Ю Несбьо

Червеношийката

(книга трета от поредицата "Хари Хуле")

Но малко по малко тя набрала смелост, долетяла до Него и извадила с човката си трън, впит в челото на Разпнатия.

В мига, когато го направила, върху гърдите на птицата пръснала капка от кръвта Му. Тя бързо се разляла и обагрила всички нежни перца по гръдта й.

А Разпнатият разтворил устни и промълвил шепнешком:

Заради милостивото си сърце ти се сдоби с онова, което родът ти жадува от сътворението на света.

Селма Лагерльоф, Легенди за Христа

Първа част

От пръст

Първа глава

Бариерата на прелеза на моста „Алнабрю“, 1 ноември 1999 г.

Сива птица се мерна пред погледа на Хари и изчезна от полезрението му. Той нервно барабанеше по волана. Ама че бавно минава времето. Вчера по телевизията говориха за това. Ето на това му се казва мудно време. Така бавно се нижат секундите на Бъдни вечер, преди да дойде дядо Коледа. Или на електрическия стол, преди да пуснат тока.

Хари започна да барабани още по-ожесточено.

Бяха паркирали на открито, зад будките за билети на гарата. Елен усили малко радиото. Репортерът говореше приповдигнато, с почти религиозно преклонение:

— Самолетът кацна преди петдесет минути и точно в шест часа и тридесет и осем минути президентът стъпи на норвежка земя. Кметът на общината го приветства с „добре дошъл“. Днес в Осло се радваме на хубав есенен ден, чудесен норвежки фон на тази среща на върха. Нека чуем какво каза президентът в разговора си с представителите на журналистите преди половин час.

Повтаряха го за трети път. Пред себе си Хари виждаше истеричната тълпа журналисти, която напираше от едната страна на бариерите.

Мъжете в сиви костюми от другата страна не полагаха особени усилия да не изглеждат като агенти на Сикрет Сървис, вдигаха рамене и пак ги отпускаха, докато зорко следяха тълпата, за дванадесети път проверяваха дали слушалката стои добре в ухото, продължаваха да оглеждат тълпата. Нагласяха си слънчевите очила, следяха тълпата, за няколко секунди спряха вниманието си върху фотограф с подозрително дълъг обектив, продължиха да оглеждат, провериха за тринадесети път дали слушалката е закрепена в ухото, както трябва. Някой поздрави с „добре дошъл“, всичко утихна и после микрофонът изпращя.

— First let me say I’m delighted to be here…[1] — каза президентът за четвърти път на дрезгав, провлечен американски.

— Четох, че според някакъв известен американски психолог президентът има МЛР — обади се Елен.

— МЛР?

— Множествено личностно разстройство. Доктор Джекил и мистър Хайд[2]. Според този психолог нормалната му личност нямала и представа, че другата, сексуалният звяр, се е сношавала с тези жени. Именно затова съдът не може да го осъди за лъжа под клетва.

— Не думай — Хари вдигна поглед към хеликоптера, който летеше високо над тях.

По радиото се чу глас с норвежки акцент:

— Господин президент, това е първото посещение на действащ американски президент в Норвегия. Какво е чувството?

Мълчание.

— Изключително приятно е отново да съм тук. А срещата в Норвегия на лидерите на Израел и на палестинския народ смятам за още по-важна. Ключът към…

— Имате ли спомен от предишното си посещение в Норвегия, господин президент?

— Разбира се. В хода на днешните разговори се надявам, че ще успеем да…

— Каква роля са изиграли Норвегия и Осло за световния мир, господин президент?

— Норвегия е изиграла важна роля.

Глас без норвежки акцент:

— Какви конкретни резултати могат да се очакват според вас?

Записът беше прекъснат и от студиото се включи глас:

— Сами чухте, уважаеми слушатели! Президентът смята, че Норвегия е изиграла решаваща роля за… ъъъ, за мира в Близкия изток. В момента президентът пътува за…

Хари изпъшка и изключи радиото.

— Какво става всъщност с тази страна, Елен?

Тя вдигна рамене.

— Пункт 27 е преминат — изпращя уоки-токито на таблото.

Той я погледна.

— Всички ли са в готовност по постовете? — попита той. Тя кимна.

— Значи както преди — констатира той.

Елен завъртя очи с досада. Хари каза това за петнадесети път, откакто кортежът потегли от летището. От мястото, където бяха паркирали, виждаха празната магистрала, простираща се до гарата. Синият буркан върху покрива на колата лениво се въртеше. Хари свали стъклото и подаде навън ръка, за да махне заседналото под чистачката изсъхнало листо.

— Червеношийка — Елен посочи с ръка. — Рядко срещана птица по това време на есента.

— Къде?

— Ей там. Върху покрива на будката за билети.

Хари се наведе и погледна през предното стъкло.

— Така ли? Значи това е червеношийка?

— Да. Но ти май не правиш разлика между червеношийка и беловежд дрозд.

— Така е — Хари закри очи с ръка. Май вече не виждаше добре надалече.

— Червеношийката е рядка птица — обясни Елен и зави капачката на термоса.

— Не се и съмнявам — кимна Хари.

— Деветдесет процента от червеношийките отлитат на юг и някак си много малко от тях рискуват и остават.

— Как така остават някак си?

Радиото отново изпращя:

— Пост 62 до щабквартирата. Встрани от пътя на двеста метра преди отбивката за Льоренскуг е спрял неидентифициран автомобил.

От щабквартирата отговори плътен глас:

— Момент, 62. Проверяваме.

Мълчание.

— Проверихте ли тоалетните? — попита Хари и кимна към гара Есосташун.

— Да. На гарата няма никакви хора или служители. С изключение на шефа. Заключихме го в кабинета.

— А в будките за билети?

— Проверихме. Отпусни се, Хари, всички пунктове са отбелязани като проверени. А тези, които остават, се надяват на мека зима, нали? Може да се случи хубаво време, но сгрешат ли, умират. Сигурно се чудиш защо тогава не отлетят на юг за всеки случай. Толкова ли са мързеливи?

Хари погледна в огледалото и видя гардовете, застаналите от двете страни на моста, пресичащ железопътната линия. Бяха облечени в черно с каски и с автомати МП-5, провесени на вратовете им. Дори оттук усещаше напрежението в стойката им.

— Смисълът е да заемат най-удобните места за отглеждане на поколение, преди другите да се върнат. — Елен се опитваше да напъха термоса в претъпканата жабка. — Премерен риск, нали разбираш? Или здравата ще намажеш, или адски ще се прецакаш. Да рискуваш или не. Рискуваш ли, току-виж някоя нощ си паднал вкочанен от клона и си останал замразен до пролетта. Избягаш ли, може и да не си намериш място, като се върнеш. Това са онези вечни дилеми, пред които човек винаги е изправен.

— Нали си облече бронежилетката? — Хари се обърна към Елен.

Тя не отговори, само се загледа втренчено в магистралата и бавно поклати глава.

— Облече ли я, или не?

В отговор Елен почука с кокалчетата на пръстите си по гърдите.

— Олекотена?

Тя кимна.

— Дявола да го вземе, Елен! Казах бронежилетка. Не жилетката на Мики Маус.

— Знаеш ли какво използват хората на Сикрет Сървис?

— Чакай да позная. Олекотени жилетки?

— Точно така.

— А ти знаеш ли за какво не ми дреме?

— Чакай да позная. За Сикрет Сървис.

— Точно така.

Тя се засмя. И Хари се усмихна. Радиото изпращя.

— Щабквартирата до пост 62. Сикрет Сървис казват, че паркираната кола на отбивката за Льоренскуг е тяхна.

— Пост 62. Прието.

— Виждаш ли какво става — Хари удари ядосано с ръка по волана. — Липсва всякаква комуникация, тези от Сикрет Сървис си играят тяхната игра. Какво прави тази кола там горе, без ние да знаем за нея? А?

— Проверява дали си вършим работата — уточни Елен.

— Дали я вършим, както те са ни инструктирали.

— Все пак имаш право малко да се намесваш, така че стига си се оплаквал — смъмри го тя. — И престани да барабаниш по волана.

Хари послушно отпусна ръце в скута си. Тя се усмихна. Той въздъхна проточено:

— Да, да, да.

Пръстите му напипаха дръжката на служебния револвер „Смит & Уесън“, 38-ми калибър с шест патрона. На колана си носеше още два пълнителя, всеки с по шест патрона. Той потупа револвера с ясното съзнание, че засега, строго погледнато, няма право да носи оръжие. Вероятно наистина е късоглед, защото след четиридесетчасовия курс през зимата се провали на изпита по стрелба. Макар да не се случваше рядко, на Хари му беше за пръв път и той го преживя много тежко. Човек просто трябваше да направи нов опит; много полицаи имаха нужда от четири, дори от пет опита, за да се справят, но по една или друга причина Хари в се отлагаше този момент.

Чу се ново пращене от радиото:

— Пункт 28 е преминат.

— Това е предпоследният пункт в полицейския район на Румерике — констатира Хари. — После ще преминат Карихауген, а след това са в наши ръце.

— Защо не процедират както преди, просто да казват къде се намира кортежът, вместо тези тъпи номера? — разочаровано попита Елен.

— Познай.

Отговориха си в един глас:

— Сикрет Сървис! — и се засмяха.

— Пункт 29 е преминат.

Той погледна часовника.

— Добре, значи след три минути са при нас. Ще настроя честотата на уоки-токито на полицейски район Осло. Провери всичко за последно.

Радиото издаде писклив и съскащ звук, а Елен затвори очи, за да се концентрира върху потвържденията, които пристигаха в определен ред. Тя закачи микрофона на мястото му.

— Всички са в готовност.

— Благодаря ти. Сложи си каската.

— Какво? Я стига, Хари.

— Чу какво казах.

— Ти си сложи каската!

— Моята ми е малка.

Друг глас се обади:

— Пункт 1 е преминат.

— Мамка му, понякога си толкова… опак. — Елен си нахлузи каската на главата, стегна ремъка под брадичката и се озъби в огледалото за обратно виждане.

— И аз те обичам — подхвърли Хари, докато оглеждаше внимателно пътя пред тях през бинокъла. — Виждам ги.

Най-горе на склона откъм възвишението Карихауген блесна метална повърхност. Засега Хари виждаше само първата кола, но знаеше в какъв ред се движи кортежът: шест мотоциклета със специално обучени за целта полицаи от норвежкия ескортен отряд, един автомобил на Сикрет Сървис, после два еднакви кадилака „Флетуд“, специални автомобили на Сикрет Сървис, и двата донесени от САЩ, като в единия от тях се намира президентът. Пазеше се тайна в кой точно. Или пък е и в двата, помисли си Хари. Един за Джекил и един за Хайд. Следваха ги по-големите автомобили; линейка, автомобил за комуникация и няколко коли на Сикрет Сървис.

— Всичко изглежда спокойно — констатира Хари. Бинокълът му бавно се движеше отдясно наляво. Въздухът над асфалта трептеше, макар че бе хладна ноемврийска утрин.

Елен успя да различи контурите на първата кола. След половин минута щяха да са преминали бариерата и половината от работата щеше да бъде свършена. А след два дена, когато същите коли се върнат, тя и Хари ще могат да се отдадат на обичайните си задължения на полицаи. Тя предпочиташе да се занимава с мъртъвци в отдел „Убийства“, а не да седи в студеното волво в три през нощта в компанията на раздразнителния Хари, който явно се чувстваше обременен от възложената му отговорност.

В колата се чуваше само равномерното дишане на Хари. Елен провери дали индикаторите на двата радиоапарата светят. Автомобилната колона беше почти слязла от хълма. Тя реши да намине към бар „Тьоршт“ след работа и да се напие. Там се мяркаше и някакъв тип, с когото разменяха погледи. С черни къдрици, с кафяви, малко опасни очи. Много слаб, с вид на бохем, интелигентен. Може пък…

— Какво по дявол…

Хари вече беше дръпнал микрофона.

— В третата будка за билети отляво има човек. Може ли някой да го идентифицира?

В отговор радиото изпращя, а погледът на Елен се стрелна над редицата павилиони. Ето го! Зад кафявото стъкло на гишето видя в гръб мъж — само на четиридесет-петдесет метра от тях. На светлината се очерта ясен профил. А над рамото му се подаваше къса цев с мерник.

— Оръжие! — извика тя. — Той има автомат!

— Мамка му! — Хари ритна вратата на колата, хвана се с две ръце за горната й рамка и изскочи навън. Елен се вторачи в автомобилната колона. Намираше се на не повече от стотина метра. Хари провря глава в колата.

— Не е от нашите, но може да е от Сикрет Сървис — допусна той. — Обади се в щаба. — Вече държеше револвера в ръка.

— Хари…

— Веднага! И надуй клаксона, ако кажат, че е от техните.

Хари затича към билетната будка и костюмирания гръб. Оръжието изглеждаше като картечен пистолет „Узи“. Хладният сутрешен въздух жулеше дробовете му.

— Полиция! — извика Хари. — Police!

Не последва никаква реакция, дебелите стъкла на гишетата заглушаваха шума от уличното движение. Сега мъжът беше обърнал глава към колоната и Хари виждаше тъмните очила марка „Рей Бан“. Сикрет Сървис. Или някой, който иска да изглежда като тях.

Оставаха двадесет метра. Как се е промъкнал в затворена будка, ако не е някой от техните? Мамка му! Хари вече долавяше шума от моторите. Не искаше да стига до будките.

Освободи предпазителя и се прицели, като се молеше клаксонът на колата да разпръсне тишината в това странно утро на затворената магистрала, където никога и при никакви обстоятелства не бе искал да попада. Инструкцията беше ясна, но той не можеше да се абстрахира от мислите си: Олекотена жилетка. Никаква комуникация. Стреляй, грешката не е твоя. Дали има семейство?

Зад билетната будка вече се задаваше кортежът и то доста бързо. След две секунди двата кадилака щяха да се изравнят с нея. С периферното зрение на лявото си око Хари мерна движение, малка птица, която литна от покрива.

Да рискуваш или не… такива вечни дилеми.

Той мислеше за дълбоката извивка на жилетката; свали револвера с един сантиметър. Ръмженето на моторите беше оглушително.

Втора глава

Осло, вторник, 5 октомври 1999 г.

— Ето, това е голямата измяна — гладко избръснатият мъж наведе очи към ръкописа. Главата, веждите, подутите предмишници, а даже и огромните ръце, които стискаха катедрата: всичко бе току-що избръснато и чисто.

Той се наведе напред към микрофона.

— След 1945 година враговете на националсоциализма властваха над земята, развиха и упражняваха своите демократични и икономически принципи. Впоследствие светът не видя и бял ден без военни действия. Дори и тук, в Европа, преживяхме войни и геноцид. В Третия свят милиони хора умират от глад, а Европа е застрашена от масова имиграция, която ще причини хаос, мизерия и борба за съществуване.

Той спря и се огледа. В залата цареше гробна тишина, само един от слушателите на пейките зад него изръкопляска плахо. Продължи разпалено. Малката лампа под микрофона светна в зловещ червен цвят. Явно магнетофонът получаваше деформирани сигнали.

— Не е далеч денят, когато и ние ще се разделим с безгрижното си благоденствие и ще се наложи да разчитаме само на себе си и на нашата общност. Една война, една икономическа или екологична криза — и цялата мрежа от закони и правила, които бързо ни превръщат в пасивни социални клиенти, изведнъж изчезва. Предната голяма измяна бе на девети април 1940 година, тогава така наречените ни национални лидери избягаха от врага, за да спасят собствената си кожа.[3] И отмъкнаха със себе си златния резерв, за да финансират луксозния си живот в Лондон. Сега врагът пак е тук. А тези, които трябва да защитават нашите интереси, пак ни предават. Те му позволяват да строи джамии насред земята ни, да граби от родителите ни и да смесва кръвта си с тази на жените ни. Наш дълг като норвежци е да опазим нашата раса и да прочистим редиците си от предатели.

Обърна на следващата страница, но дискретно покашляне от подиума го накара да спре и да вдигне очи.

— Благодаря ви, мисля, че това е достатъчно. — Съдията погледна над очилата си. — Обвинението има ли още въпроси?

Слънчевите лъчи падаха косо в зала 17 в съда в Осло и придаваха на гладко избръснатия измамно величие. Той носеше бяла риза и тясна вратовръзка, вероятно по предложение на адвоката си, Юхан Крун, в момента седнал облегнат назад, люлеейки писалка между показалеца и средния си пръст. Побъркваше го цялата ситуация: и посоката, която взимаше разпитът на прокурора, и откровените обяснения на клиента му Свере Улсен относно програмата му, и фактът, че Улсен бе сметнал за у местно да запретне ръкавите на ризата си така, че и съдията, и съдебните заседатели да видят паяжините, татуирани на лактите му, и редицата свастики на лявата му ръка. На дясната пък се мъдреше ивица от древноскандинавски символи и ВАЛКИРИЯ с черни, готически букви. „Валкирия“ се наричаше една от бандите, които бяха част от неонацистката общност около Сетеркрюсе на Нурщтран.

Но най-много Крун се дразнеше от усещането, че нещо в целия процес куца. Не разбираше обаче какво точно.

Прокурорът, дребен мъж на име Херман Грот, наведе микрофона към себе си с малкия си пръст, украсен с пръстен със символа на адвокатската гилдия.

— Само няколко заключителни въпроса, господин съдия — прозвуча меко и приглушено гласът.

Лампичката под микрофона светна в зелено.

— Значи, когато на трети януари в девет часа сте влезли в заведението „Дюнерите на Денис“, сте имали ясното намерение да изпълните своята част от всеобщия ни дълг да защитаваме расата си, за който говорихте? Юхан Крун се спусна към микрофона:

— Клиентът ми вече отговори, че е избухнала свада между него и виетнамския собственик. — Червена светлинка. — Бил е провокиран — уточни Крун. — Няма никакъв повод да се намеква за предумисъл.

Грот затвори очи:

— Ако вярваме на адвоката ви, Улсен, значи вие по чиста случайност сте носели бейзболна бухалка?

— За самозащита — прекъсна го Крун и изтощено разпери ръце: — Господин съдия, клиентът ми вече отговори на тези въпроси.

Съдията потърка брадичка, наблюдавайки адвоката. Всички знаеха, че Юхан Крун младши е бъдеща звезда в бранша, напълно равностоен на самия Юхан Крун, и вероятно именно заради последния факт съдията трябваше да признае с известно раздразнение:

— Съгласен съм със защитата. Ако обвинението няма нови хрумвания, моля да продължим.

Грот отвори широко очи. От горната и долната страна на ирисите му се появи бяла ивица. Кимна. После отегчено размаха във въздуха вестник.

— Това е вестник „Дагбладе“ от двадесет и пети януари. В интервю на осма страница един от съмишлениците на обвиняемия казва…

— Възразявам… — обади се Крун.

Грот въздъхна.

— Да кажем тогава човек, който изразява расистки убеждения.

Съдията кимна, но същевременно хвърли предупредителен поглед към Крун. Грот продължи:

— В коментара си за нападението в „Дюнерите на Денис“ този мъж споделя, че имаме нужда от повече расисти като Свере Улсен, за да си възвърнем Норвегия. В интервюто думата „расист“ се използва като почетно звание. Обвиняемият смята ли се за расист?

— Да, расист съм — потвърди Улсен, преди Крун да успее да го прекъсне. — В смисъла, който влагам в думата.

— И кой е той? — усмихна се Грот.

Крун сви юмруци под масата и погледна към подиума, където от двете страни на съдията седяха съдебните заседатели. От тях тримата зависеше съдбата на клиента му през следващите години, а и неговия собствен статус сред столичния елит през идните месеци. Двама обикновени представители на народа, на всеобщото чувство за справедливост. Преди ги наричаха „съдии-аматьори“, но изглежда се досетиха, че изразът е близък по звучене със „съдии-амортисьори“. Съдебният заседател от дясната страна на съдията, млад мъж в евтин, строг работен костюм, не смееше да вдигне очи. Младата, леко закръглена жена от лявата страна имаше вид на човек, който само симулира, че следи развитието на процеса, и се стараеше да държи главата си добре изправена, за да не си личи вече оформящата се двойна брадичка. Средностатистически норвежци. Какво знаеха те за такива като Свере Улсен? Какво искаха да узнаят?

Осмина свидетели бяха видели как Улсен влиза в улична закусвалня с бухалка под мишница и как след кратка размяна на ругатни удря по главата собственика Хо Дай, четиридесетгодишен виетнамец, избягал с лодка в Норвегия през 1978 година. Ударът бил толкова силен, че Хо Дай няма да може да ходи повече. Когато Улсен започна да говори, Крун вече обмисляше как да оформи обжалването на присъдата.

— Раси-зъм — прочете Улсен, след като намери сред листовете това, което искаше. — Това е вечна борба срещу наследствени болести, дегенерация и изтребване, а също мечта и надежда за по-здраво общество с по-добър житейски стандарт. Смесването на расите е форма на двустранен геноцид. В свят, където се планира да се създадат генни банки, за да се спаси и най-нищожния бръмбар, е общоприето да се смесват и заличават човешки раси, които са се развивали в продължение на хилядолетия. През 1972 година в статия на уважаваното американско списание „Американски психолог“ петима американски и европейски учени предупреждават за потулването на наследствено теоретична аргументация.

Улсен спря, обхвана с поглед зала 17 и вдигна десния си показалец. Беше се обърнал към прокурора и Крун виждаше бледата татуировка „Sieg Heil“[4] на гладко избръснатата издутина между задната част на главата му и врата — безгласен вик и гротесков, забележителен контраст с хладната реторика. Последва мълчание.

По шума в коридора Крун разбра, че зала 18 е излязла в обедна почивка. Секундите се нижеха една след друга. Крун се сети за нещо, което бе прочел. По време на масовите срещи със симпатизанти Адолф Хитлер правел такива преднамерени паузи, стигащи понякога до три минути. Когато продължи, Улсен натъртваше всяка дума, като тактуваше с пръст, сякаш искаше всичко, казано от него, да се запечата в съзнанието на присъстващите:

— Ако сред вас някои се опитват да се преструват, че не се води расова борба, то те са или слепи, или предатели.

Отпи от чашата с вода, поставена пред него от съдебния служител. Прокурорът се намеси:

— И в тази расова борба единствено вие и вашите привърженици, част от които присъстват тук, имате право да нападате?

Скинарите на пейките в залата нададоха възмутени викове.

— Ние не нападаме, ние се защитаваме — уточни Улсен. — Това е право и дълг на всяка раса.

Някой от присъстващите извика нещо, Улсен го чу и повтори с усмивка:

— Всъщност и в лицето на човек от друга раса можем да открием убеден националсоциалист.

Сред публиката се чу смях и отекнаха отделни аплодисменти. Съдията помоли за тишина, преди да погледне въпросително към прокурора.

— Това е всичко — заключи Грот.

— Желае ли адвокатът да зададе други въпроси?

Крун поклати глава.

— В такъв случай моля да влезе първият свидетел на обвинението.

Прокурорът кимна към съдебния служител, той отвори вратата в дъното на залата, провря главата си и каза нещо. Отвън изскърца стол, вратата се отвори широко и вътре се втурна едър мъж. Крун забеляза, че мъжът носи окъсяло сако, черни дънки и подходящи на осанката му кубинки. Почти гладко избръснатата му глава и атлетичното, елегантно тяло бяха на мъж в началото на тридесетте. Но зачервените очи с торбички под тях и бледата кожа на лицето с тънки капиляри, на места разпукали се като червена мрежа, показваха, че наближава петдесетте.

— Полицай Хари Хуле? — попита съдията, когато мъжът седна на свидетелската скамейка.

— Да.

— Виждам, че личният ви адрес не е написан?

— Пази се в тайна — Хуле посочи с палец над рамото си. — Пробваха да влязат у дома.

Последваха викове „ууу“.

— Дали ли сте потвърждение за показанията си, Хуле? Клетва, имам предвид?

— Да.

Главата на Крун се клатушкаше като на онези кученца, които някои шофьори обичат да закачат на задното стъкло. Той започна трескаво да рови из документите.

— Работите в Отдела за борба с насилието като полицай, разследващ убийства — подхвана Грот. — Защо се заехте с този случай?

— Защото сгрешихме в преценката си — отвърна Хуле.

— Моля?

— Не очаквахме Хо Дай да оживее. Обикновено човек не оцелява, когато има счупен череп, а част от съдържанието му изтича навън.

Крун забеляза как лицата на съдебните заседатели неволно се изкривиха в ужасени гримаси. Но не това беше проблем в момента. Той бе открил листа с имената на заседателите. И точно там бе грешката.

Трета глава

Улица „Карл Юхан“, 5 октомври 1999 г.

— Ще умреш.

Думите още отекваха в ушите на стареца, когато излезе на стълбите и застана там, заслепен от яркото есенно слънце. Докато зениците му бавно се свиваха, той се хвана за парапета и задиша дълбоко и бавно. Заслуша се в какофонията от коли, трамваи, пискащи светофари. И гласове — превъзбудени и радостни гласове, които бързо минаваха край него с тракащи обувки. И музика. Дали някога бе чувал толкова много музика? Но нищо не бе в състояние да заглуши звука от думите:

— Ще умреш.

Колко пъти бе стоял тук, на стълбите пред кабинета на доктор Бюер? Два пъти годишно в продължение на четиридесет години, значи осемдесет пъти. Осемдесет обикновени дни, точно като днес, но никога преди не беше забелязвал какъв живот кипи по улиците тук, каква весела глъчка, каква ненаситна жажда за живот. Беше октомври, но приличаше на майски ден. На деня, в който се възцари мирът. Дали не преувеличава? Чуваше гласа й, виждаше как силуетът тичешком се отделя от слънцето, съзираше контурите на лицето й, изчезващо в ореол от бяла светлина.

— Ще умреш.

Бялото се оцвети и се превърна в „Карл Юхан“. Заслиза по стълбите, спря се и се огледа надясно и наляво, сякаш неспособен да реши в коя посока да тръгне, и потъна в размисъл. После се сепна като ужилен и тръгна към Двореца. Вървеше с колебливи крачки, с поглед забит в земята, а болезнено слабото му тяло се губеше в широкия за него вълнен костюм.

— Появили са се метастази — осведоми го доктор Бюер.

— Ясно — погледна Бюер и се почуди дали в медицинската академия ги учат как се постъпва в такива случаи, дали ги съветват да си свалят очилата, когато ще казват нещо важно, или само някои късогледи лекари го правят, за да не гледат изражението в очите на пациента. Вече заприличваше на баща си, доктор Конрад Бюер, сега, когато бе започнал да оплешивява и торбичките под очите му придаваха нещо от бащината му аура на угриженост.

— Накратко? — попита старецът с гласа на човек, от когото не бе получавал вест повече от петдесет години. Беше глухият, хрипкав звук от гърло, сковано от страха пред настъпващата смърт.

— Ами, всичко е въпрос на…

— Умолявам ви, докторе. И преди съм усещал смъртта до себе си.

Повиши глас, подбра думи, които принудиха гласа му да остане непоколебим; така искаше да звучи пред Бюер. Така искаше да звучи и пред себе си.

Погледът на доктора зашари по бюрото, плъзна се по изтъркания паркет и се спря на мръсния прозорец. Скри се някъде навън за малко, после се върна и срещна погледа на стареца. Ръцете му бяха открили парче плат, с което нервно чистеха очилата.

— Знам как…

— Нищо не знаете, докторе — старецът чу собствения си кратък, сух смях. — Не се обиждайте, Бюер, но точно сега ви гарантирам: вие не знаете нищо.

Видя как Бюер се притесни и веднага чу, че в другия край на стаята от кранчето капе вода — нов звук, сякаш изведнъж и незнайно как отново се бе сдобил със сетивата на двадесетгодишен.

После Бюер си сложи очилата, повдигна някакъв лист, в се едно там е написано онова, което се готвеше да каже, изкашля се и оповести:

— Ще умреш.

Възрастният човек би предпочел да му говорят на „ви“.

Спря се до група хора, чу как някой подрънква на китара и изпълнява песен, навярно стара за всички освен за него. Беше я слушал отдавна, сигурно преди четвърт век, но за него това бе сякаш вчера. Така ставаше с всичко колкото по-отдавна се бе случило, толкова по-близко и понятно му се струваше то. Сега си спомняше за неща, за които не се бе сещал от години, а може би дори никога преди. Неща, за които някога му се налагаше да рови из дневниците си, за да ги провери, сега виждаше като на филмова лента пред себе си, стига да затвори очи. „Би трябвало да ти остава поне година живот.“

Една пролет и едно лято. Забелязваше всяко отделно пожълтяло листо по клоните на дърветата в Студентерлунцен, сякаш се бе сдобил с нови очила с по-силен диоптър. Същите дървета бяха там и през 1945 година или пък грешеше? Тогава не ги виждаше особено ясно, тогава не виждаше нищо ясно. Усмихнатите лица, ядосаните лица, виковете, едва стигащи до него, затръшнатата врата на колата и май тогава той заплака, защото, когато се сети за знамената, с които хората тичаха по тротоарите, очите му се зачервиха и се напълниха със сълзи. Виковете им: Престолонаследникът се върна!

Заизкачва се по склона към Двореца, където няколко човека вече очакваха смяната на караула. Ехото от командите на Гвардията, от ударите от ложите на пушките и от токовете на ботушите отекваха в бледожълтата каменна фасада. Чуваше се щракане на фотоапарати и той долови няколко думи на немски. Млада двойка японци стояха прегърнати и весело наблюдаваха зрелището. Затвори очи, опита се да вдиша мириса на униформи и масло за оръжие. Пълни глупости — нищо тук не излъчваше миризмата на неговата война.

Отново отвори очи. Какво ли знаеха те, тези облечени в черно войничета, парадните фигури на социалната монархия, изпълняващи символични действия, но поради своята невинност и младост неспособни нито да го осъзнаят, нито да го почувстват. Пак се замисли за онзи ден, за младите норвежци, облечени като войници или като шведски войници[5], както ги наричаха.

В неговите очи онези войници бяха аматьори, не знаеха как да носят униформа, камо ли пък как да се отнасят с военнопленник. Изплашени и жестоки, захапали цигарени угарки, с предизвикателно накривени фуражки, те се вкопчваха в наскоро раздадените им огнестрелни оръжия и се опитваха да преодолеят страха, като притискаха приклада на пушката към гърба на арестантите.

— Нацистки свине — викаха те, когато удряха, сякаш за да получат поне моментно опрощаване на греховете си.

Пое си дълбоко въздух, усети вкуса на топлия есенен ден, но в същия миг болката се обади. Олюля се, направи крачка назад. Вода в белите дробове. След дванадесет месеца, а нищо чудно и по-рано, вследствие на възпаление и гноясване ще се отделя вода и ще се събира в дробовете му. Това било най-лошото.

— Ще умреш.

После идваше есента така неумолимо, че тези, които се намираха най-близко, неволно се отдалечаваха.

Четвърта глава

Външно министерство, тераса „Виктория“, 5 октомври 1999 г.

Съветникът в Норвежкото кралско външно министерство Бернт Бранхауг вървеше пъргаво по коридора. Преди тридесет секунди излезе от кабинета си, след още четиридесет и пет щеше да се озове в заседателната зала. Раздвижи рамене в сакото, почувства как те го изпълват, а мускулите на гърба опъват плата. Latissimus dorsi — мускулатурата за бягане на дълги разстояния. Макар и шестдесетгодишен, не изглеждаше на повече от петдесет. Без да е обсебен от мисълта за външния си вид, бе наясно, че е доста привлекателен мъж. Не се налагаше да прави кой знае какво — само някоя и друга тренировка, а тя и бездруго му доставяше удоволствие, няколко посещения в солариума през зимата и редовно да скубе белите косми в гъстите си вежди.

— Здрасти, Лисе! — извика той на минаване край копирната машина. Младата стажантка се сепна и успя само да му прати бледа усмивка, преди той да завие зад следващия ъгъл. Лисе, току-що завършила право, бе дъщеря на негов приятел от студентските години. Започна практиката си само преди три седмици и от този момент тя бе наясно, че съветникът по външните работи, най-висшестоящият служител в сградата, знае коя е тя. Дали би могъл да я свали? Вероятно да. Не че щеше да се случи. Не на всяка цена.

Той вече чуваше жуженето на гласове, преди да доближи отворената врата. Погледна часовника. Седемдесет и пет секунди. Влезе, хвърли бърз поглед към заседателната зала и установи, че всички поканени институции имат свои представители.

— Така, значи вие сте Бярне Мьолер? — той се усмихна широко, докато подаваше ръка през масата на висок, слаб мъж, седнал до полицейския началник Ане Стьорксен.

— Вие сте ШПО, нали, Мьолер? Чувам, че бягате най-стръмния етап в Холменколската щафета?

Това бе един от триковете на Бранхауг. Да си набавя малко информация за хората, с които се среща за пръв път. Нещо, което не фигурира в автобиографиите им. Това ги притесняваше. Изпита изключително задоволство, че използва ШПО — вътрешно жаргонната абревиатура за „шеф на полицейски отдел“. Бранхауг седна, намигна на стария си приятел Кюрт Майрик, шеф на службата за сигурност, и започна да разглежда другите около масата.

Все още никой не знаеше кой ще ръководи заседанието, понеже това бе среща на теоретически равнопоставени представители: на администрацията на министър-председателя, на полицейския участък в Осло, на Разузнавателната служба на Министерството на отбраната, Отряда за бързо реагиране и Министерството на външните работи, чийто служител е той. Покана за срещата получиха от КМП — канцеларията на министър-председателя, но нямаше съмнение, че щом ножът опре до кокала, отговорността щеше да падне върху полицейски началник Ане Стьорксен от участъка в Осло и върху Кюрт Майрик от Полицейската служба за сигурност (ПСС). Държавният секретар от администрацията на премиера имаше вид на човек, който с удоволствие би се заел с председателската работа.

Бранхауг затвори очи и се заслуша.

Спряха разговорите за минали срещи, бавно заглъхна жуженето на гласовете, изскърца крак на маса. Още не. Чуваше се шумолене на хартия, щракане на химикалки на важни срещи като тази повечето шефове водеха със себе си личните си докладчици в случай, че по-късно се стигне до взаимни обвинения, предизвикани от някое недоразумение. Чу се покашляне, но звукът дойде от другия край на помещението, а и не беше кашлица за прочистване на гърлото преди изказване. Някой притаи дъх, за да даде начало на срещата.

— Да започваме — предложи Бернт Бранхауг и отвори очи.

Всички глави се обърнаха към него. Всеки път едно и също. Полуотворената уста на държавния секретар, кривата усмивка на госпожа Стьорксен, сигурна, че разбира какво се е случило — но иначе: безизразни лица, които го гледаха, без да предполагат, че битката е предрешена.

— Добре дошли на първата ни организационна среща. Работата ни е да гарантираме, че четирима от най-важните мъже в света ще пристигнат в Норвегия и ще си тръгнат оттук ако не невредими, то поне живи.

Няколко ду ши учтиво се засмяха.

— В понеделник, на първи ноември пристигат лидерът на палестинците Ясер Арафат, министър-председателят на Израел Ехуд Варак, премиерът на Русия Владимир Путин и накрая, черешката на тортата: в шест и петнадесет, точно след петдесет и девет дена, на летище Гардермуен в Осло ще кацне „Еърфорс едно“ с американския президент на борда.

Бранхауг местеше погледа си от човек на човек по масата. Спря се на новия, Бярне Мьолер.

— Ако няма мъгла, разбира се — уточни той, заслужи смеха на колегите си и със задоволство отбеляза, че за миг Мьолер забрави за нервността си и също се засмя. Бранхауг му се усмихна, показа здравите си зъби, станали още по-бели след последните козметични процедури при зъболекаря.

— Още не знаем точно колко човека ще дойдат — продължи Бранхауг — В Австралия президентът имаше ескорт от две хиляди души, в Копенхаген — хиляда и седемстотин.

Около масата започнаха да шушукат.

— Но по моя преценка ще бъдат около седемстотин човека.

Бранхауг съобщи това с непоколебимото убеждение, че неговата „преценка“ скоро ще бъде потвърдена, защото преди час получи факс със списък на седемстотин и дванадесетте човека, които щяха да пристигнат.

— Някои от вас сигурно се питат за какво са му на президента толкова много хора за двудневна среща. Много просто. Става дума за добрата стара реторика на властимащите. Седемстотин, ако преценката ми е правилна, е точният брой на войниците на Фридрих III[6], когато е поел към Рим през 1468 година, за да обясни на папата кой е най-великият човек на света.

Последва одобрителен смях. Бранхауг намигна на Ане Стьорксен. Беше прочел това изречение във вестник „Афтенпостен“. Плесна с ръце.

— Няма нужда да ви обяснявам колко безумно кратко време са два месеца, затова всеки ден в десет часа ще имаме координационни срещи тук, в тази зала. Докато тези четири момчета са наша отговорност, ще се наложи да изоставите другите си задачи. Отпуските и компенсациите за извънредно работно време са забранени. Също и болничните. Някакви въпроси, преди да продължим?

— Ами, мислим, че… — започна държавният секретар.

— Включително и в случай на депресия — прекъсна го Бранхауг и Бярне Мьолер неволно се изсмя по-високо, отколкото е прилично.

— Ами ние… — опита се да продължи държавният секретар.

— Заповядайте, Майрик — подкани Бранхауг.

— К’во?

Шефът на ПСС Кюрт Майрик повдигна плешивата си глава и погледна Бранхауг.

— Щяхте да казвате как преценявате риска от атентати — напомни Бранхауг.

— А, т’ва ли — каза Майрик. — Носим копия.

Майрик, родом от Тромсьо, говореше на особена, непоследователна смесица от местен диалект и книжовен норвежки. Той кимна на жената до него. Бранхауг я изгледа продължително: без грим, с къса, кестенява коса, подстригана на черта и закрепена с неподходяща шнола, а костюмът, някаква сива, вълнена дреха, си беше направо скучен. И макар да придаваше на лицето си преувеличено сериозен вид, както правеха обикновено работещите жени от страх, че няма да ги вземат насериозно, тя му харесваше. Имаше кафяви и нежни очи, а високите скули й придаваха аристократичен вид; почти не приличаше на норвежка. Бранхауг я бе срещал и преди, но прическата й бе друга. Как се казваше — май е нещо библейско — Ракел? Новата прическа загатваше за евентуален скорошен развод. Тя се наведе към куфарчето с документи между нея и Майрик, а Бранхауг по навик се загледа в деколтето на блузата й, но то бе доста затворено и не показваше нищо интересно. Вероятно има деца, които вече ходят на училище? Дали би имала нещо против да се усамоти с него в хотел в центъра през деня? Блазнят ли я силни мъже?

Бранхауг:

— Направете само кратко резюме, Майрик.

— Добре.

— Преди това искам да отбележа нещо… — обади се държавният секретар.

— Нека да оставим Майрик да си довърши мисълта и после ще кажете всичко, което поискате, става ли, Бьорн?

За пръв път Бранхауг използва малкото име на държавния секретар.

— Службата за сигурност преценява, че съществува опасност от атентат или друг вид посегателство — докладва Майрик.

Бранхауг се усмихна. С периферното си зрение видя как шефката на полицията направи същото. Умно момиче, държавен изпит по право и кристалночисто служебно досие. Дали да я покани заедно със съпруга й у дома на вечеря с пъстърва? Бранхауг и жена му живееха в просторна дървена къща на границата с квартал Нурберг Трябваше само да си наденеш ските пред гаража. Бернт Бранхауг обожаваше тази къща. Жена му я намираше за много мрачна, тъмното дърво я плашело, а и не харесваше гората около къщата. Да, покана за вечеря. Солидно дърво и пъстърва, уловена от самия него. Това би бил най-точният сигнал.

— Позволявам си да ви напомня, че четирима американски президенти са загинали вследствие на атентати. Абрахам Линкълн през 1865-а, Джеймс Гарфийлд през 1881-а, Джон Кенеди през 1963-а и…

Той се обърна към жената с високите скули, която беззвучно изговори името.

— А, да, Уилям Маккинли. През…

— През 1901-а — Бранхауг се усмихна приветливо и погледна часовника. — Точно така. Но през тези години е имало много повече атентати. Хари Труман, Джералд Форд и Роналд Рейгън са били обект на сериозни покушения, докато са били действащи президенти.

Бранхауг се изкашля:

— Забравяте, но преди няколко години стреляха и по настоящия президент. Или по-точно по къщата му.

— Вярно е. Но ние не взимаме предвид този тип инциденти, иначе ще станат твърде много. Осмелявам се да твърдя, че през последните двадесет години нито един американски президент не е изкарал мандата си, без да са били открити поне десет атентата и извършителите да са били арестувани, без случаят да стигне до медиите.

— Защо не?

Началникът на полицейския участък Бярне Мьолер си мислеше, че е задал въпроса си само наум и остана също толкова изненадан колкото и колегите си, когато чу собствения си глас. Той преглътна, забелязвайки как всички глави се обърнаха към него, и се опита да задържи погледа си върху Майрик, но не се сдържа и отмести очи към Бранхауг. Съветникът му намигна окуражително.

— Ами, както знаете, обикновено осуетените атентати се пазят в тайна — Майрик си свали очилата. Приличаха на очилата на Хорст Таперт[7], от онези, дето всички пощенски каталози ги обожават. Те потъмняват, като излезеш на слънце.

— Понеже се оказва, че атентатите са заразителни като самоубийствата. А и ние, които работим в бранша, не искаме да разкриваме начина си на работа.

— Какви са плановете за охраната? — прекъсна го държавният секретар.

Жената със скулите подаде на Майрик лист. Той си сложи очилата и зачете.

— В четвъртък идват осемдесет човека от Сикрет Сървис и тогава започваме огледа на хотелите, на маршрута, ще проверим всички в близост до президента и ще обучим норвежките полицаи, мобилизирани за случая. Ще повикаме подкрепления от Румерике, Аскер и Берум.

— И за какво ще ги използваме? — попита държавният секретар.

— Главно за охрана. Около американското посолство, около хотела, където ще отседне обкръжението на президента, около паркинга…

— Накратко казано, навсякъде, където президентът няма да бъде?

— С това ще се заемем ние от Службата за сигурност. И Сикрет Сървис.

— Не знаех, че обичате да охранявате, Кюрт — Бранхауг пусна тънка усмивчица.

Подмятането притесни Кюрт Майрик и той сконфузено се засмя. По време на Конференцията за касетъчните боеприпаси в Осло през 1998 година Службата за сигурност отказа да изпрати охранители с обяснението, че по тяхна преценка става дума за „среден до минимален риск за сигурността“. На втория ден от конференцията Дирекцията за чужденците обърна внимание на Външно министерство, че един от норвежците, назначен от Службата за сигурност като шофьор на хърватската делегация, е босненски мюсюлманин. Пристигнал в Норвегия през седемдесетте години и отдавна притежавал норвежко гражданство. Но през 1993 година и двамата му родители и четири от другите деца в семейството били заклани от хървати при Мостар в Босна и Херцеговина. При обиска на апартамента му откриха дв е ръчни гранати и предсмъртно писмо, в което пишеше, че планира самоубийството си. Пресата, разбира се, не успя да надуши случая, но последвалата чистка стигна до правителствено ниво и бъдещата кариера на Кюрт Майрик висеше на косъм, докато не се намеси Бернт Бранхауг. Потулиха случая, след като старши полицейският инспектор, отговорен за сигурността, доброволно си подаде оставката. Бранхауг отдавна бе забравил името му, но оттогава съвместната работа с Майрик вървеше по мед и масло.

— Бьорн! — Бранхауг плесна с ръце. — Очакваме с нетърпение какво ще ни съобщите. Давайте смело!

Погледът на Бранхауг се плъзна покрай колежката на Майрик бързо, но все пак достатъчно бавно, за да забележи, че и тя го гледа. Тоест погледът й бе насочен към него, но очите й бяха безизразни и разсеяни. Той се поколеба дали да се опита да привлече вниманието й, да види изражението й, когато разбере, че и той отвръща на погледа й, но се отказа. Казваше се Ракел, нали?

Пета глава

Паркът на Кралския дворец, 5 октомври 1999 г.

— Жив ли си?

Старецът отвори очи и видя очертанията на глава, надвесена над него, но лицето се изгуби в ореол от бяла светлина.

— Да не си мъртъв? — повтори звънливият глас.

Той не отговори, понеже не знаеше дали е с отворени очи, или сънува. Или, дали не е мъртъв, както питаше гласът.

— Как се казваш?

Главата се измести и се показаха короните на дървета и синьото небе. Беше сънувал. Част от някакво стихотворение. „Кръжат над нас немски бомбардировачи“. Нурдал Григ[8]. За краля, който се изнесе в Англия. Зениците започнаха да свикват със светлината и той си спомни, че седна на тревата в парка на Двореца, за да си почине. Сигурно е заспал. Някакво момченце бе клекнало до него и две кафяви очи го гледаха изпод черен бретон.

— Казвам се Али — представи се детето.

Пакистанче? Момчето имаше подчертано чипо носле.

— Али означава „Господ“ — обясни то. — А твоето име какво означава?

— Аз съм Даниел — старецът се усмихна. — Името е библейско. Означава „Господ е моят съдник“.

Момченцето го погледна.

— Значи ти си Даниел?

— Да — отговори той.

Детето продължаваше да го гледа и старецът се почувства неловко. Вероятно хлапето го мисли за бездомник, защото лежи в жегата във вълнен костюм, подобен на пътническо одеяло.

— Къде е майка ти? — попита той, за да се отърве от изпитателния поглед на момчето.

— Ей там — обърна се то и посочи с ръка. Две смугли, едри жени седяха на тревата недалеч от тях. Около тях весело тичаха четири деца.

— Значи аз съм твоят съдник? — попита момчето.

— Какво?

— Али е Господ, нали? А Господ е съдникът на Даниел. Аз се казвам Али, а ти се казваш…

Старецът протегна ръка и ощипа нослето на Али. Момченцето радостно изпищя. Той видя как двете жени се обърнаха към тях. Едната понечи да се изправи и той пусна детето.

— Майка ти идва, Али — кимна той към приближаващата се жена.

— Мамо! — извика хлапето. — Слушай, аз съм съдникът на този господин.

Жената му извика нещо на урду. Старецът й се усмихна, но тя избегна погледа му и строго изгледа сина си, който най-после се подчини и тръгна към нея. Когато се обърнаха, погледът й разсеяно се плъзна край него, сякаш той не съществуваше. Прииска му се да й обясни, че не е безделник, че и той е допринесъл за създаването на това общество. Беше плащал, харчил, давал всичко, с което разполага, докато накрая вече не му остана какво да дава, освен да отстъпи мястото си, да се откаже, да се предаде. Но нямаше вече сили, чувстваше се изморен и искаше просто да си иде у дома. Да си отдъхне, пък после ще види. Време бе другите да си платят.

На тръгване не чу, че момчето извика след него.

Шеста глава

Главно полицейското управление, 9 октомври 1999 г.

Елен Йелтен вдигна очи към мъжа, втурнал се светкавично в кабинета.

— Добро утро, Хари.

— Мамка му!

Хари ритна кошчето за смет до бюрото си, то се удари в стената до мястото на Елен и се прекатури, а съдържанието му се пръсна на линолеума: бракувани опити за доклади (убийството в Екеберг), празна кутия цигари („Кемъл“, от онези без акциз), зелена кофичка с кисело мляко, вестник „Дагсависен“, използван билет за кино (Кинотеатъра, „Fear & Loathing in Las Vegas“), празен фиш за тото, обелка от банан, музикално списание („Моджо“, брой 69, февруари 1999, със снимка на „Куин“ на корицата), бутилка кока-кола (пластмасова, от половин литър) и жълт флаер с телефонен номер, който Хари даже бе обмислял да набере.

Елен вдигна поглед от компютъра и започна да изучава предметите на пода.

— Изхвърляш ли „Моджо“, Хари? — попита тя.

— Мамка му! — повтори той, ядосано съблече тясното си яке и го хвърля напряко през кабинета с площ двадесет квадратни метра, който делеше с полицай Елен Йелтен. Якето улучи закачалката, но се свлече на пода.

— Какво се е случило? — попита Елен и протегна ръка, за да хване политащата закачалка.

— Намерих това в пощата си.

Хари размаха някакъв документ.

— Изглежда като обявяване на присъда.

— Точно така.

— Случаят с „Дюнерите на Денис“?

— Да.

— И?

— Дават на Свере Улсен максимална присъда. Три години и половина.

— Я виж ти. Защо тогава не си в отлично настроение?

— Бях в продължение на една минута. После прочетох това.

Хари й показа факс.

— Какво пише тук?

— Когато Крун е получил копие от присъдата тази сутрин, ни заплаши в отговор, че ще се позове на процедурни грешки.

Физиономията на Елен се изкриви, сякаш е лапнала нещо развалено.

— Уф, че гадно.

— Иска да отмени цялата присъда. Няма да повярваш, но този негодник Крун ни е нарочил за полагането на клетвата.

— И как точно ви е нарочил?

Хари застана пред прозореца.

— При участие в съдебен процес съдебните заседатели полагат клетва само първия път и това става в съдебната зала преди началото на процеса. Крун забелязал, че единият заседател е нов, а съдията не я е накарал да положи клетва в съдебната зала.

— Нарича се клетвена декларация.

— Точно така. Сега от обявяването на присъдата става ясно, че съдията е извършил процедурата в стаята зад съдебната зала непосредствено преди началото на процеса. Той се оправда с липсата на време и новите правила.

Хари смачка факса и го запрати към кошчето на Елен. Хартиеното топче описа дълга крива и падна на половин метър от целта.

— И какъв е резултатът? — попита Елен и ритна факса към половината на Хари.

— Цялата присъда ще бъде обявена за невалидна и Свере Улсен ще бъде свободен човек поне година и половина, преди да се захванат отново със случая. И проблемът е, че наказанието ще бъде много по-леко заради стреса, който чакането причинява на обвиняемия, дрън-дрън-дрън. Много неща подсказват, че след шест месеца, прекарани в ареста, Свере Улсен вече ще е свободен човек.

Хари не говореше на Елен, тя познаваше случая в подробности. Разговаряше със собственото си отражение в прозореца, произнасяше думите на висок глас, за да провери дали така имат повече смисъл. Прокара ръце по голото си, потно теме, където доскоро стърчеше светла коса. Имаше съвсем конкретна причина да обръсне остатъците: предишната седмица пак го бяха припознали. Младеж с черна плетена шапка, маратонки „Найк“ и хлапашки панталони с дъно до коленете го доближи, докато приятелите му се кикотеха зад него, и попита дали Хари е „оня пич Брус Уилис в Австралия“. Бяха изминали цели три години, откакто той красеше страниците на вестниците и се излагаше в телевизионните шоута с разказите си за серийния убиец, когото застрелял в Сидни. Хари веднага си обръсна главата. Елен дори му предложи да си пусне мустак.

— Най-лошото е — готов съм да се закълна — проклетникът е знаел за пропуска, преди да обявят присъдата, и нищо не му е пречело да съобщи, та процедурата да се извърши навреме. Но той просто е седял там, потривал е доволно ръце и е чакал.

Елен повдигна рамене.

— Такива неща се случват. Добра работа е свършил този адвокат. Все нещо трябва да се пожертва на олтара на правната сигурност. Вземи се в ръце, Хари.

Каза го със смесица от сарказъм и трезва констатация.

Хари допря чело до хладното стъкло. Още един неочаквано топъл октомврийски ден. Чудеше се как Елен, новоизлюпената полицайка с бледо, кукленски сладко личице, малка уста и кръгли очи се е научила да понася несгодите толкова мъжки. Бе израснала в буржоазен дом, според думите й била разглезено единствено дете, даже посещавала девическо кулинарно училище в Швейцария.

Кой знае, може пък животът й да не е бил лесен.

Хари отпусна глава назад и въздъхна. После разкопча едно копче на ризата си.

— Още, още — прошепна Елен, преструвайки се, че пляска екзалтирано.

— В средите на неонацистите го наричат Батман.

— Разбираемо е. Бейзболна палка на английски е bat.

— Не нациста, адвоката.

— Добре де. Интересно. Това значи ли, че е красив, богат, малко побъркан, има плочки на корема и готина кола?

Хари се засмя.

— Направѝ си собствено телевизионно шоу, Елен. Причината е, че побеждава всеки път, когато се заеме с дело на някой от тях. Освен това е женен.

— Това ли е единственият минус?

— Това. И способността му да ни прецаква всеки път. — Хари си наля чаша от домашно смесеното кафе, което Елен носеше, откакто преди близо две години се нанесе в кабинета. Недостатъкът беше, че небцето на Хари вече не понасяше обикновената помия.

— И ще стане съдия във Върховния апелативен съд? — попита тя.

— Преди да е навършил четиридесет.

— Хиляда крони?

— Дадено.

Те се засмяха и пиха наздравица с пластмасови чашки.

— Тогава позволяваш ли да взема списанието „Моджо“? — попита тя.

— В средата са най-лошите снимки на Фреди Меркюри. Гол до кръста, с ръце на хълбоците и с изпъкналите си зъби на показ. Пълна програма. Заповядай.

— Аз харесвам Фреди Меркюри. Харесвах, де.

— Не съм казал, че не го харесвам.

Синият канцеларски стол с напукана тапицерия, отдавна застинал на най-ниското си положение, недоволно изскърца, когато Хари замислено се облегна назад. Той отлепи от телефона пред себе си бележка с почерка на Елен.

— Какво е това?

— Нали уж можеш да четеш? Мьолер те търси.

Хари тръгна лениво по коридора и вече си представяше присвитите устни и двете дълбоки бръчки между очите на шефа си, когато чуе за освобождаването на Свере Улсен.

До копирната машина младо момиче със зачервени бузи бързо вдигна очи и се усмихна на Хари. Той даже не успя да й отговори. Вероятно някоя от новите служителки. Парфюмът й, сладникав и тежък, го подразни. Погледна секундарната стрелка на часовника си.

Значи вече и мирисът на парфюм го дразни. Какво всъщност става с него? Според Елен му липсва естествен стимул, онова, което кара хората да се съвземат от депресията. След като се прибра от Банкок, се озова на дъното за ужасно дълго време; почти се примири, че никога няма да изплува. Всичко изглеждаше студено и мрачно, всички впечатления — някак притъпени. Сякаш се намираше под вода. Цареше благословена тишина. Хората му говореха, но думите им приличаха на въздушни мехурчета; излизаха от устите им, бързо се издигаха нагоре и изчезваха. Сигурно изпитваш такова чувство, когато се давиш, мислеше си той и чакаше. Но не се случи нищо. Само дето бе във вакуум. И това мина. Той се справи.

Благодарение на Елен.

Тя го покриваше през първите седмици след завръщането му, защото се видя принуден да развее бялото знаме и да си отиде вкъщи. Не му позволяваше да ходи в бара, нареждаше му да й дъха, ако закъснее за работа и го обявяваше за годен или негоден да върши задълженията си. Няколко пъти го изпрати вкъщи, ала иначе си мълчеше. Отне известно време, но Хари не бързаше за никъде. И кимна доволно първия петък, след като се оказа, че Хари цяла седмица е идвал трезвен на работа.

Накрая той я попита директно защо момиче като нея, завършило висше полицейско училище и следвало право, с хиляди възможности пред себе си, доброволно си е вкарало такъв таралеж в гащите. Нима тя не разбира, че той няма с какво да подпомогне кариерата й? Трудно ли й е да си намери нормални приятели, успели в живота?

Погледна го сериозно и отговори, че просто иска да се възползва от опита му, защото той е най-способният разследващ полицай в Отдела за борба с насилието. Празни приказки, разбира се, но в се пак се почувства поласкан, задето тя не си спести ласкателствата. Освен това Елен бе толкова ентусиазиран и амбициран разследващ полицай, че нямаше начин да не се заразиш от енергията й. През последните шест месеца Хари отново вършеше добра работа. Понякога дори адски добра. Като в случая със Свере Улсен.

Стигна до врата на Мьолер. Мимоходом Хари кимна на униформен служител, престорил се, че не го вижда.

Хари се замисли. Ако беше участник в „Експедиция «Робинзон»“, само след ден всички щяха да забележат лошата му карма и да го изпратят вкъщи след първия племенен съвет. Племенен съвет ли? Боже мой, вече използваше терминологията на идиотските програми по „ТВ 3“. Така става, щом вечер прекарваш по пет часа пред телевизора. Все пак по-добре да кисне пред екрана в дома си, вместо да седи в ресторант „Скрьодер“.

Хари почука два пъти точно под табелката с надпис „Бярне Мьолер, началник полицейски отдел“.

— Влез!

Хари погледна часовника. Седемдесет и пет секунди.

Седма глава

Кабинетът на Мьолер, 9 октомври 1999 г.

Двата дълги крака на старши полицейски инспектор Бярне Мьолер, почти излегнат на стола, стърчаха между краката на масата. С ръце, кръстосани зад тила, Мьолер представляваше идеалният пример за „продълговат череп“, стискайки между ухото и рамото си телефонна слушалка. Наскоро Хуле оприличи късо подстриганата му и оформена като паница коса на шикозната прическа на Кевин Костнър в „Бодигард“. Мьолер не беше гледал филма. Не бе ходил на кино от петнадесет години, защото съдбата му бе отредила твърде отговорен характер, ежедневие с малко свободно време, две деца и съпруга, която го разбираше само отчасти.

— Така да бъде — заключи Мьолер, затвори телефона и погледна Хари над бюро, затрупано с документи, препълнени пепелници и пластмасови чашки. Логически център сред хаоса оформяше снимката на дв е момчета с боядисани лица като на индианци.

— Ето те и теб, Хари.

— Тук съм, шефе.

— Бях на съвещание във Външно министерство във връзка със срещата на върха през ноември тук, в Осло. Американският президент пристига… е, ти четеш вестници. Кафе, Хари?

Мьолер се изправи и само с няколко великански крачки стигна до канцеларски шкаф, където на върха на купчина листове едва се крепеше кана кафе и се пълнеше с гъста течност.

— Благодаря, шефе, но аз…

Отговорът му закъсня и Хари пое димящата чаша.

— С нетърпение очаквам посещение от Сикрет Сървис. Убеден съм, че постепенно ще се сприятелим, като се опознаем.

Мьолер не го каза с ирония. Не само за това качество Хари ценеше началника си.

Мьолер сви краката си в коленете и ги опря в долната част на плота на бюрото. Хари се облегна назад, за да извади от джоба на панталона си смачкан пакет „Кемъл“, и с въпросително повдигната вежда погледна Мьолер, който бързо кимна и бутна към него препълнен пепелник.

— Аз ще отговарям за сигурността на пътищата от и до летището. Освен президента идва и Барак.

— Барак ли?

— Ехуд Барак. Министър-председателят на Израел.

— Виж ти, да не би да предстои подписването на ново блестящо споразумение в Осло?

Мьолер отчаяно погледна синия облак пушек, понесъл се към тавана.

— Само не ми казвай, че не си чул, Хари, иначе ще се притесня още повече за теб. През последната седмица писаха на първите страници на всички вестници.

Хари вдигна рамене.

— Неблагонадеждно разпространение на вестници. Което ми причинява големи пропуски в общата осведоменост. Сериозен минус в социалния ми живот.

Хари предпазливо отпи нова глътка от кафето, но се отказа и остави чашата.

— И в сексуалния живот.

— Така ли? — Мьолер погледна Хари колебливо, сякаш се чудеше дали отговорът ще го развесели, или натъжи.

— Естествено. Коя жена би харесала мъж, наясно с имената на всички от „Експедиция «Робинзон»“, но не и с името на поне един министър? Или на президента на Израел.

— Те имат министър-председател.

— Сега разбираш какво имам предвид, нали?

Мьолер се стърпя да не прихне. Малко бе нужно да го разсмее човек. И да прояви слабостта си към леко простреляния полицай с големите уши, щръкнали от остригания череп като крилата на пъстроцветна пеперуда. Независимо че Хари му създаваше повече неприятности отколкото е редно. Като новоизлюпен началник на полицейски отдел той вече бе научил кое е правило номер едно за служител в обществения сектор: да си пази гърба. Мьолер се прокашля, за да заглуши мъчителните въпроси, които, макар да бе взел решение по тях, го и плашеха. Първо сключи вежди, за да сигнализира на Хари, че тревогата му е от професионален, а не от личен характер.

— Продължаваш да киснеш в ресторант „Скрьодер“, а, Хари?

— Вече съвсем рядко, шефе. По телевизията дават много интересни неща.

— Но седиш там?

— Те не обичат хората да стоят.

— Зарежи глупостите. Пиеш ли?

— В минимални количества.

— Какво ще рече минимални?

— Ще ме изхвърлят, ако пия по-малко.

Този път Мьолер не се сдържа и се засмя.

— Трябват ми трима офицери за свръзка, за да обезопасят пътя — продължи той. — Всеки ще разположи по десетима полицаи от различни полицейски райони в крепостта „Акершхюс“ плюс неколцина кадети от последния випуск на висшето полицейско училище. Мислех си за Том Валер…

Валер. Расист, гадняр, твърдо решен да заеме длъжността „старша полицейски инспектор“, която скоро щяха да обявят за вакантна. Хари, слушал достатъчно за начина му на работа, знаеше, че той олицетворява всички предразсъдъци, натрупани от обществото срещу полицаите, плюс още няколко, с изключение обаче на един: за жалост Валер не беше глупав. Като разследващ полицай бе постигнал впечатляващи резултати и дори Хари трябваше да признае, че Валер заслужава неизбежното си повишение.

— И за Вебер.

— За дъртия мърморко?

— … и за теб, Хари.

— Say again![9]

— Правилно разбра.

Хари се намръщи.

— Имаш ли нещо против? — попита Мьолер.

— Естествено, че имам нещо против.

— И защо така? Въпрос на чест е да се заемеш с такава задача, Хари. Като потупване по рамото е.

— Така ли? — Хари загаси цигарата и яростно започна да я търка в пепелника. — Или пък това е следващата крачка в рехабилитационния процес?

— Какво искаш да кажеш? — Бярне Мьолер изглеждаше засегнат.

— Помня как пренебрегна всички съвети и се конфронтира с доста хора, когато ме прибра след Банкок. И вечно ще ти бъда благодарен. Но що за глупост е това? Офицер за свръзка? Звучи като опит да се докажеш пред скептиците: ти си имал право, а те са сбъркали. Хуле е ценен служител, на него може да се разчита и така нататък.

— Така ли?

Бярне Мьолер пак бе сключил ръце зад продълговатия си череп.

— Така ли? — изимитира го Хари. — Така ли стоят нещата, пак ли съм само брънка от веригата?

Мьолер въздъхна примирено.

— Всички сме брънки, Хари. Винаги има скрит замисъл. Този едва ли е по-лош от всички останали. Свърши си работата както трябва. Ще бъде от полза и за двама ни. Толкова ли е трудно?

Хари изсумтя, понечи да каже нещо, спря, започна наново, но пак се отказа. Извади нова цигара от пакета.

— Само дето се чувствам като състезателен кон. Сякаш не съм в състояние да понеса никаква отговорност.

Хари държеше цигарата между устните си, без да я пали. Дължеше на Мьолер тази услуга, но какво щеше да се случи, ако се издънеше за пореден път? Беше ли мислил Мьолер за това? Офицер за свръзка. Отдавна не бе близвал алкохол, но все още се налагаше да внимава, да живее ден за ден. По дяволите, нали затова стана разследващ полицай, за да няма подчинени? И възможно най-малко началници. Хари захапа филтъра на цигарата.

Чуха някой да разговаря вън в коридора до машината за кафе. Май беше Валер. В отговор прозвуча звънък женски смях. Вероятно новата служителка. Хари още усещаше в ноздрите си миризмата на парфюма й.

— Мамка му — изсумтя Хари. Мамка му. От тези три срички цигарата му подскочи три пъти в устата.

Мьолер, стоял със затворени очи, докато Хари мислеше, примижа:

— Това „да“ ли да го разбирам?

Хари стана и си тръгна, без да пророни дума.

Осма глава

Бариерата на прелеза на моста „Алнабрю“, 1 ноември 1999 г.

Сивата птица се мярна пред погледа на Хари и пак изчезна от полезрението му. Той опря пръст върху спусъка на своя „Смит & Уесън“, 38-ми калибър, докато се прицелваше в неподвижния гръб зад стъклото. Вчера по телевизията говореха за мудно време.

Клаксона, Елен. Натисни проклетия клаксон, трябва да е агент на Сикрет Сървис.

Секундите се нижеха бавно, както на Бъдни вечер, преди да дойде дядо Коледа.

Първият мотоциклет се изравни с будката за билети, а червеношийката все още представляваше черно петно в периферното му зрение. Така минава времето на електрическия стол, преди да пуснат…

Хари натисна спусъка. Един, два, три пъти.

После времето започна да препуска с всичка сила. Цветното стъкло побеля, преди да се разпръсне над асфалта под формата на кристален дъжд, и той успя да зърне как някаква ръка изчезна под ръба на шкафа, преди да се чуе свистящият звук от скъпи американски коли. После всичко утихна.

Хари се вторачи в шкафа. Няколко пожълтели листа, подгонени от кортежа, все още се носеха във въздуха. Паднаха върху леха с мръсна, посивяла трева. Той се взираше в шкафа. Отново цареше тишина и за миг той си помисли, че се намира на съвсем обикновен железопътен прелез, в съвсем обикновен есенен ден, до съвсем обикновена гара с името Есосташун. Даже студеният въздух имаше обикновена миризма на гнила шума и изгорели газове. И му хрумна, че може би нищо от това не се е случило.

Продължаваше да гледа секретния шкаф, когато зад него жалният, настойчив звук от клаксона на волвото разцепи деня на две.

Втора част

Битие

Девета глава

1942 година

Заревото осветяваше сивото нощно небе и то заприлича на мръсно платнище, опънато над безутешния гол пейзаж, който ги заобикаляше от всички страни. Изглежда руснаците започваха офанзива или пък само блъфираха — тези неща ставаха ясни чак впоследствие. Гюдбран лежеше на ръба на окопа със сгънати под себе си крака, държеше пушката с две ръце, слушаше далечните глухи гърмежи и наблюдаваше как пламъците се стрелват надолу. Знаеше, че не бива да ги гледа, защото ще го заслепят и няма да успее да различи руските снайперисти, промъкващи се през снега нейде там, в ничията земя. Но той така или иначе не е виждал нито един от тях, само стреляше по чужди указания. Както и сега.

— Ей там има един!

Каза го Даниел Гюдесон, единственото градско момче в отряда. Останалите идваха от равнинни местности. Някои от широки, други — от сенчести и безлюдни долини, каквото бе родното място и на Гюдбран. Но не и Даниел. Не и Даниел Гюдесон с високото, чисто чело, искрящите сини очи и бялата усмивка. Той бе като свален от рекламен плакат. Идваше от място с възможности.

— Два часа, в ляво от гъсталака — посочи Даниел.

Гъсталак ли? Едва ли можеше да се говори за гъсталак в опустошения от бомбите терен. Е, можеше, преди да почнат да стрелят другите. Тряс, бум, фиу. Всеки пети куршум описваше парабола като огнена искра. Огън, оставящ дири. Куршумът летеше в мрака, но сякаш бързо се изморяваше, защото скоростта му отслабваше и той меко се приземяваше някъде там. Така поне изглеждаше. Гюдбран си помисли, че такъв бавен куршум е негоден да убие някого.

— Ще се измъкне! — извика озлобен, изпълнен с омраза глас. Беше на Синдре Фауке.

Лицето му почти се сливаше с камуфлажната униформа и малките му, близко разположени очи се взираха в мрака. Идваше от далечен чифлик в горната част на долината Гюдбрансдален, най-вероятно в теснина, която слънцето никога не огрява и затова той е много блед. Гюдбран не знаеше защо Синдре се е записал фронтовак, но бе чул за участието на родителите му и на двамата му братя в Националното обединение[10]: носели ленти около ръцете и издавали съселяни, заподозрени, че са йосинги[11]. По думите на Даниел и те, доносниците, един ден ще усетят камшика, както и всички останали, които само се възползват от войната, за да се сдобият с привилегии.

— Няма — прошепна Даниел и опря брадичката си о приклада. — Нито един проклет болшевик няма да се измъкне.

— Той знае, че го видяхме — настоя Синдре, — и ще се скрие в онази падина.

— Няма — възрази Даниел и се прицели.

Гюдбран се вторачи в сивкавобелия мрак. Бял сняг бели камуфлажни униформи, бели пламъци. Небето отново се освети. Различни сенки прибягваха по скриптящия сняг. Гюдбран отново вдигна поглед. Жълти и червени отблясъци на хоризонта, последвани от няколко далечни тътнежа. Толкова нереално, почти като на кино, само дето беше тридесет градуса под нулата и нямаше кого да прегърнеш. Дали пък този път наистина не предприемаха офанзива?

— Много си муден, Гюдесон, ще се измъкне — Синдре плю в снега.

— Няма — изрече Даниел още по-тихо и продължи да се прицелва. От устата му вече почти не излизаше пара.

Последва силно, пронизително изсвирване, предупредителен вик и Гюдбран се хвърли върху покритото с лед дъно на окопа, разперил две ръце над главата си. Отвесната стена се разклати. Посипаха се кафяви, замръзнали буци пръст, една от тях улучи каската на Гюдбран и тя се свлече над очите му. Той изчака да се увери, че повече нищо няма да пада от небето и надигна каската. Всичко бе утихнало и по лицето му се бе полепил тънък бял воал от снежинки. Твърдят, че никога не чуваш улучилата те граната, но Гюдбран, видял резултата от доста свирещи гранати, знаеше, че това не е самата истина. Пламък освети окопа и постепенно той успя да различи бледите лица на останалите и сенките им по стените на окопа, сякаш пълзящи приведени към него. Но къде беше Даниел? Даниел!

— Даниел!

— Пипнах го — обади се Даниел. Продължаваше да лежи горе на ръба на окопа. Гюдбран не вярваше на очите си.

— Какво казваш?

Даниел се спусна в окопа и изтупа снега и буците пръст от себе си. По лицето му грееше широка усмивка.

— Нито един проклет руснак няма да стреля по патрулите ни тази вечер. Турмуд е отмъстен. — Той заби токовете си в ръба на окопа, за да не се подхлъзне по коварно гладкия лед.

— Друг път! — възкликна Синдре. — Друг път си го уцелил, Гюдесон. Видях как руснака изчезна долу в падината.

Малките му очи шареха от човек на човек, за да разберат дали някой от тях вярва на хвалбите на Даниел.

— Правилно — съгласи се Даниел. — Но след два часа ще се развидели и той знаеше, че трябва да излезе оттам преди това.

— Именно, и се опита да излезе твърде рано — побърза да уточни Гюдбран. — Излезе от другата страна, нали, Даниел?

— Рано или не — усмихна се Даниел, — щях да го пипна при всички случаи. Синдре изсъска:

— А сега си затваряй голямата уста, Гюдесон.

Даниел вдигна рамене, провери патронника и зареди отново. После се обърна, метна пушката на рамо, заби ботуша си в заледената стена и отново се озова на ръба на окопа.

— Дай ми лопатата си, Гюдбран.

Даниел я пое и се изправи в цял ръст. В бялата зимна униформа силуетът му се открояваше на фона на черното небе, а пламъците сякаш образуваха ореол над главата му.

Изглежда като ангел, помисли си Гюдбран.

— Какво, по дяволите, правиш, човече? — извика Едвард Мускен, техният командир. Сдържаният мьондалец рядко повишаваше глас на ветераните, каквито бяха Даниел, Синдре и Гюдбран. Най-често при грешка новобранците си патеха от гнева му. Слушаха конското, спасило живота на мнозина от тях. Сега Едвард Мускен се бе втренчил в Даниел с едното си изцъклено око, което никога не затваряше. Даже и когато спеше. Гюдбран сам бе свидетел.

— Осигури си прикритие, Гюдесон! — извика командирът.

Но Даниел само се усмихна и в следващия миг изчезна, единствено парата от устата му се видя за частица от секундата. После пламъкът се скри зад хоризонта и всичко отново потъна в мрак.

— Гюдесон! — извика Едвард и се изкатери до ръба. — Мамка му!

— Виждаш ли го? — попита Гюдбран.

— Изчезна.

— Какво щеше да прави този умник с лопатата? — попита Синдре и погледна Гюдбран.

— Не знам — сви рамене Гюдбран. — Може би да форсира бодливата тел.

— И как ще я форсира?

— Не знам — на Гюдбран не му се нравеше втренченият поглед на Синдре; напомняше му за един друг селянин, който преди време служи тук. Накрая полудя, напика обувките си една нощ, преди да отиде на пост и после се наложи да му ампутират всички пръсти. Но сега онзи се намираше в Норвегия, така че може би в се пак не беше откачен. Във всеки случай имаше същия втренчен поглед.

— Например е искал да се поразходи из ничията земя — предположи Гюдбран.

— Знам какво има от другата страна на бодливата тел, питам защо му е да ходи там.

— Вероятно гранатата му е замаяла главата — подхвърли Халгрим Дале. — Нищо чудно да се е побъркал.

Халгрим Дале бе най-младият в отряда, само осемнадесетгодишен. Никой нямаше представа защо се е записал доброволец. От авантюризъм, допускаше Гюдбран. Дале твърдеше, че боготвори Хитлер, но не разбираше нищо от политика. Според Даниел Дале е избягал от бременна девойка.

— Ако руснакът е жив, ще го застреля, преди да е изминал и петдесет метра — предрече Едвард Мускен.

— Даниел улучи — прошепна Гюдбран.

— В такъв случай ще го застреля някой друг — заключи Едвард, бръкна под камуфлажното си яке и извади от вътрешния си джоб тънка цигара. — Днес там гъмжи от руснаци.

Държеше кибритената клечка скрита в шепата си и отривисто я драсни по грапавата повърхност на кутийката. Сярата пламна при втория опит и Едвард успя да запали цигарата, дръпна от нея и я подаде мълчаливо на следващия. Мъжете внимателно си дръпваха и я даваха на съседа си. Никой не продумваше, сякаш всички бяха потънали в мислите си. Но Гюдбран знаеше, че и те като него се ослушват.

Изминаха десет минути, без да чуят и звук.

— Навярно ще бомбардират със самолети Ладожкото езеро — изрази съмненията си Халгрим Дале.

Всички бяха чували слуховете за руснаци, които бягат от Ленинград по заледеното езеро. Но пък благодарение на леда генерал Жуков получаваше провизии в обсадения град.

— Сигурно в града вече умират от глад — Дале кимна на изток.

Но Гюдбран слушаше такива приказки, откакто го изпратиха тук преди почти година, а те в се още дебнеха някъде там и стреляха по теб, щом си подадеш главата над ръба на окопа. Миналата зима всеки ден в окопите им идваха руски дезертьори с ръце на тила. Беше им дошло до гуша и решаваха да се предадат на врага за малко храна и топлина. Но и дезертьорите вече оредяха, а двамата гологлави нещастници, дошли предната седмица, не скриха недоверието си, виждайки, че и норвежците са мършави като тях.

— Двадесет минути. Няма да се върне — отсече Синдре. — Убили са го. Като куче.

— Затваряй си устата! — Гюдбран пристъпи към Синдре, който тутакси се изправи. Синдре, макар и с цяла глава по-висок, очевидно нямаше никакво желание да се бие. Много добре помнеше руснака, когото Гюдбран уби преди няколко месеца. Кой би помислил, че кроткият, внимателен Гюдбран е способен на такава лудост? Руснакът, промъкнал се незабелязано между два подслушвателни поста, бе убил всички, легнали да спят в двата най-близки бункера — единия с холандци, другия с австралийци преди да влезе при тях. Спасиха ги въшките.

Имаха въшки навсякъде, но най-много по топлите места, под мишниците, под пояса, по слабините и около глезените. Гюдбран, скатал се най-близо до изхода, не можеше да заспи заради така наречените от войниците „въшливи рани“ по краката — открити рани, понякога с големината на монета от пет йоре: въшките гъмжаха около ръба им и се радваха на уюта. Гюдбран тъкмо бе извадил байонета и правеше безуспешни опити да ги изстърже от раната, когато руснакът застана на вратата с намерението да открие огън. Гюдбран долови само силуета му, но по очертанията на вдигнатата винтовка „Мосин-Нагант“ веднага разбра, че това е враг. Само с тъпия си байонет Гюдбран успя така да разфасова руснака, че не му остави и капка кръв, когато после го изнесоха на снега.

— Починете си, момчета — Едвард дръпна Гюдбран настрана. — И ти трябва да поспиш малко, Гюдбран, дежурството ти свърши преди час.

— Отивам да го търся — опъна се Гюдбран.

— Никъде няма да ходиш! — отсече Едвард.

— Напротив…

— Това е заповед! — Едвард разтърси рамото му. Гюдбран се опита да се освободи, но командирът го държеше здраво.

Гласът на Гюдбран стана писклив и затрепери от отчаяние.

— Ами ако е ранен! Или се е заплел в бодливата тел!

Едвард го потупа по рамото.

— Скоро ще се развидели — успокои го той. — Тогава ще разберем какво се е случило.

Погледна към останалите, мълчаливо подчинили се на заповедта. Започнаха да разтъпкват краката си в снега и тихо да си говорят. Гюдбран видя как Едвард отиде при Халгрим Дале и му прошепна няколко думи на ухо. Дале слушаше внимателно и погледна крадешком към Гюдбран. Гюдбран много добре знаеше какво му е казал. Поръчал му е да го наблюдава. Преди време някой пусна слуха, че той и Даниел са нещо повече от добри приятели. И на тях не може да се разчита. Тогава Мускен попита направо: възнамеряват да дезертират заедно ли. Те, естествено, отрекоха, но сега навярно Мускен се опасяваше да не би Даниел да е използвал случая да си плюе на петите! А Гюдбран ще започне да „търси“ другаря си като част от плана да се срещнат на вражеска територия. Гюдбран го досмеша. Наистина е приятно човек да се прехласне по примамливите обещания за храна, топлина и жени, които руските високоговорители бълваха над опустошеното бойно поле на подкупващо ласкав немски език, но да им повярваш?

— Няма да се върне, да се обзаложим ли? — обади се Синдре. — Три порции храна, какво ще кажеш?

Гюдбран отпусна ръка и попипа байонета, окачен от вътрешната страна на камуфлажната му униформа.

— Nicht schiessen, bitte![12]

Гюдбран се обърна и точно над себе си видя зачервено лице под руска фуражка, което му се усмихваше от ръба на окопа. Мъжът се спусна и леко стъпи върху леда.

— Даниел! — извика Гюдбран.

— Ехо! — Даниел повдигна фуражката си. — Добрый вечер.

Мъжете стояха като заковани и го гледаха втренчено.

— Ей, Едвард — подвикна Даниел. — Време е малко да стегнеш холандците. Между подслушвателните им постове има поне петдесет метра.

Едвард стоеше мълчаливо, втрещен като всички останали.

— Погреба ли руснака, Даниел? — попита Гюдбран, пребледнял от вълнение.

— Дали съм го погребал? — учуди се Даниел. — Даже му прочетох „Отче наш“ и го опях. Да не сте оглушали? От другата страна положително чуха всичко.

После скочи на ръба на окопа, седна, размаха ръце и започна да пее с топъл, дълбок глас:

— Нашият Бог е твърд като скала…

Мъжете ликуваха, а Гюдбран се смя до сълзи.

— Дявол да те вземе, Даниел! — възкликна Дале.

— Не съм Даниел. Казвайте ми… — Даниел свали руската фуражка и прочете от вътрешната страна на козирката: — Урия. Проклетникът, можел е и да пише. Е, въпреки това беше болшевик.

Скочи в окопа и се огледа на всички страни.

— Тук никой няма да заклейми образцово еврейско име, нали?

Последва момент на пълно мълчание, после всички избухнаха в смях. Приближиха се първите желаещи да потупат Урия по гърба.

Десета глава

Ленинград, 31 декември 1942 г.

На поста до картечницата беше студено. Гюдбран облече всичките си дрехи, но зъбите му тракаха, а пръстите на ръцете и краката му се бяха вкочанили. Особено зле бе положението с краката. Беше ги увил в новите партенки, но и това не помогна.

Взираше се в тъмнината. Тази вечер не чуваха почти нищо от Иван.

Дали пък не празнува настъпването на новата година. Сигурно яде нещо вкусно. Зеле с овче месо. Или шишчета. Гюдбран, разбира се, знаеше, че руснаците нямат месо, но не съумяваше да се сдържи да не мисли за храна. Самите те не ядяха нищо друго освен хляб и лещена чорба. Зелен мъх покриваше хляба, но те бяха свикнали. А започнеше ли да се разпада от плесен, готвеха супа и от него.

— На Бъдни вечер поне ни дадоха наденичка — спомни си Гюдбран.

— Шшшт — изсъска Даниел.

— Никого няма тази вечер, Даниел. Те хапват медальон от еленово месо. С гъст, светъл сос за дивеч и червени боровинки. И картофи с бадеми.

— Не почвай пак с тези приказки за храна. Мълчи и се оглеждай.

— Нищо не виждам, Даниел. Нищичко.

Седяха клекнали един до друг с наведени глави. Даниел носеше руската фуражка. Стоманената каска със знака Waffen SS[13] лежеше на земята до него. Гюдбран разбираше защо. Нещо във формата на каската позволяваше на постоянния леден вятър да влиза под ръба й и да предизвиква непрекъснато, лазещо по нервите фучене, особено неприятно, когато си на пост.

— Какво му е на зрението ти? — попита Даниел.

— Нищо. Просто през нощта не виждам много добре.

— Само това ли?

— И си падам малко далтонист.

— Малко далтонист?

— Не различавам червено и зелено. Цветовете сякаш се сливат. Например веднъж не забелязах една боровинка, докато събирахме в гората плодове за неделното печено.

— Стига с тази храна, предупредих те!

Млъкнаха. В далечината отекна картечен залп. Термометърът показваше минус двадесет и пет градуса. Миналата зима няколко нощи подред държа четиридесет и пет градуса под нулата. Гюдбран се надяваше в този студ въшките да мируват, сърбежите да започнат едва когато свърша наряда му и той се пъхне под вълнената завивка в леглото. Но тези гадини май понасяха студа по-добре от него. Веднъж си направи експеримент: остави долната си риза в снега цели три нощи, когато дърво и камък се пукаше от студ. После я прибра в бункера; тя представляваше парче лед. Но щом я стопли пред печката, в нея се събуди кипящ, пълзящ живот и той с отвращение я хвърли в огъня. Даниел се изкашля:

— Впрочем какво ядяхте с неделното печено?

Гюдбран не дочака повторна покана:

— Първо татко разрязваше печеното с набожно изражение като свещеник, а ние, децата, седяхме тихо и го наблюдавахме. После мама сипваше на всеки по две парчета в чинията и ги поливаше с кафяв сос, толкова гъст, че тя го разбъркваше от време на време, за да не се втвърди съвсем. Имаше и много свежо, крехко брюкселско зеле. Сложи си каската, Даниел. Ами ако в главата ти се забие парче от граната?

— Ами ако се забие цяла граната? Продължавай.

Гюдбран затвори очи и по устните му заигра усмивка.

— За десерт имаше пюре от сливи. Или браунис. Те не бяха обичайно лакомство; мама донесе рецептата от Бруклин.

Даниел плю в снега. През зимата обикновено сменяха караула на един час, но Синдре Фауке и Халгрим Дале имаха висока температура, затова Едвард Мускен, командирът, удължи времето на два часа, докато не разполагат с пълния си състав.

— Мъчно ти е за нея, нали? За майка ти.

Гюдбран се усмихна, плю в снега на същото място като Даниел и вдигна поглед към замръзналите звезди на небето. Нещо изшумоля в снега и Даниел вдигна глава.

— Лисица — промърмори той.

Не беше за вярване, но и тук, където всеки квадратен метър бе бомбардиран и мините лежаха по-нагъсто отколкото паветата пред Двореца, имаше животни. Не много, но бяха виждали зайци и лисици. И някой друг пор. Естествено, опитваха се да ги убият, всичко бе добре дошло в тенджерата. Но след като застреляха един немец, отишъл да донесе заек, началството разбра, че руснаците пускат дългоухи пред окопите им, за да ги подмамват да навлизат в ничията земя. Едва ли руснаците доброволно се разделяха със зайците си!

Гюдбран облиза напуканите си устни и погледна часовника. Оставаше един час до смяната на караула. Подозираше, че Синдре си е натъпкал ректума с тютюн, за да вдигне температура. Той е способен на това.

— Защо се върнахте от САЩ? — попита Даниел.

— Заради срива на борсата. Татко изгуби работата си в корабостроителницата.

— Виждаш ли — кимна Даниел. — Това е капитализмът. Бедните хорица изнемогват, а богаташите дебелеят, независимо дали има подем, или криза.

— Такъв е животът.

— Досега е било така, да. Но сега ще настъпят промени. Като спечелим войната, Хитлер сигурно има някоя малка изненада за хората. И татко ти няма защо да се тревожи, че ще остане без работа. Ти също трябва да се запишеш в Националното обединение.

— Наистина ли вярваш във всичко това?

— А ти не вярваш ли?

Гюдбран не обичаше да противоречи на Даниел, затова само вдигна рамене, но Даниел повтори въпроса.

— Вярвам, разбира се — потвърди Гюдбран. — Но сега мисля най-вече за Норвегия. За това, че не бива да пускаме болшевиките в страната си. Ако влязат, непременно ще се върнем в Америка.

— В капиталистическа страна? — Гласът на Даниел стана по-рязък. — Демокрация в ръцете на богатите, изоставена на произвола на случайността и корумпираните лидери?

— По-добре това, отколкото комунизъм.

— Демокрациите са на изживяване, Гюдбран. Само виж Европа. Англия и Франция вървяха към разпад много преди да избухне войната, с безработица и експлоатация по цялата им територия. Сега има само двама души, достатъчно силни, за да спрат пропадането на Европа в хаоса, и те са Хитлер и Сталин. Ето пред този избор сме поставени. Братски народ или варвари. Почти никой в Норвегия не дава вид, че разбира какъв късмет извадихме, защото първи дойдоха немците, а не касапите на Сталин.

Гюдбран кимаше в знак на съгласие. Впечатляваше се не само от думите на Даниел, но и от начина, по който ги казваше. Толкова убедително.

Изведнъж се чуха гърмежи и небето пред тях побеля от пламъци, стените на окопа се разклатиха и жълтите искри бяха последвани от кафява пръст и сняг, които сякаш сами изхвърчаха във въздуха на местата, където паднаха гранатите.

Гюдбран все още лежеше на дъното на окопа с ръце над главата си, когато всичко свърши така внезапно, както и започна. Погледна нагоре и видя Даниел: лежеше на ръба на окопа зад картечницата и се превиваше от смях.

— Какво правиш? — извика Гюдбран. — Надуй сирената, вдигни всички на крак!

Но Даниел продължи да се смее и то още по-силно.

— Мой скъпи, скъпи приятелю — подвикна той със сълзи от смях в очите. — Честита Нова година!

Даниел посочи часовника и на Гюдбран му просветна. Явно Даниел бе чакал само новогодишния салют на руснаците, защото сега мушна ръка в снега, натрупан пред караулния пост, за да скрива картечницата.

— Бренди — извика той и победоносно размаха във въздуха бутилка с кафява течност в нея. — Пазил съм го повече от три месеца. Вземи!

Гюдбран, застанал на колене, се смееше, обърнат към Даниел.

— Първо ти! — извика Гюдбран.

— Сигурен ли си?

— Напълно, стари приятелю, нали ти си го запазил. Но не изпивай всичко!

Даниел удари встрани от корковата тапа така, че тя изхвръкна от бутилката, и я надигна.

— Към Ленинград, напролет ще пием наздравица в Зимния дворец — издекламира той и свали руската фуражка. — А през лятото ще бъдем у дома и ще ни почитат като герои в нашата любима Норвегия.

Допря гърлото на бутилката до устните си и отметна назад глава, а кафявата течност бълбукаше и танцуваше в шишето. Видя се лек отблясък, когато стъклото отрази светлината от падащите огньове, и през следващите години Гюдбран не спираше да се пита това ли е видял руският снайперист: отблясъка от бутилката. В следващия миг Гюдбран чу висок, пукащ звук, а шишето в ръката на Даниел избухна. Изсипа се дъжд от стъклени парчета и бренди и Гюдбран механично затвори очи. Усети, че лицето му е мокро, нещо се стичаше по бузите му и той облиза с език няколко капки. Нямаше почти никакъв вкус, само на алкохол и на нещо друго — нещо сладникаво, метално. Беше гъсто, сигурно заради студа, помисли си Гюдбран и пак отвори очи. Не виждаше Даниел на ръба. Навярно е залегнал зад картечницата, щом е разбрал, че са ги видели, предположи Гюдбран, но усети как сърцето му препускаше.

— Даниел!

Никакъв отговор.

— Даниел!

Гюдбран се изправи на крака и изпълзя до ръба. Даниел лежеше по гръб с патронника под главата и фуражката, нахлупена върху лицето му. Снегът бе опръскан с кръв и бренди. Гюдбран дръпна фуражката. Даниел се взираше в звездното небе с широко отворени очи. Имаше голяма, зееща черна дупка в средата на челото си. Гюдбран все още усещаше сладникавия, метален вкус в устата си и почувства как му прилоша.

— Даниел.

Думите излязоха като шепот от пресъхналите му устни. За Гюдбран Даниел изглеждаше като малко момче, понечило да направи ангел в снега, но внезапно заспало. С ридание се хвърли върху сирената и дръпна ръчката; докато огньовете падаха в скривалището, режещият жален вик на сирената се издигаше към небето.

Не биваше да става така, беше единствената мисъл на Гюдбран.

Ооооооооооооооо-ооооооооооооооо…!

Едвард и останалите, излезели от бункера, стояха зад него. Някой извика името му, но Гюдбран не чуваше, продължаваше да върти ръчката.

Накрая Едвард се приближи и сложи ръка на ръчката. Гюдбран отслаби захвата си, не се обърна, просто остана прав, взираше се в ръба на окопа и в небето над него, докато сълзите замръзваха по страните му. Воят на сирената постепенно заглъхна.

— Не биваше да става така — прошепна той.

Единадесета глава

Ленинград, 1 януари 1943 г.

Даниел вече имаше ледени кристалчета под носа, в крайчетата на очите и в сгъвките на устата, когато го отнесоха. Често имаха навика да ги оставят в снега, докато се вкочанят, така се носеха по-лесно. Но Даниел пречеше на мъжете, които щяха да стрелят с картечницата. Затова двамина го довлякоха до изпъкнала част от окопа малко по-нататък и го положиха върху два вече празни от боеприпаси сандъка, които скриха преди време, за да се отопляват с тях. Халгрим Дале омота чувал за дърва около главата му, за да не гледат грозната гримаса на мъртвеца. Едвард се свърза с масовата гробница в Северния корпус и обясни къде се намира Даниел. Обещаха през нощта да изпратят носачи на трупове. После командирът заповяда на Синдре да остави болничното легло и да поеме поста заедно с Гюдбран. Най-напред трябваше да почистят изцапаната картечница.

— Сринали са Кьолн от бомбардировки — каза Синдре.

Лежаха рамо до рамо на ръба на окопа в тясна вдлъбнатина, откъдето се откриваше изглед към ничията земя. Гюдбран си помисли, че не му допада прекалената близост до Синдре.

— А Сталинград ще отиде по дяволите — продължи Синдре.

Гюдбран не усещаше студа, сякаш памук запълваше главата и тялото му и вече нищо не го засягаше. Усещаше само ледения метал, който гореше кожата му, и вкочанените пръсти, отказващи да се подчинят. Направи втори опит. Ложата и спусъчният механизъм на картечницата вече се намираха върху вълненото одеяло до него в снега, но изпитваше големи затруднения да развие затвора. В Зенхайм тренираха как да разглобяват и сглобяват картечница със завързани очи. Зенхайм в красивия, топъл, немски Елзас. Беше различно, когато не си усещаш пръстите.

— Не си ли чул? — не млъкваше Синдре. — Руснаците ще ни видят сметката. Както сториха с Гюдесон.

Гюдбран се сети колко много се забавлява немският капитан от Вермахта, когато Синдре му разказа, че е роден в чифлик.

Затворът така и не се разхлабваше.

— Мамка му! — Гласът на Гюдбран трепереше. — Всичко е в кръв, частите са замръзнали.

Свали ръкавиците, допря затвора до гърлото на малкото шише, пълно с оръжейно масло, и натисна. Поради студа жълтеникавата течност бе станала гъста и лепкава, но той знаеше, че маслото разтваря кръвта. Бе лекувал ухото си с такова масло, когато имаше отит. Внезапно Синдре се наведе към Гюдбран и започна да търка с нокът един от патроните.

— Исусе Христе — възкликна той. Погледна нагоре към Гюдбран и се ухили с мръсните си зъби. Бледото му, небръснато лице бе съвсем близо и Гюдбран долови дъха на гнило; на гнило лъхаше от всички след известно време, прекарано навън. Синдре вдигна пръста си.

— Кой би си помислил, че Даниел има толкова много мозък?

Гюдбран се извърна.

Синдре разглеждаше върха на пръста си.

— Но не го използваше кой знае колко. Иначе щеше да дезертира онази нощ. Чух ви да говорите, че ще бягате. Ами да, вие си бяхте… много добри приятели, вие двамата.

Гюдбран първо не го чу, думите сякаш идваха отдалече. После ехото им стигна до него и той внезапно усети как топлината започна да нахлува обратно в тялото му.

— Немците никога няма да ни позволят да обявим капитулация — отсече Синдре. — Ще си умрем тук, всички до един. Да бяхте се махнали. Сигурно болшевиките няма да са толкова сурови колкото Хитлер към такива като теб и Даниел. Към такива добри приятели, имам предвид.

Гюдбран не отговори. Усещаше топлината чак във върховете на пръстите си.

— Мислехме да избягаме тази нощ — сподели Синдре. Халгрим Дале и аз. Преди да е станало късно.

Обърна се в снега и погледна Гюдбран.

— Не се прави на потресен, Юхансен — захили се той. Защо мислиш казахме, че сме болни?

Гюдбран размърда пръстите на краката си в ботушите. Наистина вече чувстваше, че са там. Беше топло и приятно. Имаше и нещо друго.

— Искаш ли да дойдеш с нас, Юхансен? — попита Синдре.

Въшките! Беше му топло, но не усещаше въшките! Даже бученето под каската беше престанало.

— Значи ти си разпространявал онези слухове — констатира Гюдбран.

— А? Какви слухове?

— Даниел и аз говорехме, че ще ходим в Америка, не при руснаците. И не сега, а след войната.

Синдре вдигна рамене, погледна часовника и се изправи на колене.

— Ще те застрелям, ако се опиташ — предупреди го Гюдбран.

— И с какво точно ще го направиш? — попита Синдре и кимна към частите от оръжието върху одеялото. Пушките им останаха в бункера. И двамата знаеха, че Гюдбран няма да успее да отиде дотам и да се върне, преди Синдре да е изчезнал.

— Остани тук и умри, ако искаш, Юхансен. Предай поздрави на Дале и му кажи да ме последва.

Гюдбран мушна ръка под униформата и извади байонета. Лунната светлина се отрази в матовата стомана.

Синдре поклати глава.

— Момчета като теб и Гюдесон са мечтатели. Остави ножа и ела с мен. Руснаците получават нови провизии по Ладожкото езеро. Прясно месо.

— Не съм предател — просъска Гюдбран.

Синдре се изправи.

— Ако се опиташ да ме убиеш с байонета, караулът на холандците ще ни чуе и ще обяви тревога. Опичай си акъла. Как мислиш, на кого ще повярват, че е попречил на другия да избяга? На теб, спечелил си вече славата на потенциален беглец, или на мен, член на партията?

— Седни си отново, Синдре Фауке.

Синдре се засмя.

— Ти не си убиец, Гюдбран. Сега ще бягам. Дай ми петдесет метра преднина, преди да пуснеш алармата, та да си на чисто.

Те се изгледаха втренчено. Помежду им се сипеха малки, леки като перца снежинки. Синдре се усмихна:

— Лунна светлина и сняг по едно и също време се виждат много рядко, а?

Дванадесета глава

Ленинград, 2 януари 1943 г.

Четиримата мъже се намираха в окоп на два километра северно от техния сектор, на мястото, където падината лъкатуши в обратна посока и почти образува извивка. Мъжът с отличителните знаци на капитан, застанал пред Гюдбран, си разтъпкваше краката. Валеше сняг и върху капитанската фуражка се образуваше тънък бял слой. Едвард Мускен стоеше до капитана и гледаше Гюдбран с едното си ококорено око, а другото държеше полузатворено.

— So — кимна капитанът. — Er ist hinüber zu den Russen geflohen.

— Ja — потвърди Гюдбран. — Warum?

— Das weiss ich nicht.[14]

Капитанът погледна във въздуха, изскърца със зъби и разтъпка крака. После кимна на Едвард, прошепна няколко думи на своя Rottenführer[15], немския ефрейтор, когото водеше със себе си, и после се поздравиха. Снегът изскърца под краката им, когато тръгнаха.

— Това беше всичко — заключи Едвард. Не сваляше поглед от Гюдбран.

— Да — каза Гюдбран.

— Нямаше кой знае какво разследване.

— Нямаше.

— Кой би предположил. — Изцъкленото му око продължаваше да гледа Гюдбран втренчено и безизразно.

— Войниците тук дезертират непрекъснато — напомни Гюдбран. — Едва ли съумяват да разследват всички, които…

— Мисля си, кой би предположил, че на Синдре ще му хрумне нещо такова.

— Прав си наистина — съгласи се Гюдбран.

— Звучи прекадено хитро. Просто да се вдигнеш и да избягаш.

— Така е.

— Жалко за картечницата — в гласа на Едвард се долавяше хладен сарказъм.

— Да.

— А ти не успя да извикаш и стражите на холандците.

— Виках, но беше прекадено късно. Беше тъмно.

— Имаше лунна светлина — отбеляза Едвард.

Двамата се гледаха втренчено.

— Знаеш ли какво си мисля? — попита Едвард.

— Не.

— Напротив, много добре знаещ виждам го в очите ти. Защо, Гюдбран?

— Не съм го убил — Гюдбран не отместваше погледа си от циклоповото око на Едвард. — Опитах се да поговоря с него. Не искаше да ме слуша. После просто избяга. Как трябваше да постъпя?

И двамата дишаха тежко, стояха наведени един към друг, а вятърът отнасяше парата от устите им.

— Помня кога последно изглеждаше така, Гюдбран. В нощта, когато уби онзи руснак в бункера.

Гюдбран вдигна рамене. Едвард сложи заледената си ръкавица върху ръката му.

— Чуй ме. Синдре не беше добър войник. Може би даже не е и добър човек. Но ние сме хора с принципи и трябва да се опитваме да спазваме определени норми и да пазим достойнството си във всичко, което прав им, разбираш ли?

— Може ли вече да си тръгвам?

Едвард погледна Гюдбран. Слуховете, че Хитлер вече не побеждава по всички фронтове, стигаха и до тях. Въпреки това вълната от норвежки доброволци растеше: две момчета заместиха Даниел и Синдре. Непрекъснато прииждаха нови, млади лица. Някои се запечатваха в паметта, други се забравяха веднага щом изчезнеха. Даниел бе от тези, които Едвард щеше да помни, в това не се съмняваше. Точно толкова сигурен бе, че не след дълго образът на Синдре ще бъде изличен от съзнанието му. Изличен. След няколко дена Едвард младши ще навърши две години. Не посмя да продължи мисълта си.

— Да, тръгвай — отсече той. — И не си вири главата много-много.

— Добре — измърмори Гюдбран. — Ще ходя с приведен гръб.

— Помниш ли какво казваше Даниел? — попита Едвард с лека усмивка. — Казваше, че ходим толкова наведени, че ще бъдем прегърбени, като се върнем в Норвегия?

В далечината затрака смехът на картечница.

Тринадесета глава

Ленинград, 3 януари 1943 г.

Гюдбран се сепна в съня си. Мигна няколко пъти в мрака, виждаше само очертанията на летвите на леглото над себе си. Миришеше на прогнило дърво и на пръст. Дали е викал насън? Другите твърдяха, че вече не се будят от виковете му. Полежа и усети как пулсът му постепенно се нормализира. Почеса се отстрани, въшките наистина никога не спят.

Все този сън го събуждаше и той все още усещаше лапите до гърдите си, виждаше жълтите очи в мрака, белите хищни зъби, вонящи на кръв, и неспирно стичащата се слюнка. Чуваше задъханото, смразено от смъртен страх дишане. Неговото или на животното? Ето какъв сън сънуваше: той спи и изведнъж се събужда, но не може да се движи. Устата на звяра тъкмо се затваря около гръкляна му, ала откъм вратата се разнася стрелба на автомат и той проследява с поглед как вдигат животното от одеялото, как го хвърлят срещу пръстената стена в бункера и как куршумите го правят на решето. После става тихо и на пода лежи то, кървава, безформена маса с козина. Пор. А после мъжът на вратата напуска мрака и пристъпва в тясната ивица лунна светлина, толкова тясна, че осветява само едната половина от лицето му. Но тази нощ нещо в съня бе различно. Наистина от дулото на картечницата излизаше дим и мъжът се усмихваше както винаги, но на челото му зееше голям, черен кратер. А когато се обърна към Гюдбран, видя луната през дупката в главата му.

Гюдбран усети студен въздух да нахлува от отворената врата, обърна глава и при вида на тъмния образ там изтръпна. Все още ли сънуваше?

Някой влезе в помещението, но поради гъстата тъмнина Гюдбран не съумя да различи кой е.

Човекът рязко спря.

— Буден ли си, Гюдбран? — прозвуча висок и ясен глас.

Беше Едвард Мускен. От другите легла се чу недоволно мърморене. Едвард пристъпи съвсем близо до леглото на Гюдбран.

— Трябва да станеш.

Гюдбран изстена.

— Объркал си се. Току-що ми свърши смяната. Сега Дале…

— Той се върна.

— Какво имаш предвид?

— Дале дойде току-що и ме събуди. Даниел се върна.

— Какво говориш?

Гюдбран виждаше само белия дъх на Едвард в мрака. Той подаде краката си от леглото и извади ботушите изпод постелката. Обикновено ги държеше там, докато спи, за да не замръзват мокрите им подметки.

Облече си шинела, метнат върху тънката вълнена завивка, и последва Едвард навън. Над тях звездите блестяха, но на изток нощното небе вече изсветляваше. Чу хълцане на ранен, иначе цареше забележителна тишина.

— Холандски новобранци — обясни Едвард. — Пристигнаха вчера и тъкмо се върнаха от първата си разходка из ничията земя.

Дале стоеше насред окопа в странна поза: главата килната на едната страна, а ръцете — отпуснати отстрани на тялото. Със завързания около брадичката му шал, със затворените, хлътнали в очните ябълки очи, изпосталялото му лице много наподобяваше тигър.

— Дале! — изгърмя гласът на Едвард.

Дале се събуди.

— Покажи ни къде е.

Дале тръгна напред. Гюдбран усети как сърцето му трескаво заби. Студът щипеше бузите, но все още не бе успял да прогони топлото, ефирно усещане за сън, което пазеше от леглото. Окопът, прекалено тесен, ги принуждаваше да вървят един след друг и той усещаше погледа на Едвард в гърба си.

— Ето тук — посочи Дале.

Пресипналото свистене на вятъра проникваше под каските. Върху сандъците с боеприпаси лежеше труп. Вкочанените му крайниците стърчаха настрани. Снегът, натрупал се през нощта в окопа, покриваше униформата му с тънък слой. Около главата му бе увит чувал за дърва.

— Мамка му — изруга Дале. Поклати глава и разтъпка крака.

Едвард мълчеше. Гюдбран разбра. Едвард чакаше той да каже нещо.

— Защо носачите не са го отнесли? — най-после попита Гюдбран.

— Те са го отнесли — уточни Едвард. — Бяха тук вчера следобед.

— Защо тогава са го върнали обратно? — Гюдбран улови погледа на Едвард.

— Никой от щаба не е издавал заповед да бъде върнат.

— Да не би да е недоразумение? — поколеба се Гюдбран.

— Нищо чудно.

Едвард извади тънка, наполовина изпушена цигара от джоба си, застана на завет и като държеше кибритената клечка скрита в шепата си, я запали. След няколко дръпвания я предаде нататък и каза:

— Носачите твърдят, че е положен в масовите гробове в Северния корпус.

— Ако е вярно, значи трябва да е погребан.

Едвард поклати глава.

— Погребват ги едва след като ги изгорят. А ги горят само през деня, за да не се ориентират руснаците по светлината. Освен това новите масови гробове са отворени през нощта и не се охраняват. Някой е изнесъл Даниел снощи.

— Мамка му — повтори Дале, пое цигарата и жадно засмука.

— Значи наистина горят труповете? — попита Гюдбран. — Защо го правят в този студ?

— Знам защо — обади се Дале. — Заради замръзналата почва. Поради промяната в температурата труповете излизат от пръстта през пролетта — неохотно подаде цигарата на следващия. — Миналата зима погребахме Ворпенес точно зад позициите ни. През пролетта се спънахме в него. Е, или поне в това, което лисиците бяха оставили.

— Въпросът е как Даниел се е озовал тук — продължаваше да се чуди Едвард.

Гюдбран повдигна рамене.

— Последно ти беше на пост, Гюдбран — присвил едното си око, Едвард го гледаше втренчено с другото, изцъкленото.

Гюдбран не бързаше да пуши от цигарата. Дале се изкашля.

— Минах оттук пет пъти — Гюдбран предаде цигарата на следващия. — Тогава не беше тук.

— Какво пречи да се качиш до Северния сектор по време на караула? Има и следи от шейна в снега ей там.

— Сигурно от носачите на трупа — предположи Гюдбран.

— Те покриват последните стъпки от ботуша. А ти твърдиш, че си минал пет пъти оттук.

— По дяволите, Едвард, и аз виждам, че Даниел е там! — избухна Гюдбран.

— Очевидно някой го е донесъл и най-вероятно с шейна. Но ако слушаш какво ти говоря, ще разбереш, че някой е дошъл с него след като съм минал оттук за последен път.

Едвард не отговори, но видимо раздразнен дръпна почти догорилата цигара от присвитите устни на Дале и огледа недоволно мокрите краища на хартията. Дале изплю полепналите по езика му тютюневи късчета и погледна крадешком.

— За Бога, защо ми трябва да измислям подобно нещо? — изуми се Гюдбран. — И как ще довлека труп от Северния корпус дотук с шейна, без да ме спрат патрули?

— Като минеш през ничията земя. Гюдбран поклати невярващо глава.

— Да не ме смяташ за болен, Едвард? За какво ми е трупът на Даниел?

Едвард дръпна от цигарата още два пъти, пусна угарката в снега и я настъпи с ботуш. Винаги правеше така, не знаеше защо, но не понасяше да гледа димящи фасове. Снегът изстена, когато завъртя подметката си.

— Не, не мисля, че си влачил Даниел дотук — продължи Едвард. — Защото не мисля, че това е Даниел.

Дале и Гюдбран изтръпнаха.

— Даниел е, естествено — настоя Гюдбран.

— Или някой със същото телосложение — поправи го Едвард. — И същата нашивка на униформата.

— Чувалът за дърва… — започна Дале.

— О, виждаш разлика между два чувала? — попита насмешливо Едвард, но следеше с очи Гюдбран.

— Това е Даниел — Гюдбран преглътна с усилие. — Ботушите са същите.

— Значи очакваш просто да извикаме носачите на трупове и да ги помолим да го занесат обратно? — попита Едвард. — Без да го огледаме по-внимателно. Точно на това си разчитал, нали?

— Дяволите да те вземат, Едвард!

— Не съм толкова сигурен, че този път преследват мен, Гюдбран. Махни този чувал, Дале.

Дале гледаше неразбиращо двамата, вперили поглед един в друг като два разярени бика.

— Глух ли си? — извика Едвард. — Разпори чувала!

— Не бих искал.

— Това е заповед! Веднага!

Дале продължаваше да се колебае, местеше поглед от единия към другия, поглеждаше и към безжизненото тяло върху сандъците с боеприпаси. После вдигна рамене, разкопча камуфлажното яке и мушна ръка вътре.

— Почакай! — спря го Едвард. — Попитай дали можеш да заемеш байонета на Гюдбран.

Сега Дале изглеждаше наистина объркан. Погледна въпросително към Гюдбран, който поклати глава.

— Какво искаш да кажеш? — попита Едвард, все още обърнат към Гюдбран.

— Според заповедта трябва да носиш винаги байонет, а ти нямаш в момента?

Гюдбран не отговори.

— Ти, който си истинска машина за убийства с този байонет, Гюдбран, не може просто да си го изгубил, нали?

Гюдбран все още не отговаряше.

— Виждал съм ги много такива. Ами тогава използвай твоя, Дале.

На Гюдбран му се щеше да избоде голямото изцъклено око от главата на командира. Ротенфюрер! Никакъв ротен командир не беше той. Той беше един смотан командир! Страхливец с очи и мозък на плъх. Нищо ли не разбираше?

Байонетът се вряза в плата и те чуха зад себе си звук от разпаряне на чувал. И двамата се обърнаха. Там, в алената, ярка светлина на новия ден, с третото си черно, зеещо на челото око ги гледаше смъртнобяло лице с ужасна гримаса. Беше Даниел, нямаше никакво съмнение.

Четиринадесета глава

Външно министерство, 4 ноември 1999 г.

Бернт Бранхауг погледна часовника и сбърчи чело. Осемдесет и две секунди, седем повече от предвиденото. Прекрачи прага на заседателната зала, изчурулика „добър ден“ и изпрати прословутата си усмивка към четирите лица, обърнати към него.

От едната страна на масата седяха Кюрт Майрик от Полицейската служба за сигурност и Ракел, жената с неподходящата шнола, скучния костюм и строгото изражение. Забеляза, че всъщност костюмът изглежда доста скъп за секретарка. Все още се осланяше на интуицията си, която му подсказваше, че тя е разведена, но може би е била омъжена за богаташ. Или пък има заможни родители? Отново се появи тук, на среща, за която Бранхауг настоя да протече при пълна секретност. Значи заема по-важен пост в ПСС, отколкото е предполагал. Бранхауг реши да научи нещо повече за нея.

От другата страна на масата седеше Ане Стьорксен заедно с високия слаб шеф на полицейски отдел, чието име винаги забравяше. Първо му трябваха повече от осемдесет секунди, за да стигне до заседателната зала, а сега не се сеща за имената — да не би да остарява?

Едва си го помисли и в съзнанието му изникнаха снощните събития. Изведе Лисе, младата стажантка във Външно министерство, на скромна вечеря като удължаване на работното й време, както се изрази той. После я покани на питие в хотел „Континентал“, където от името на Външно разполагаше с постоянна стая, предназначена за строго секретни срещи. Лисе не се дърпа много-много, оказа се амбициозно момиче. Но сеансът се провали. Остарява ли? Единичен случай, вероятно малко повече алкохол, но не и старост. Бранхауг пропъди мисълта и седна.

— Благодаря на всички, загдето се отзовахте за толкова кратко време — започна той. — Няма нужда, естествено, да подчертавам секретния характер на тази среща, но все пак ще го направя, защото тук присъстват хора с недостатъчен опит в това отношение.

Бранхауг хвърли бърз поглед към всички с изключение на Ракел и така даде да се разбере, че съобщението е адресирано към нея. После се извърна към Ане Стьорксен.

— Как са впрочем нещата с вашия човек?

Полицейският началник го изгледа леко объркано.

— С вашия полицай? — побърза да уточни Бранхауг — С Хуле, нали така му е името?

Тя кимна към Мьолер, който се изкашля два пъти, преди да започне да говори.

— Сравнително добре. Той е потресен, разбира се. Но… мда… — вдигна рамене, за да покаже, че няма какво повече да добави.

Бранхауг повдигна повторно вежда:

— Не толкова потресен, че да представлява риск за изтичане на информация, надявам се?

— Е — изсумтя Мьолер. С периферното си зрение долови как госпожа полицейският началник бързо се обърна към него. — Не мисля. Той е наясно с деликатния характер на случая. И, разбира се, е инструктиран относно необходимостта да пази в тайна всичко случило се.

— Същото важи и за другите полицейски служители, които са присъствали — побърза да добави Ане Стьорксен.

— Тогава да се надяваме, че всичко е под контрол заключи Бранхауг. — Позволете ми сега да ви съобщя най-новата информация по случая. Преди малко проведох дълъг разговор с американския посланик и изглежда мога да кажа, че постигнахме единодушие по основните въпроси в този трагичен инцидент.

Той спря погледа си на всички присъстващо поотделно. Те го гледаха напрегнато. Чакаха да чуят какво ще им съобщи той, Бернт Бранхауг. Това бе достатъчно, за да се изпари напълно лошото настроение, измъчващо го допреди секунди.

— Посланикът ме уведоми, че състоянието на агента от Сикрет Сървис, когото вашият човек — той кимна към Мьолер и госпожа полицейския началник — простреля на прелеза, е стабилно и вече няма опасност за живота му. Получил е наранявания в гръбначния стълб и вътрешни кръвоизливи, но бронежилетката го е спасила. За съжаление не успяхме да получим информацията по-рано, но по разбираеми причини се опитваха да сведат комуникацията по случая до минимум. Обменяха се само най-необходимите данни между неколцина посветени.

— Къде е той? — въпроса зададе Мьолер.

— Строго погледнато, не е необходимо да знаете, Мьолер.

Той погледна Мьолер и видя как лицето му пребледня. За секунда настана потискащо мълчание. Винаги ставаше малко неловко, когато някой им напомняше, че научават само необходимото им за работата. Бранхауг се усмихна и разпери извинително ръце, сякаш казваше: разбирам те, че искаш да знаеш, но това е положението.

Мьолер кимна и заби поглед в масата.

— Добре — смили се Бранхауг — Мога само да добавя, че след операцията е преместен във военна болница в Германия.

— Аха — Мьолер се почеса зад врата. — Ъъъ…

Бранхауг чакаше.

— Предполагам, няма проблем Хуле да бъде осведомен? За здравето на агента от Сикрет Сървис, имам предвид? Това би… ъъъ… улеснило ситуацията за него.

Бранхауг погледна Мьолер. Затрудняваше се да разбере що за човек в същност е шефът на полицейския отдел.

— Няма проблем — махна с ръка той.

— До какво споразумение стигнахте с посланика? — попита Ракел.

— Ще стигна и дотам — меко възрази Бранхауг. Всъщност ставаше дума за следващата точка, но той не обичаше да го прекъсват по този начин.

— Първо искам да похваля Мьолер и полицията в Осло за бързата намеса на местопроизшествието. Според докладите агентът е получил лекарска помощ само след дванадесет минути.

— Хуле и неговата колежка Елен Йелтен са го закарали в болницата „Акер“ — уточни Ане Стьорксен.

— Действали са удивително бързо — подчерта Бранхауг — И това виждане се споделя от американския посланик.

Мьолер и шефката на полицията размениха погледи.

— Освен това посланикът е разговарял със Сикрет Сървис. Не се обсъжда търсене на права по съдебен път от американска страна. Естествено.

— Естествено — съгласи се Майрик.

— Постигнахме и съгласие, че основната грешка е на американците. Агентът в будката за билети изобщо не е трябвало да се намира там. Тоест — трябвало е, но е било редно норвежкият офицер за свръзка да бъде уведомен. Норвежкият полицейски служител на пост, където е бил агентът, е трябвало — извинете, можело — да информира офицера, но той само е проверил документите за самоличност на агента. Имаше постоянна заповед да се осигури достъп на агенти на Сикрет Сървис до всички охранявани места и затова полицаят не е сметнал за необходимо да докладва на по-високо ниво. От днешна гледна точка можем да кажем, че е било нужно да го направи.

Той погледна Ане Стьорксен — тя явно не възнамеряваше да възразява.

— Добрите новини са, че досега няма данни за изтекла информация. Но не съм ви повикал да обсъждаме какво да правим при максимално оптимистичен сценарий; то е същото, като да си седим мирно и тихо. Защото най-добре е да забравим за такъв сценарий. Направо наивно е да си мислим, че инцидентът с ранения агент няма да излезе наяве.

Бернт Бранхауг местеше дланите си нагоре-надолу, сякаш искаше да разчлени изреченията на смилаеми хапки.

— Освен двадесетината човека от ПСС, Министерството на външните работи и групата за координация — всички, наясно със случая — около петнадесет полицейски служители са станали свидетели на инцидента на самия жп прелез. Не искам да злословя по техен адрес, сигурно общо взето пазят служебна тайна. Но те са обикновени полицаи без опит в опазване на тайна на такова ниво, каквото е необходимо тук. Трябва да прибавим и хората от Държавната болница, компанията „Фиеллиниен АС“ и хотел „Плаза“, които в по-голяма или по-малка степен имат причина да заподозрат какво се е случило. Нямаме и гаранция, че никой от съседните на прелеза сгради не е проследил кортежа с далекоглед. Само една дума от някой, който е имал някакво вземане-даване със случката и…

Той изпусна въздуха в бузите си, за да онагледи експлозията.

Около масата настъпи тишина. Най-после Мьолер се изкашля:

— И защо е толкова… ъъъ… опасно да излезе наяве?

Бранхауг кимна, сякаш за да покаже, че това не е най-глупавият въпрос, който бе чувал. Обяснението обаче потвърди предчувствието на Мьолер, че е тъкмо обратното.

— Съединените американски щати са нещо повече от съюзник — започна Бранхауг с невидима усмивка. Произнесе го с тон, с какъвто човек разказва на чужденец, че Норвегия има крал и столицата се казва Осло.

— През 1920 година Норвегия е била една от най-бедните страни в Европа и щяхме да си останем такива, ако не беше помощта на САЩ. Забравете за реториката на политиците. Емиграцията, планът „Маршал“, Елвис и финансирането на нефтената приказка превърнаха Норвегия във вероятно най-проамерикански настроената държава. Ние в тази зала сме работили дълго, за да стигнем до днешното ниво в кариерите си. Но дочуе ли някой наш политик, че човек от присъстващите тук е виновен за застрашаването на живота на американския президент…

Бранхауг остави края на изречението да увисне във въздуха, а погледът му обходи хората около масата.

— За наше щастие — продължи той, — американците предпочитат да обявят, че техен агент от Сикрет Сървис е допуснал грешка, отколкото да признаят наличието на сериозни дефицити в сътрудничеството с един от основните си съюзници.

— С други думи — обади се Ракел, без да вдига поглед от бележника пред себе си, — не се нуждаем от норвежка изкупителна жертва.

После тя повдигна очи и погледна право към Бернт Бранхауг.

— Имаме нужда точно от обратното: от норвежки герой, нали?

Бранхауг я наблюдаваше със смесица от удивление и интерес. Удивление, защото тя веднага разбра накъде бие той, а интерес, защото му стана ясно, че на нея може да се разчита.

— Правилно. В деня, когато излезе наяве, че норвежки полицай е стрелял по агент на Сикрет Сървис, трябва да разполагаме с уточнена версия — подчерта той. — И тази версия трябва да изключва грешка от наша страна. Нашият офицер е действал на място според дадената му инструкция и вината е единствено и само на агента. Такава версия удовлетворява и нас, и американците. Предизвикателството е да накараме медиите да ни повярват. И във връзка с това казвам…

— … че ни е нужен герой — заключи шефката на полицията. Тя кимна; и тя разбираше какво има предвид той.

— Извинете — намеси се Мьолер. — Единствен аз ли не схващам идеята? — той направи сравнително неуспешен опит да придружи въпроса си с кратък смях.

— Полицаят е показал решителност в ситуация, представляваща потенциална заплаха за президента — обясни Бранхауг — Ако мъжът в будката за билети е бил атентатор, а по инструкция нашият служител е бил длъжен да го предположи, той е щял са спаси живота на президента. Мъжът не се оказа атентатор, но това не променя фактите.

— Точно така — подкрепи го Ане Огьорксен. — В такива ситуации инструкцията е по-важна от личната преценка.

Майрик замълча, но кимна одобрително.

— Добре тогава — продължи Бранхауг — „Идеята“, както я наричате, Бярне, е да убедим пресата, началниците ни и всички, запознати със случая, че нито за миг не сме се усъмнили в правилното поведение на нашия офицер. „Идеята“ е, че отсега нататък трябва да се държим така, сякаш той всъщност е извършил подвиг.

Бранхауг забеляза изумлението на Мьолер.

— Ако не похвалим усърдието на полицая, значи почти признаваме неговата грешка, като е стрелял, и следователно планирането на охраната по време на президентското посещение е куцало.

Около масата кимнаха.

— Ерго… — обобщи Бранхауг Обожаваше тази дума. Дума, покрита с патина, почти непреодолима, понеже претендираше за самия авторитет на логиката. Оттук следва.

— Ерго ще му дадем медал? — обади се отново Ракел.

Бранхауг усети раздразнение. Заради начина, по който тя произнесе „медал“. Сякаш в момента пишат комедия и всички забавни предложения са добре дошли. Сякаш неговият план е комедия.

— Не — натърти думата той. — Няма да му дадем медал. Медали и отличия се дават много лесно, но не ни осигуряват желаната правдоподобност — облегна се на стола с ръце зад тила. — Нека повишим този мъж. Да го направим старши полицейски инспектор.

Последва дълго мълчание.

— Старши инспектор ли? — Бярне Мьолер гледаше Бранхауг с недоверие. — Задето е стрелял по агент на Сикрет Сървис?

— Звучи малко зловещо, но помислете малко.

— Това… — Мьолер премига, сякаш искаше да каже много неща, но предпочете да си замълчи.

— Може би не е нужно да му се вменяват всички обичайни функции на старши инспектор — Бранхауг чу гласа на госпожа полицейския началник. Изрече думите предпазливо. Сякаш провираше конец през иглено ухо.

— И за това сме помислили, Ане — леко натърти името й той. За пръв път се обръщаше към нея на малко име. Едната й вежда потрепна едва забележимо, но иначе той не забеляза признаци това да й е неприятно. Бранхауг продължи:

— Проблемът е, че ако колегите на този ваш любител на стрелбата сметнат назначението за прекадено и впоследствие разберат, че става въпрос за камуфлаж, то тогава работата ни е спукана. Нещо повече. Заподозрат ли операция по заличаване на следи, моментално ще тръгнат слухове, че съзнателно сме се опитали да прикрием гафа. С други думи, налага се да му дадем пост, за който да изглежда правдоподобно никой да не получава много информация за същинската му работа. Казано по друг начин: повишение, комбинирано с преместване на защитено място.

— Защитено място. Без контрол — Ракел се усмихна накриво. — Звучи, сякаш сте решили да го изпратите в нашата прегръдка, Бранхауг.

— Какво мислиш, Кюрт? — попита Бранхауг.

Кюрт Майрик се почеса зад ухото и тихо изсумтя.

— Ами добре — примири се той. — Винаги ще намерим място за старши полицейски инспектор.

Бранхауг кимна.

— Би било от голяма полза.

— Да, хубаво е да си помагаме взаимно, когато можем.

— Чудесно — Бранхауг се усмихна широко и с един поглед към стенния часовник даде знак, че срещата е приключила. Чу се скърцане от столове.

Петнадесета глава

Възвишението Санкт Ханс, 4 ноември 1999 г.

„Tonight we’re gonna party like it’s nineteen-ninety-nine!“[16]

Елен погледна към Том Валер, докато той пъхаше касетка в касетофона на колата и усили звука до степен арматурното табло да завибрира от баса. Пронизителният фалцет на вокалиста тероризираше тъпанчетата й.

— Нали е супер яко? — опита се да надвика музиката Том. Елен не искаше да го обиди и затова само кимна. Не че представата й за Том Валер включваше ранимост, но смяташе да се отнася внимателно с него, докато е възможно. Дано дотогава разпуснат тандема Том Валер и Елен Йелтен. Шефът на полицейския отдел Бярне Мьолер все пак каза, че това е временно. Всички очакваха напролет Том да получи нов пост на старши полицейски инспектор.

— Негърски педал — извика Том. — Супер плоско.

Елен не отговори. Заради поройния дъжд дори и с работещи на пълни обороти чистачки водата се наслагваше като тънък филтър върху предното стъкло на патрулката и придаваше на сградите по улицата вид на призрачни къщи, които се люлеят напред-назад. Тази сутрин Мьолер ги изпрати да намерят Хари. Вече звъняха в апартамента му и установиха, че не си е вкъщи. Или не иска да отвори. Или не е в състояние да отвори. Елен се опасяваше от най-лошото. Тя гледаше забързаните нагоре-надолу по тротоара хора. Те също бяха придобили изкривени, странни фигури като образи от огледало в увеселителен парк.

— Завий тук наляво и спри — каза тя. — Изчакай в колата, а аз ще вляза.

— Най-добре — съгласи се Валер. — Не съм се сблъсквал с нещо по-гадно от пияниците.

Тя му хвърли бегъл поглед, но изражението на лицето му не издаваше дали говори за предобедната клиентела на ресторант „Скрьодер“ по принцип, или визира само Хари. Той спря колата на автобусната спирка пред заведението, а когато излезе, Елен видя, че от другата страна на улицата са отворили кафене. Или си е там от дълго време, но Елен не го е забелязала. На високи табуретки до големите прозорци седяха младежи в пуловери с високи яки и четяха чуждестранни вестници или просто гледаха замислено дъжда, стиснали големи бели кафени чаши в ръце, докато вероятно се чудеха дали са избрали най-подходящия предмет в университета, най-подходящото дизайнерско канапе, най-подходящия интимен партньор, най-подходящия книжен клуб или най-подходящия град в Европа.

На входната врата на „Скрьодер“ Елен едва не се сблъска с мъж в исландски пуловер. Алкохолът бе изличил почти всичкото синьо в ирисите му, а ръцете му с големината на тиган чернееха от мръсотия. Елен у сети сладникавата миризма на пот и стар алкохол, когато той профуча край нея. Вътре цареше следобедна тишина. Само четири маси бяха заети. Елен беше идвала тук преди доста време и доколкото успяваше да прецени, нямаше никаква промяна. По стените висяха големи картини на Осло от едно време и заедно с кафявите стени и стъкления покрив в средата придаваха на мястото лек привкус на английски пъб. Много лек, ако трябва да сме честни. С масите „Респатекс“ и канапетата заведението приличаше на салоните за пушене на ферибот по Мьорешюстен. В дъното на локала, облегната на тезгяха, стоеше сервитьорка с престилка и пушеше, като полузаинтригувано разглеждаше Елен. Хари седеше с наведена глава в най-вътрешния ъгъл до прозореца. Пред него имаше празна половинлитрова чаша.

— Здравей — поздрави Елен и седна на стола срещу него.

Хари погледна нагоре и кимна. Сякаш бе чакал точно нея. После главата му пак клюмна.

— Опитахме се да те открием. Звъняхме ти у дома.

— Бях ли вкъщи? — подхвърли той вяло, без да се усмихне.

— Не знам. Вкъщи ли си, Хари? — тя кимна към чашата.

Хари вдигна рамене.

— Той ще оживее — успокои го Елен.

— Казаха ми. Мьолер ми остави съобщение на телефонния секретар — имаше изненадващо ясна дикция. — Не уточни колко сериозно е ранен. Прекъснати нерви в гърба, нали?

Наклони глава въпросително, но Елен не отговори.

— Вероятно просто ще осакатее — предположи Хари и взе празната чаша. — Наздраве!

— Болничният ти лист изтича утре — напомни му тя. — Очакваме да се върнеш на работа.

Той едва повдигна глава.

— В болнични ли съм?

Елен плъзна към него по масата пластмасова папка. Вътре се мерна задната страна на розов лист.

— Говорих с Мьолер. И с доктор Ауне. Вземи копието от болничния си лист Според Мьолер, ако си стрелял по някого по време на работа, обикновено се полагат няколко дни отдих. Само ела утре.

Погледът му се насочи към прозореца с цветно, грапаво стъкло. Най-вероятно сложено поради желание да се осигури дискретност, за да не виждат посетителите отвън. Точно обратното на кафенето, помисли си Елен.

— Е? Ще дойдеш ли?

— Кой знае — погледна я с онзи поглед, който тя помнеше от сутрините след пътуването му до Банкок. — Не бих се обзаложил.

— Ела все пак. Чакат те няколко забавни изненади.

— Изненади? — Хари се усмихна меко. — Какви ли са? Преждевременно пенсиониране? Уволнение с почести? Да не би президентът да ми връчи The Purple Heart[17]!

Вдигна глава и Елен видя кървясалите му очи. Тя въздъхна и се обърна към прозореца. Зад грапавото стъкло се плъзгаха безформени коли като във филм за наркомани.

— Защо си причиняваш това, Хари? Знаеш — както и аз, а и всички останали — че грешката не беше твоя! Даже Сикрет Сървис признават за свой пропуск, че не сме били уведомени. И в твое лице сме постъпили правилно.

Хари заговори тихо, без да я гледа:

— Дали семейството му ще бъде на същото мнение, като се прибере в инвалидна количка?

— За Бога, Хари! — повиши глас Елен и с крайчеца на окото си забеляза, че жената зад тезгяха ги наблюдава с повишен интерес. Явно очакваше жестока свада.

— Винаги има хора, които нямат късмет и страдат, Хари. Просто такъв е животът, никой не е виновен. Знаеш ли, че всяка година измират шестдесет процента от цялата популация на сивогушите завирушки? Шестдесет процента! Ако човек се сепне и започне да умува какъв смисъл има в това, сам ще се окаже измежду тези шестдесет процента, преди да се е усетил, Хари.

Хари не отговори, просто седеше и главата му клюмаше към карираната покривка, осеяна с черни петна от цигарена пепел.

— Ще се намразя за това, което ще ти кажа, Хари, но ще го сметна за лична услуга, ако дойдеш утре. Само се появи, няма да ти говоря и няма да те карам да ми дъхаш. Става ли?

Хари мушна пръст в една от черните дупки на покривката. После премести празната си чаша и закри друга дупка от цигара. Елен чакаше.

— Валер ли те чака отвън в колата? — попита Хари.

Елен кимна. Много добре знаеше, че двамата не се понасят. Хрумна й идея, поколеба се, но реши да опита:

— Впрочем той заложи двеста кинта, че няма да се появиш.

Хари пак се засмя по същия мек начин. После вдигна глава, подпря я на ръцете си и погледна Елен.

— Хич не те бива да лъжеш, Елен. Но ти благодаря за опита.

— Мамка ти.

Тя си пое въздух, понечи да каже нещо, ала се отказа. Изгледа Хари продължително. После пак си пое дъх:

— Дотук с увъртанията. Всъщност Мьолер трябваше да ти го съобщи, но сега го чуй от мен: искат да ти дадат пост на старши полицейски инспектор в ПСС.

Смехът на Хари избуча ниско като мотора на кадилак „Флетуд“:

— Добре де, с малко упражнения може и да станеш добра лъжкиня.

— Това е самата истина!

— Невъзможно — погледът му отново се насочи към прозореца.

— И защо? Ти си един от най-добрите ни разследващи полицаи, току-що показа, че си страшно решителен служител на реда, учил си право, имаш…

— Невъзможно е, вече ти казах. Даже и на някого да му е хрумнала такава шантава идея.

— Но защо?

— Поради една много проста причина. Нали шестдесет процента от онези там птици умират?

Той издърпа покривката заедно с чашата върху нея.

— Наричат се сивогуши завирушки — подсказа му тя.

— Точно така. И от какво умират?

— Какво имаш предвид?

— Ами нали не умират от само себе си?

— Умират от глад. От хищници. Студ. Изтощение. Не е изключено да се блъснат в някой прозорец. От какво ли не.

— Добре. Защото се обзалагам, че никоя от тях не умира, ранена в гърба от норвежки полицай без разрешение да носи оръжие, понеже не е издържал изпитите по стрелба. Служител, който ще бъде обвинен и вероятно осъден на затвор от една до три години веднага щом стрелбата излезе наяве. Доста лош кандидат за старши инспектор, не мислиш ли?

Той вдигна чашата и я стовари с трясък върху оголената част от плота на масата.

— Кой изпит по стрелба? — попита звънливо Елен.

Изгледа я строго. Тя посрещна погледа му с вдъхващо увереност изражение.

— Какво искаш да кажеш? — попита той.

— Нямам представа за какво говориш, Хари.

— Много добре знаеш, че…

— Доколкото знам, тази година успешно си издържал изпитите по стрелба. И Мьолер мисли така. Даже тази сутрин отиде до стрелбището, за да попита инструктора. Разгледаха данните и, доколкото разбраха, ти си постигнал доста над средния резултат. Както се досещаш, те няма да назначат за старши инспектор човек, стрелял по агенти на Сикрет Сървис, без да си е получил разрешителното за стрелба.

И тя се усмихна широко на Хари. Сега той изглеждаше повече объркан, отколкото пиян.

— Но аз нямам разрешително!

— Напротив, просто си го забутал някъде. Ще го намериш, Хари, ще го намериш.

— Я ме чуй, аз… — внезапно спря и втренчено погледна папката на масата пред себе си.

Елен се изправи.

— Значи ще се видим в девет, старши инспекторе?

В отговор Хари успя само да кимне.

Шестнадесета глава

Хотел „Радисън САС“, 5 ноември 1999 г.

Вети Андресен имаше светла, къдрава коса като на Доли Партън, която напомняше перука. Не беше перука, а и впрочем всички прилики с Доли Партън се изчерпваха с косата. Вети Андресен беше висока и много слаба, а когато се усмихнеше, както сега, само леко разтваряше устни и зъбите й едва-едва се показваха. Усмивката й бе предназначена за стареца пред гишето на рецепцията в хотел „Радисън САС“. Гишето не беше гише в обичайния смисъл на думата, а едно от няколкото малки многофункционални „очи“ с компютърни екрани, които позволяваха да се обслужват няколко госта едновременно.

— Добър предобед — каза Вети Андресен. Тя правеше разлика между различните части на деня, когато поздравяваше хората. Заимства го от специализираното училище по хотелиерство. Следователно допреди един час бе поздравявала с „добро утро“, след един час щеше да поздравява с „добър ден“, след шест часа с „добър следобед“, а след още два — с „добър вечер“. После щеше да поеме към двустайното си жилище в покрайнините на града и щеше да й се прииска там да я чака някой, на когото да каже „лека нощ“.

— Бих искал да разгледам стая на най-горния етаж.

Бети Андресен погледна втренчено мокрите рамене на костюма му.

Навън валеше като из ведро. Водата се стичаше по шапката на стареца и една капка колебливо увисна на периферията й.

— Искате да разгледате стая ли?

Усмивката на Бети Андресен не изчезна. Тя бе научена да се придържа към следния принцип: отнасяш се към всички като към гости на хотела, докато не бъде доказано противното. Но тя знаеше отлично що за старец стои пред нея: дошъл е в столицата и иска да види гледката от хотела на САС, без да плаща. Идваха непрекъснато, особено през лятото. И не само за да се насладят на гледката. Веднъж една дама я помоли да й покаже луксозния апартамент, тип suite, на двадесет и втория етаж, за да го опише на приятелите си, твърдейки, че е отседнала там. Даже предложи на Бети петдесет крони, ако я впише в списъка на гостите като доказателство, че е пренощувала там.

— Самостоятелна или двойна стая? — попита Бети. — За пушач или за непушач?

Повечето започваха да заекват още на този въпрос.

— Няма голямо значение — махна с ръка старецът. Най-важен е изгледът. Искам да разгледам стая, обърната на югозапад.

— Да, от нея ще виждате целия град.

— Именно. Коя е най-хубавата, която имате?

— Най-хубавата, естествено, е луксозният апартамент, тип suite, но почакайте да проверя дали няма обикновена свободна стая.

Тя започна да пише по клавиатурата и очакваше той да се хване на въдицата. Не отне много време.

— Бих искал да видя този suite.

Разбира се, че искаш помисли си Бети. Погледна възрастния мъж. Бети Андресен не беше неразбрана жена. Ако най-силното желание на един старец е да се наслади на гледката от хотела на САС, тя нямаше да му откаже.

— Елате да отидем и да му хвърлим един поглед — предложи му тя и му подари най-сияещата си усмивка, по принцип приоритет за редовните гости.

— Вероятно сте на гости на познати в Осло? — попита тя с любезна небрежност в асансьора.

— Не — старецът имаше побелели, гъсти вежди, каквито имаше и баща й.

Бети натисна копчето в асансьора, вратите се затвориха и кабината потегли. Бети така и не успя да свикне с чувството, че небето я засмуква. После вратите се отвориха и както винаги тя излезе с неопределеното очакване за един нов и различен свят, почти като момичето в приказката с капчука. Но пред нея неизменно се откриваше същият стар свят. Тръгнаха по коридора, чийто тапети подхождаха на цвета на килимите, и скъпи, скучни картини по стените. Тя мушна картата в ключалката на суита, каза „заповядайте“ и задържа вратата пред стареца, а той се промъкна край нея с нещо, което тя изтълкува като изпълнено с очакване изражение.

— Палъс-суитът има площ от сто и пет квадратни метра — обясни Бети. — Има две спални, всяка с легло с огромни размери, и две бани; и двете са с вани с душ и телефон.

Влезе в стаята, където старецът вече стоеше до прозорците.

— Мебелите са проектирани от датския дизайнер Поул Хенриксен — тя погали с ръка плота на масичката за кафе, направен от тънко като марля стъкло.

— Не желаете ли да разгледате баните?

Старецът не отговори. Той не бе свалил прогизналата си шапка и в последвалото мълчание Бети чу как капка вода падна върху паркета от черешово дърво. Застана до него. Оттук виждаха всичко, което си струваше да бъде видяно: Кметството, Стуртингът[18], крепостта „Акершхюс“. Под тях в парка на Двореца дърветата протягаха зловещите си черни пръсти към оловносивото небе.

— Трябваше да дойдете през някой хубав пролетен ден — обади се Бети.

Старецът се извърна, погледна я неразбиращо и Бети осъзна какво е казала току-що. Спокойно би могла и да добави: Понеже и без това сте дошли само заради гледката. Бети се постара да се усмихне извинително.

— Когато тревата е зелена и по клоните на дърветата в парка пред Двореца има листа. Тогава е много красиво.

Погледна я, но мислите му сякаш витаеха другаде.

— Имате право — накрая кимна той. — Дърветата се разлистват, не помислих за това — посочи към прозореца: Това може ли да се отваря?

— Само малко — въздъхна с облекчение Бети, задето смениха темата. — Завъртате онази дръжка.

— Защо само малко?

— В случай, че някому хрумне някоя глупост.

— Някоя глупост ли?

Погледна го бързо. Този старец май беше малко слабоумен.

— Например, ако реши да скочи — обясни тя. — Тоест, да се самоубие. Има много нещастни хора, които…

Направи движение с ръка, да покаже какво правят нещастните хора.

— Значи това е глупост, така ли? — Старецът потърка брадичката си. На Бети й се стори, че по набръчканото му лице се изписа усмивка. — Дори когато човек е нещастен?

— Да — убедено потвърди Бети. — Във всеки случай в моя хотел е така. И по време на моето дежурство.

— По време на дежурството ми, — засмя се тихичко старият. — Добре казано, Бети Андресен.

Стресна се, като чу името си. Той, разбира се, го е прочел от баджа й. Със сигурност нямаше проблеми със зрението, името й бе изписано с много малки букви за разлика от надписа „РЕЦЕПЦИОНИСТ“. Тя се престори, че дискретно поглежда часовника.

— Е, сигурно имате и други задължения, освен да показвате изгледа на стаите — заключи той.

— Така е.

— Ще я наема — отсече старецът.

— Моля?

— Ще наема стаята. Не за довечера, но…

— Ще наемете стаята?

— Да. Нали се дава под наем?

— Ъъъ, да, но… е безбожно скъпа.

— Бих искал да платя предварително.

Старецът извади портфейл от вътрешния си джоб и взе оттам пачка банкноти.

— Не, не, нямах това предвид, а че струва седем хиляди крони за една нощ. Не бихте ли искали да погледнете…

— Тази стая ми харесва — настоя възрастният човек. Пребройте ги за всеки случай, ако обичате.

Бети погледна втренчено хилядарките, които той й подаде.

— Можем да уредим плащането, като дойдете — обясни тя — Ъъъ, кога искате да…

— Както ми препоръчахте, Бети. Някой ден през пролетта.

— Чудесно. На някаква специална дата ли?

— Разбира се.

Седемнадесета глава

Главно полицейско управление, 5 ноември 1999 г.

Бярне Мьолер въздъхна и погледна през прозореца. Мислите му поеха по свой път, както имаха навика да правят напоследък. Дъждът бе спрял, но оловносивото небе все още тегнеше над Главното полицейско управление. Някакво куче се шляеше по кафявата, безжизнена тревна площ навън. В далеч по-спокойния Берген имаше свободно място за шеф на полицейски отдел. Срокът за кандидатстване изтичаше следващата седмица. Беше чувал от тамошен колега, че в Берген по принцип вали само два пъти през есента: от септември до ноември и от ноември до Нова година. Те постоянно преувеличаваха, тези бергенчани. Ходи там и градът му хареса. Надалеч от политиците в Осло, а и малък. Мьолер обичаше малките градове.

— Какво? — Мьолер се обърна и срещна изморения поглед на Хари.

— Тъкмо ми обясняваше, че ще ми се отрази добре, ако поспортувам.

— А?

— Това са твои думи, шефе.

— А, да. Точно така. Трябва да внимаваме животът ни да не навлезе в коловоз от стари навици и рутина. Нужно е да продължим напред, да се развиваме. Да се откъснем от старото.

— Да се откъснем, да се махнем. ПСС е само три етажа над нас, тук, в същата сграда.

— Тогава да се откъснеш от всичко останало. Шефът на ПСС, Майрик, смята, че ще се справиш отлично на новия пост.

— Не е ли редно такива постове официално да се обявят за свободни?

— Не мисли за това, Хари.

— Няма, но може ли да помисля защо, по дяволите, ме искате на работа в ПСС? Да не ви приличам на човек с шпионски заложби?

— Не, не.

— Не ли?

— Исках да кажа да. Не „да“, а всъщност… защо не?

— Защо не ли?

Мьолер яростно се почеса по тила. Лицето му аленееше от раздразнение.

— Мамка му, Хари, предлагаме ти работа като старши инспектор, пет нива по-висока заплата[19], край на нощните дежурства и малко уважение от страна на мухльовците. Това са хубави неща, Хари.

— Нощните дежурства ми харесват.

— Никой не обича нощни дежурства.

— Защо не ми дадете свободния пост на старши инспектор тук?

— Хари! Направи ми услуга и просто кажи „да“!

Хари си играеше с картонената чаша.

— Шефе, от колко време се познаваме с теб?

Мьолер вдигна предупредително показалец.

— Не ми излизай с този номер. Не пробвай с приказки от сорта „заедно сме минали през огън и вода…“

— От седем години. И за тези седем години съм разпитвал хора, някои вероятно най-тъпите от ходещите на два крака в този град, и все пак не съм попадал на човек, по-непохватен лъжец от теб. Дори да съм глупав, все още са ми останали няколко мозъчни клетки, които ми служат, доколкото могат. И те ми казват, че едва ли служебната ми характеристика е причина да заслужа този пост. Нито пък резултатът ми от изпита по стрелба, където изненадващо се оказа, че имам най-добрия резултат на годишния тест по стрелба. Но ми подсказват, че назначението ми е свързано с ранения от мен агент на Сикрет Сървис. И не е нужно да казваш нещо, шефе.

Мьолер тъкмо си отвори устата, но след последната забележка затвори челюсти и вместо да заговори, демонстративно скръсти ръце. Хари продължи:

— Не ти командваш парада, разбирам. И макар че не виждам цялата картинка, в се пак имам въображение и се досещам за някои неща. И ако съм прав, то значи моите желания за избор на бъдеща кариера в полицията са от второстепенно значение. Затова ми отговори на един-единствен въпрос. Имам ли избор?

Мьолер мигаше ли, мигаше. Пак се замисли за Берген. За зимите без сняг. За неделните разходки със съпругата си и с момчетата на Фльойен. Място, където е приятно да растеш. Няколко забавни хрумвания на младежите и малко трева, никакви криминални банди и четиринадесетгодишни юноши, които взимат свръхдози. Полицията на Берген. Е, да.

— Не — каза той.

— Хубаво — кимна Хари. — Така си и мислех. — Смачка картонената чашка и се прицели в кошчето за смет. — Пет нива по-висока заплата ли каза?

— И собствен кабинет.

— Добре изолиран от другите, предполагам. — Хвърли чайката с бавно, отработено движение. — Ще плащат ли за извънредно работно време?

— Не чак толкова, Хари.

— В такъв случай ще бързам да се прибирам към четири.

Чашката падна на пода на половин метър от кошчето.

— Всичко ще бъде наред — успокои го Мьолер с тънка усмивка.

Осемнадесета глава

Паркът пред Двореца, 10 ноември 1999 г.

Вечерта бе ясна и хладна. Първото, което направи впечатление на стария човек, когато излезе от станцията на метрото, бяха многото хора по улиците. Бе очаквал в този късен час центърът да е почти безлюден, но по улица „Карл Юхан“ такситата се стрелкаха под неоновите светлини, а хората вървяха нагоре-надолу по тротоарите. Спря се и зачака зеленото човече на светофара на една пешеходна пътека заедно с тълпа смугли младежи, разговарящи на странен, крякащ език. Предположи, че са от Пакистан. Или от Саудитска Арабия. Зелената светлина на светофара прекъсна мислите му. Тръгна по улицата с ясна представа за намерението си и продължи нагоре по хълма към осветената фасада на Двореца. Дори и тук имаше хора, повечето млади, които отиваха един Бог знае къде. Спря и си пое въздух на стръмнината пред статуята на Карл Юхан[20], седнал на коня си, загледан замечтано в Стуртинга и във властта, която се бе опитал да съсредоточи в Двореца зад себе си.

Повече от седмица не бе валял дъжд и когато старецът зави надясно между дърветата в парка, сухите листа зашумоляха. Отметна назад глава и се загледа в голите клони, открояващи се на фона на звездното небе над тях. В главата му се появи стихотворение:

Дъб, бреза. Топола, бряст.

Черно расо. Блед, в несвяст.

Помисли си колко по-добре би било ако тази вечер няма луна. От друга страна обаче, лесно откри това, което търсеше: огромния дъб. На него опря чело в деня, когато разбра, че животът му клони към своя край. Разгледа дървото от стъблото до короната. Колко ли е старо? Двеста години? Триста? Дъбът сигурно е бил вече напълно израснал, когато Карл Юхан е бил коронясан за норвежки крал. Независимо от това всеки живот си има край. Неговият собствен, на дървото, даже и на краля. Застана зад дървото така, че да не се вижда от пътеката, и свали раницата си. После клекна, отвори я и извади съдържанието й. Три бутилки с разтвор на глифозат, който продавачът от специализирания магазин нарече „Раундъп“, и спринцовка за коне с дебела игла, купена от аптека „Сфинкс“. Обясни, че ще използва спринцовката за готвене, за да инжектира мазнина в месото, но се оказа съвсем ненужно, защото аптекарят само го изгледа равнодушно и сигурно го забрави, преди още старецът да си тръгне.

Старият мъж бързо се огледа наоколо. После заби дългата стоманена игла в корка на една от бутилките и бавно изтегли буталото нагоре. Прозрачната течност напълни спринцовката. Опипа с ръка дървото, докато откри цепнатина между две парчета кора и заби иглата. Не стана толкова лесно, колкото си мислеше. Наложи се да натисне силно, за да вкара иглата в твърдото дърво. Нямаше да има ефект, ако инжектираше течността във външния слой на дървесината, нужно бе да достигне вътрешните, жизненоважни за дървото органи. Натисна спринцовката с още по-голяма сила. Иглата затрепери. По дяволите! Не бива да я чупи, няма друга. Иглата се плъзна малко навътре, но след няколко сантиметра напълно спря. Въпреки ниската температура по тялото му изби пот. Отново хвана здраво спринцовката и тъкмо се канеше да я натисне още по-силно, чу шумолене на листа откъм пътеката. Отпусна спринцовката. Звукът приближаваше. Затвори очи и притаи дъх. Чу крачките точно до себе си. Отвори очи. Мярнаха му се две неясни фигури и изчезнаха зад храстите на ръба на възвишението. Въздъхна с облекчение и отново се залови със спринцовката. Реши да не се отказва — или ще се счупи, или ще издържи — и натисна с всичка сила. И точно когато очакваше да чуе звук от счупена игла, тя навлезе в дървото. Старецът избърса потта. Останалото бе лесна работа.

За десет минути инжектира две бутилки от препарата и почти привършваше третата, когато чу приближаващи се гласове. Два силуета заобиколиха храстите на ръба на възвишението. Предположи, че са същите, които видя преди малко да се насочват натам.

— Ей! — чу се мъжки глас.

Старецът реагира инстинктивно, изправи се и застана пред дървото така, че дългите пешове на палтото му да покрият спринцовката, все още забита в стъблото. В следващия миг го заслепи светлина. Той вдигна ръце пред лицето си.

— Махни фенера, Том — обади се женски глас.

Светлината се отмести и той видя как конусовидният лъч затанцува сред дърветата в парка.

Двамата се приближиха до него и единият — жена в началото на трийсетте с красив и, но незапомнящи се черти — му показа картата си толкова близо до лицето, че дори на оскъдната лунна светлина той успя да види не само снимката й, на която беше значително по-млада и със сериозно изражение на лицето, но и името й: Елен еди-коя си.

— Полиция — представи се тя. — Съжалявам, ако сме ви изплашили.

— Какво правиш тук посред нощ, старче? — попита мъжът. И двамата бяха в цивилно облекло. Под черната плетена шапка на мъжа старецът видя хубав млад мъж със студени сини очи, вперени изпитателно в него.

— Просто излязох да се поразходя — старецът се надяваше да не забележат как трепери гласът му.

— Аха — изсумтя мъжът на име Том. — Разходка зад дърво в парка с дълго палто. Знаеш ли как му викаме на това?

— Стига, Том! — обади се жената. — Още веднъж, съжалявам — обърна се тя към стареца. — Преди няколко часа в парка имаше нападение. Пребито е младо момче. Забелязали ли сте нещо?

— Току-що дойдох — старецът се съсредоточи върху жената, за да избегне изучаващия поглед на мъжа. — Нищо не съм видял. Само Коларя и Голямата мечка, — той посочи небето. — Съжалявам. Много ли е пострадал?

— Доста сериозно. Простете за безпокойството — усмихна се тя. — Приятна вечер.

Двамата изчезнаха. Старецът затвори очи и се облегна изтощен на стъблото зад себе си. В следващия миг някой го разтърси за ревера и той усети топъл дъх в ухото си. После чу гласа на младия мъж:

— Ако някой ден те спипам на местопрестъплението, ще те кастрирам. Чуваш ли? Ненавиждам такива като теб.

Ръцете му пуснаха ревера и той изчезна. Старецът се отпусна на стръмнината и усети как влагата от пръстта проникна през дрехите му. В главата му звучеше същият стих, отново и отново:

Дъб, бреза. Топола, бряст.

Черно расо. Блед, в несвяст

Деветнадесета глава

„Пицарията на Херберт“, площад „Юнгсторге“, 12 ноември 1999 г.

Свере Улсен влезе, кимна за поздрав към момчетата на масата в ъгъла, купи си бира от бара и я занесе на масата. Не на масата в ъгъла, а на своята маса. Беше негова повече от година, откакто преби жълтуркото в „Дюнерите на Денис“. Дойде рано и все още нямаше никакви посетители, но скоро малката пицария на ъгъла на улицата към площад „Юнгсторге“ щеше да се напълни. На днешния ден изплащаха парите за помощи. Погледна към момчетата в ъгъла. Имаше трима от постоянните клиенти, но той не говореше вече с тях. Членуваха в новата партия — Националната антанта — и можеше да се каже, че се е появило идеологическо разногласие. Свере ги познаваше от времето на младежкото си членство в Родната партия[21], тогава бяха големи патриоти, но сега се включиха в редиците на дисидентите. Рой Квинсет, с безупречно избръсната глава, както винаги носеше захабени дънки, ботуши и бяла тениска с логото на Националната антанта в червено, бяло и синьо. Но Хале бе нов — боядисал косата си в черно и пригладил перчема си с гел. Мустакът, естествено, беше нещото, което шокираше хората — черен, грижливо подстриган и щръкнал като космите на четка, точно копие на мустака на фюрера. Вместо широките каубойски панталони и ботуши носеше камуфлажни панталони. Грегершен единствен имаше вид на нормален младеж: късо яке, остра брадичка и слънчеви очила на главата. Без съмнение бе най-модерният сред тях.

Свере продължи да обхожда с поглед заведението. Момиче и момче нагъваха пица. За пръв път ги виждаше, но не изглеждаха шпиони на полицията. Нито журналисти. Да не би да са от „Монитор“[22]? През зимата разобличиха един мъж от „Монитор“, някакъв тип с изплашени очи; идваше тук подозрително често, преструваше се на подпийнал и заговаряше някои от тях. Свере надуши предателство. Изведоха мъжа и му разкъсаха пуловера. На корема си имаше залепени с тиксо диктофон и микрофон. Призна, че е от „Монитор“, преди да го докоснат. Изплашен до смърт. Тези хора от „Монитор“ са големи глупаци. Мислеха, че тази детска игра, подслушването на нацистки среди, е нещо страшно важно и опасно; че са тайни агенти и постоянно излагат живота си на смъртна опасност. Е, така погледнато не бяха много по-различни от някои от неговите редици, трябва да си признае. Въпросният тип бе толкова сигурен, че ще го убият, и бе толкова изплашен, че се напика от страх. Буквално. Свере забеляза тъмната ивица, която се стичаше от крачола му по асфалта. Това бе най-яркият му спомен от онази вечер. В оскъдно осветения заден двор се виждаше слабият блясък на малката рекичка от урина, която търсеше най-ниската точка на терена.

Свере Улсен взе момчето и момичето за двама гладни младежи, минавали наоколо и открили тази пицария. Скоростта, с която се хранеха, показваше, че са разбрали каква е клиентелата и искат да се махнат възможно най-бързо оттук. До прозореца седеше възрастен мъж с шапка и палто. Най-вероятно алкохолик, макар че дрехите сочеха друго. Но така изглеждат през първите дни много от хората, облечени от Армията на спасението в „Елевейтър“[23] — в хубави, качествени палта втора употреба и костюми, просто леко демоде. Докато го оглеждаше, старецът вдигна глава и го удостои с поглед. Не беше пияница. Имаше искрящо сини очи и Свере механично отмести поглед. Ама че зловещо гледаше този старец!

Свере се съсредоточи върху половинлитровата си бира. Време е да припечели малко пари. Да остави косата си да порасне, за да покрие татуировката на тила му, да си облече риза с дълги ръкави и да започне търсенето. Има достатъчно професии. За смотаняци. Приятните, добре платени професии вече са заети от чернилките. От педалите, езичниците и чернилките.

— Може ли да седна при вас?

Свере вдигна глава. Въпроса зададе старецът, надвесил се над него. Свере даже не забеляза, че се е приближил.

— Това е моята маса — отвърна враждебно Свере.

— Искам само малко да си поговорим — старецът остави един вестник на масата между тях и седна на стола срещу Свере. Свере го гледаше бдително.

— Успокой се, аз съм един от вас — каза старецът.

— От кои нас?

— От вас, които идвате тук всеки ден. От националсоциалистите.

— Така ли?

Свере навлажни устни и приближи чашата до устата си. Старецът седеше неподвижно и го наблюдаваше. Беше спокоен, сякаш разполагаше с цялото време на света. Сигурно е така, та той имаше седемдесет години. Поне. Възможно ли е да е един от ветераните в „Сорн 88“[24]? Един от боязливите босове, които само дърпат конците и за които Свере само бе чувал, но не бе виждал?

— Имам нужда от услуга — старецът говореше тихо.

— Така ли? — Свере видимо смекчи пренебрежителното си отношение. Човек никога не знае.

— Оръжия — прошепна възрастният мъж.

— Какво за тях?

— Трябва ми оръжие. Можеш ли да ми помогнеш?

— И защо да го правя?

— Погледни във вестника. На страница двадесет и осем.

Свере придърпа вестника и го прелисти, без да изпуска стареца от очи. На страница двадесет и осем имаше статия за неонацистите в Испания. От Йосинга Евен Юл, не, благодаря. Голямата черно-бяла снимка на млад мъж, който държи портрет на генералисимо Франко, бе наполовина закрита от хилядарка.

— Ако ми помогнеш… — подхвана старецът.

Свере вдигна рамене.

— … те чакат още девет хиляди.

— Така ли? — Свере отпи още една глътка. Огледа се наоколо в заведението. Младата двойка си бе тръгнала, но Хале, Грегершен и Квинсет все още седяха в ъгъла. А скоро щяха да пристигнат и другите и щеше да бъде невъзможно да проведе дискретен разговор. Десет хиляди крони.

— Какво оръжие?

— Пушка.

— Би трябвало да успея.

Старецът поклати глава.

— Марка „Мерклин“[25].

— „Мерклин“ ли?

Старецът кимна.

— Като влакчетата ли? — попита Свере.

В набръчканото лице под шапката се отвори цепнатина. Явно старецът се усмихваше.

— Ако не можеш да ми помогнеш, кажи сега. Задръж хилядарката и няма да го обсъждаме, а аз ще си тръгна и няма да се видим повече.

Свере усети кратък прилив на адреналин. Не ставаше въпрос за обичайните приказки за брадви, ловджийски пушки или някакви динамитни патрони, това си е сериозна работа. Този тип е сериозен.

Вратата се отвори. Свере погледна над рамото на стареца. Не влезе никое от момчетата, а алкохоликът с червения исландски пуловер. Ставаше досаден, като започнеше да проси бира, но иначе си е безобиден.

— Ще видя какво мога да направя — Свере посегна към хилядарката.

Не успя да разбере какво точно последва. Ръката на стареца се заби в неговата като ноктите на орел и я прикова към масата.

— Не за това попитах — гласът звучеше хладен и трошлив като парче лед.

Свере се опита да измъкне ръката си, но не успя. Не можеше да се освободи от хватката на някакъв дъртак!

— Попитах те дали можеш да ми помогнеш и искам отговор. Да или не? Ясен ли съм?

Свере усети как у него се пробуди кръвожадната му ярост, неговият стар враг и приятел. Но засега не бе изместила другата мисъл: десет хиляди крони. Имаше кой да му помогне — един много специален човек. Няма да излезе евтино, но Свере не допускаше старецът да се пазари за комисионната.

— Аз… мога да ти помогна.

— Кога?

— След три дена. Тук. По същото време.

— Глупости! Няма да намериш такава пушка за три дена — отпусна хватката старецът. — Но тичай при оня, който може да ти помогне, и го помоли да тича при следващия, дето може да му помогне, а после ще ме намериш тук след три дена, за да уговорим времето и мястото на доставката.

Свере вдигаше сто и двадесет килограма от лежанка, как успява този мършав старец да…

— Кажи, че ще платя за пушката в брой в норвежки крони при доставката. Ще получиш останалите си пари след три дена.

— Така ли? Ами ако просто взема парите…

— Тогава ще се върна и ще те убия.

Свере разтърка китката си. Не помоли за разяснение.

Леденостуден вятър метеше тротоара пред телефонната кабинка до банята недалеч от „Пицарията на Херберт“. Свере Улсен набра номера с треперещи пръсти. Ама че студ! А и ботушите му се бяха пробили на върховете. От другата страна вдигнаха слушалката.

— Да, моля?

Свере Улсен преглътна мъчително. Защо този глас винаги го кара да се чувства толкова неудобно?

— Аз съм. Улсен.

— Говори.

— Един човек иска да се сдобие с пушка. „Мерклин“.

Не последва отговор.

— Точно като влакчетата — добави Свере.

— Знам какво е „Мерклин“, Улсен — гласът отсреща звучеше равен и неутрален, но Свере нямаше как да не забележи презрението. Замълча, защото въпреки омразата към мъжа от другия край страхът му надделяваше, не се срамуваше да си го признае. На онзи му се носеше славата на опасен човек. Съвсем малко на брой хора от тези среди бяха чували за него и дори Свере не знаеше истинското му име. Но чрез връзките си неведнъж бе спасявал от неприятности Свере и другарите му. Правил го бе в името на Делото, естествено, не че имаше слабост към Свере Улсен. Ако Свере познаваше друг човек, който би му доставил исканата пушка, веднага на драго сърце щеше да се свърже с него.

Гласът продължи:

— Кой пита и за какво му е оръжието?

— Един старчок, не съм го виждал преди. Твърди, че бил един от нас. И не попитах точно на кого иска да види сметката, така да се каже. Може би на никого. Може да му трябва само за…

— Млъквай, Улсен. Изглеждаше ли платежоспособен?

— Беше облечен изискано. И ми даде хилядарка само за да му кажа дали ще му помогна.

— Дал ти е хилядарка, за да си траеш, не за да говориш.

— Вероятно.

— Интересно.

— Ще се срещна с него след три дена. Тогава иска да знае дали ще успеем.

— Ние!

— Да, тоест…

— Искаш да кажеш дали аз ще успея.

— Естествено. Но…

— Колко ще ти плати за цялата работа?

Свере се поколеба.

— Десет бона.

— И от мен ще получиш толкова. Десет. Ако има сделка. Ясно?

— Ясно.

— За какво ще получиш десетте бона?

— За да си трая.

Свере затвори. Пръстите на краката му бяха напълно безчувствени. Нуждаеше се от нови ботуши. Остана прав и се загледа в празна опаковка от чипс, изоставена на произвола на вятъра. Той я подмяташе и сетне я запрати към паркиралите наблизо коли.

Двадесета глава

„Пицарията на Херберт“, 15 ноември 1999 г.

Старецът пусна след себе си стъклената врата на „Пицарията на Херберт“ и тя се затвори. Спря на тротоара и зачака. Край него мина пакистанка с детска количка и увита в шал глава. Пред него профучаваха автомобили и в страничните им прозорци той виждаше неясното отражение на собствения си образ и на големите прозорци на пицарията зад себе си. Вляво от входната врата голям кръст от тиксо покриваше отчасти стъклото на мястото, където навярно някой се бе опитал да го разбие. Шарката от бели пукнатини по него напомняше паяжина. Зад стъклото се виждаше Свере Улсен, все още до масата, където уточниха детайлите. Товарното пристанище в залива Бьорвика след три седмици. Пристан 4. В два през нощта. Парола: Voice of an Angel[26]. Сигурно е името на някое поп парче. Никога не го бе чувал, но заглавието е повече от подходящо. Цената за жалост не е толкова добра. Седемстотин и петдесет хиляди. Но не му и хрумна да се пазари. Сега въпросът се свеждаше само до едно: дали ще спазят своята част от сделката, или ще го ограбят долу на търговското пристанище. Призова към лоялност, когато обясни на младия неонацист, че е воювал на фронта, но се съмняваше дали онзи му повярва. И дали това има някакво значение. Дори съчини какво да разказва за военната си служба в случай, че младокът го попита. Но онзи не се поинтересува.

Минаха няколко коли. Свере Улсен продължаваше да седи, но друг човек в пицарията се изправи и в този момент вървеше към входната врата с нестабилни крачки. Старецът го помнеше, видя го и на последната си среща със Свере. А днес през цялото време онзи не ги изпусна от очи. Вратата се отвори. Той зачака. Движението по улицата спря. Той забеляза как мъжът застана точно зад него и се обади:

— Така значи, дали е същият мъж?

Гласът звучеше доста особено, стържещо. Само години наред тежка злоупотреба с алкохол, пушене и безсъние са способни да причинят такова нещо.

— Познавам ли ви? — попита старецът, без да се обръща.

— Мисля, че да.

Старецът завъртя глава, измери го за миг с очи и пак се извърна.

— Не ми изглеждате познат.

— Стига де! Не можеш ли да познаеш другар от войната?

— Коя война?

— Бихме се за една кауза, ти и аз.

— Щом казваш. Какво искаш?

— А? — попита алкохоликът с ръка зад ухото.

— Питам какво искаш — повтори старецът по-високо.

— Искаш, че искаш. По принцип човек се спира да побъбри със стари познати, нали? Особено с такива, които не е виждал дълго време. И особено с хора, които мисли за мъртви.

Старецът се обърна.

— Мъртъв ли ти изглеждам?

Мъжът в червения исландски пуловер го гледаш втренчено със сините си очи, толкова светли, че приличаха на тюркоазни топчета. Бе напълно невъзможно да се отгатне възрастта му. Четиридесет или осемдесет години. Но старецът знаеше на колко е алкохоликът. Ако се концентрираше, щеше да си спомни и рождената му дата. По време на войната се стараеха да празнуват рождените си дни.

Пияницата се приближи още малко.

— Не, не изглеждаш у мрял. Болен — да, но не и мъртъв.

Протегна огромната си мръсна ръка и старецът мигом долови сладникавото зловоние, смесица от пот, урина и алкохол.

— К’во има? Не искаш да се здрависаш със стар другар ли? — Гласът му звучеше като предсмъртен хрип.

Старецът стисна леко и бързо протегнатата ръка, без да сваля ръкавицата си.

— Така. Ръкувахме се. Ако не те интересува нищо друго, трябва да тръгвам.

— Да ме интересува — алкохоликът залитна напред-назад в опит да фокусира поглед върху стареца. — Чудех се какво търси мъж като теб в такава дупка. Не е странно да ме учудва, нали? Сигурно се е объркал, помислих си аз предния път, когато те видях тук. Но после седна да говориш с оня отвратителен тип, за когото разправят, че пребивал хората с бухалка. И понеже и днес беше тук…

— Да?

— Та си помислих, че е добре да питам някого от журналистите, дето идват тук от време на време, дали знаят какво прави такъв представителен господин като теб в такава среда. Те знаят всичко, мдам. А което не знаят, го научават. Например как става така, че мъж, когото всички смятат за загинал през войната, изведнъж се оказва жив. Те си намират информация дяволски бързо. Ей така.

Направи безуспешен опит да щракне с пръсти.

— А после тя се озовава във вестника, мдам.

Старецът въздъхна.

— Има ли нещо, което мога да направя за теб?

— Така ли изглежда? — Алкохоликът разпери ръце и се ухили, като оголи проядените си зъби.

— Разбирам — старецът се огледа наоколо. — Хайде да се поразходим. Не обичам публика.

— А?

— Не обичам публика.

— Добре, ама какво да направим?

Старецът леко сложи ръка на раменете му.

— Ще влезем тук.

— Show me the way[27], приятелю — затананика дрезгаво пияницата и се засмя.

Влязоха в прохода към вътрешния двор на „Пицарията на Херберт“, където големи, препълнени кофи за боклук от сива пластмаса закриваха изгледа към улицата.

— Нали още не си споменал на никого, че си ме видял?

— Луд ли си, бе? Първо си мислех, че имам халюцинации. Призрак посред бял ден. В „Пицарията на Херберт“!

Засмя се гръмко, но смехът му бързо премина в задушлива, мокра кашлица. Той се наведе напред и се подпря на стената, докато кашлицата се уталожи. После се изправи и изтри слюнката от ъгълчетата на устата си:

— Не, трябва да ми благодариш — иначе сигурно щяха да ме затворят в лудницата.

— Каква е според теб цената на мълчанието ти?

— Цена, че цена. Видях как оня гадняр грабна хилядарката от вестника, който носеше…

— Да?

— Няколко такива банкноти биха стигнали за известно време, разбира се.

— Колко?

— Колко имаш?

Старецът въздъхна, огледа се наоколо още веднъж, за да се увери, че няма свидетели. После разкопча палтото си и мушна ръката си вътре.

Свере Улсен крачеше забързан и размахваше във въздуха зелен найлонов плик. Преди двадесет минути седеше мокър и с пробити ботуши в „Пицарията на Херберт“, а сега беше собственик с чисто нови кубинки, високи 12 инча, купени от представителния магазин „Топ Сикрет“ в центъра. Плюс плик, в който имаше още осем чисто нови хилядарки. А се задаваха още десет. Странно е как нещата понякога се преобръщат. През есента чакаше да го натикат зад решетките, но адвокатът му се сети, че дебелата съдебна заседателна не е положила клетва на правилното място!

Обзет от необикновено добро настроение, Свере се замисли дали да не покани Хале, Грегершен и Квинсет да седнат на масата му. Да ги почерпи по бира. Само за да види как ще реагират. Защо не, дявол да го вземе!

Вървеше пред някаква пакистанска вещица с детска количка и й се усмихна напук. Тъкмо тръгна към вратата на пицарията и му хрумна, че няма смисъл да носи найлонов плик с чифт износени ботуши. Влезе в прохода към вътрешния двор, вдигна капака на една от тежките кофи за боклук и сложи плика най-отгоре. На излизане забеляза два стърчащи крака между две кофи навътре в двора. Огледа се. На улицата нямаше никого. В двора — също. Какво беше това — пияница, наркоман? Приближи се. Кофите на колелца стояха плътно допрени една до друга на мястото, където стърчаха краката. Свере усети как сърцето му се разтуптя. Някои наркомани побесняват, ако ги притесниш. Свере отстъпи назад и ритна една кофа настрани.

— Мамка му!

Странно, но именно Свере Улсен, който сам едва не уби човек, никога преди не бе виждал мъртвец. И бе също толкова странно, че заради гледката почти се свлече на колене. Мъжът, седнал облегнат на стената, с очи, загледани нанякъде, бе сто процента мъртъв. Причината за смъртта му бе очевидна. Усмихнатата червена дупка на врата му показваше къде е прекъснат гръклянът. Сега кръвта едва капеше, ала в началото явно е шуртяла силно, защото целият исландски пуловер на мъжа изглеждаше лепкав и напоен с кръв. Вонята на боклук и урина стана нетърпима и Свере усети вкуса на жлъчка в устата си, а после и на двете бири, и на наскоро изядената пица. След това постоя подпрян на кофата и плю на асфалта. Върховете на кубинките му пожълтяха от повръщано, но той не забеляза. Стоеше вторачен единствено в малката червена вадичка, която просветваше на приглушеното осветление, търсейки най-ниската точка на терена.

Двадесет и първа глава

Ленинград, 17 януари 1944 г.

Руски изтребител ЯК-1 избръмча над главата на Едвард Мускен, който тъкмо тичаше приведен в окопа.

Тези изтребители не успяваха да нанесат големи щети, защото руснаците явно бяха свършили бомбите. Според неотдавнашни слухове снабдявали с ръчни гранати пилотите си, а те се опитвали да улучат вражеските позиции, когато прелитат над тях!

Едвард ходи до Северния корпус, за да донесе писма на момчетата и да научи последните новини. Цяла есен пристигаха само съкрушителни съобщения за загуби и отстъпление по целия Източен фронт. Още през ноември руснаците си възвърнаха Киев, а през октомври немската южна армия едва избегна обсада северно от Черно море. Хитлер отслаби Източния фронт, като прегрупира войските на Западния, ала ситуацията не се подобри. Но най-обезпокоителната новина Едвард чу днес. Преди два дена генерал-лейтенант Гусев започнал мощна офанзива от Ораниенбаум, от южната страна на финския залив. Едвард помнеше Ораниенбаум, защото представляваше малко предмостово укрепление, което подминаха по време на настъплението към Ленинград. Позволиха на руснаците да го задържат, понеже нямаше стратегическо значение!

Сега Иван тайно събрал цяла армия около града-крепост Кронгцат, според докладите бойните машини „Катюша“ обстрелвали немските позиции без почивка, а от гъстата някога иглолистна гора останали само дребни съчки. Наистина от доста време чуваха нощем музиката от органите на Сталин в далечината, но Едвард не допускаше, че положението е толкова лошо.

Едвард използва пътуването си, за да посети едно от момчетата си в лазарета, загубило крака си заради мина в ничията земя, но медицинската сестра, дребничка естонка с печални очи и черно-сини очни ябълки, наподобяващи маска, само поклати глава и произнесе немската дума, която бе усвоила навярно най-добре:

— Tot[28].

Едвард сигурно е изглеждал много разстроен, защото тя направи опит да го ободри, като посочи легло, където лежеше още един норвежец:

— Leben[29] — усмихна му се тя. Но очите й останаха все така печални.

Едвард не познаваше мъжа в леглото, но щом видя блестящия бял шинел на стола, разбра кой е човекът: самият ротен командир Линдвиг от полк „Норвегия“. Легендата. А сега лежи тук! Едвард реши да спести на момчетата тази новина.

Над главата му изръмжа още един изтребител. Откъде се появиха изведнъж всичките тези самолети? Миналата есен изглеждаше, че Иван ги е свършил.

Заобиколи поредния ъгъл и видя Дале, застанал приведен с гръб към него.

— Дале!

Дале не се обърна. След като изгуби съзнание от паднала до него граната през ноември, той вече не чуваше толкова добре. А и не говореше кой знае колко. Погледът му придоби онази неподвижност и затвореност, особено характерна за хора, преживели шок от избухване на граната. В началото Дале се оплакваше от главоболие, но след прегледа военният лекар каза, че не може да направи почти нищо, за да му помогне. Трябвало просто да почакат и да видят дали ще премине. Недостигът на войници бил прекалено голям, за да си позволят да изпращат здрави мъже в лазарета.

Едвард сложи ръка върху рамото на Дале и понеже той се обърна бързо и рязко, Едвард се подхлъзна на леда, разтопен и гладък заради слънцето. Поне зимата е мека, помисли си Едвард и се разсмя, както си лежеше по гръб, но смехът му секна, защото се озова непосредствено пред дулото на Дале.

— Passwort[30]! — извика Дале. Над мерника Едвард видя широко отворено око.

— Ей, ей. Това съм аз, Дале.

— Passwort!

— Махни тази пушка! Аз съм: Едвард, дявол да го вземе!

— Passwon!

— Gluthaufen[31].

Едвард усети как бавно започна да го обзема паника; ето, Дале вече сложи пръст на спусъка. Глух ли е този човек?

— Gluthaufen! — извика той с всичка сила. — Gluthaufen, по дяволите!

— Fehl! Ich schiessel[32].

Боже мой, това момче се е побъркало! Изведнъж Едвард се сети, че тази сутрин бяха сменили паролата. След като той тръгна към Северния корпус! Пръстът на Дале натисна спусъка, но той не искаше да помръдне назад. Над окото му се появи странна бръчка. После вдигна предпазителя и отново го взе на мушка. Дали следва трагичен край? След като оцеля във войната, дали щеше да умре от куршум на травматизиран сънародник? Едвард се втренчи в черното дуло; очакваше да види внезапната искра. Дали ще успее да я види? Боже мой, Исусе Христе! Отмести поглед от дулото към синьото небе над тях, на чийто фон като черен кръст се открояваше руски изтребител. Беше препалено нависоко, за да го чуе. После затвори очи.

— Engelstimme![33] — извика някой до тях.

Едвард отвори очи и видя как Дале премига два пъти зад мерника.

Беше Гюдбран. Допря главата си до бузата на Дале и извика в ухото му.

— Engelstimme!

Дале свали пушката. После се ухили на Едвард и кимна.

— Engelstimme — повтори той.

Едвард затвори очи и въздъхна с облекчение.

— Носиш ли писма? — попита Гюдбран.

Едвард с мъка се изправи на крака и даде на Гюдбран снопче пликове. Устните на Дале все още се кривяха в налудничава усмивка, но по лицето му си остана все същото празно изражение. Едвард хвана здраво дулото на пушката му и доближи лицето си до неговото.

— Има ли някой там вътре, Дале?

Искаше да го каже с обичайния си глас, но се чу само дрезгав, задавен шепот.

— Не чува — обясни Гюдбран, докато разглеждаше писмата.

— Не знаех, че е толкова зле — Едвард размаха ръка пред лицето на Дале.

— Не би трябвало да е тук. А, ето писмо от семейството му. Покажи му го и ще разбереш какво имам предвид.

Едвард взе писмото и го показа на Дале, ала то не предизвика никаква реакция освен кратка усмивка. После Дале отново поде зяпането във вечността или каквото там бе открил погледът му.

— Прав си — съгласи се Едвард. — Не е с всичкия си.

Гюдбран подаде на Едвард писмо.

— Как са нещата у дома? — попита той.

— Ами, знаеш как — Едвард се загледа в плика.

Гюдбран не знаеше, защото с Едвард не бяха разговаряли много-много от миналата зима. Колкото и странно да звучи, дори при такива обстоятелства нищо не пречи на двама души спокойно да се избягват, стига да имат достатъчно желание. Не че Гюдбран не харесваше Едвард, напротив, уважаваше дълбоко мьондалеца. Смяташе го за умен мъж, смел войник и стабилна опора на младите и новодошлите в състава. През есента повишиха Едвард в Scharfiihrer[34], което съответстваше на сержант в норвежката армия, но отговорностите му си останаха същите. Тогава Едвард се пошегува, че са го повишали, защото всички други сержанти измрели и останали много сержантски фуражки в излишък.

Гюдбран много пъти бе мислил колко добри приятели можеха да станат двамата при други обстоятелства. Но случилото се миналата зима, изчезването на Синдре и мистериозната поява на трупа на Даниел, ги отчуждаваше през цялото време.

Глух звук от далечна експлозия наруши тишината. Последва тракането на картечници, които разговаряха една с друга.

— Играта загрубява — не толкова констатира, колкото попита Гюдбран.

— Така е — отвърна Едвард. — Заради проклетото меко време провизиите ни затъват в калта.

— Налага ли се да отстъпим?

Едвард вдигна рамене.

— Някоя и друга миля може би. Но пак ще се върнем.

Гюдбран заслони очи с ръка и погледна на изток. Нямаше желание да се връща обратно. Искаше да се прибере у дома и да види дали там има живот за него.

— Виждал ли си норвежката табела на кръстовището под лазарета, онази със слънчевия кръг[35]? — попита той. И стрелката, сочеща пътя на изток, където пише „Ленинград 5 км“?

Едвард кимна.

— Помниш ли какво пише на стрелката, обърната на запад?

— Осло — отговори Едвард — 2611 км.

— Далече е.

— Да, далече е.

Дале остави на Едвард да задържи пушката му и сега седеше на стръмнината с ръце, заровени в снега пред него. Главата му клюмаше между тесните рамене, сякаш е пречупено глухарче. Чуха нова експлозия, този път по-близо.

— Благодаря ти за…

— Няма защо — побърза да го успокои Гюдбран.

— Видях Улаф Линдвиг в лазарета — сподели Едвард.

Не знаеше защо го каза. Вероятно защото Гюдбран, освен Дале, единствен в състава бе прекарал там толкова, колкото и Едвард.

— Беше ли…?

— Мисля, че е само леко ранен. Видях бялата му униформа.

— Чувам, че е добър войник.

— Да, имаме много добри войници.

Постояха мълчаливо един до друг.

Едвард се изкашля и пъхна ръка в джоба си.

— От Северния корпус ми дадоха няколко руски цигари. Ако имаш огънче…

Гюдбран кимна, разкопча камуфлажното яке, намери кибритената кутия и драсна клечка в грапавата хартия. Вдигайки очи, първо видя само диво изцъкленото циклопово око на Едвард. Беше се втренчило в нещо зад рамото му. После чу свистящия звук.

— Всички долу! — извика Едвард.

В следващия миг лежаха на леда, а небето над тях сякаш се разцепи с оглушителен трясък. Гюдбран едва успя да зърне задното крило на руския изтребител, прелетял над окопите им толкова ниско, че снегът на стръмнината се разлетя във всички посоки. После самолетът изчезна и отново всичко утихна.

— Беше направо… — прошепна Гюдбран.

— Мили Боже — простена Едвард, прекатури се настрани и засмяно погледна Гюдбран. — Видях пилота, беше дръпнал стъкления капак и се наведе от пилотската кабина. Иван се е побъркал. — Започна да хълца от смях. — Ама че ден.

Гюдбран гледаше втренчено счупената кибритена клечка, все още в ръката му. После и той се засмя.

— Хе-хе — Дале погледна двамата от ръба на окопа, където седеше в снега. — Хе-хе.

Гюдбран хвърли за миг поглед към Едвард и после започнаха да се кискат с цяло гърло. Даже захълцаха от смях и първоначално не чуха приближаването на странния звук.

Трак-трак…

Сякаш някой бавно удряше по леда с мотика.

Трак…

После се чу удар на метал с метал и Гюдбран и Едвард се обърнаха към Дале. В този момент той бавно се отпускаше безжизнен в снега.

— Какво по дяволите… — възкликна Гюдбран.

— Граната! — изкрещя Едвард. Гюдбран инстинктивно реагира на вика на Едвард и се сви, но лежейки така, забеляза на метър от него да се търкаля пръчка по леда. На единия й край висеше метално топче. Разбра какво предстои да се случи и усети как тялото му се вцепени.

— Дръпни се оттам! — изкрещя зад него Едвард.

Истина е, значи: руските пилоти действително хвърлят ръчни гранати от самолетите! Гюдбран лежеше по гръб и се опитваше да отстъпи заднишком, но ръцете и краката му се плъзгаха по мокрия лед.

— Гюдбран!

Гранатата продължаваше да се върти, подскачаше и танцуваше по леда, а Гюдбран нямаше сили да откъсне очи от нея. Четири секунди от запалването до детонацията, нали така ги учеха в Зенхайм? Дали руснаците не разполагат с други гранати, избухващи след шест секунди? Или след осем? Гранатата продължаваше да се върти точно като пумпалите, които баща му правеше в Бруклин. Гюдбран го завърташе, а Сони и малкият му брат засичаха колко време се върти пумпалът.

„Twenty-one, twenty-two…“[36] Майка му извика от прозореца на третия етаж, че обядът е готов и трябва да се прибира, татко ще си дойде всеки момент.

— Почакай още малко — извика й той. — Пумпалът се върти!

Но тя не го чу, вече бе затворила прозореца. Не чуваше гласа на Едвард и изведнъж настъпи пълна тишина.

Двадесет и втора глава

Приемната на доктор Бюер, 22 декември 1999 г.

Старецът погледна часовника. Седеше в чакалнята от четвърт вас. Преди, по времето на Конрад Бюер, никога не се налагаше да чака. Той приемаше само толкова пациенти, колкото можене да прегледа.

В другия край на стаята седене мъж. Чернокож, афроамериканец. Разлистваше списание и старецът установи, че дори и от такова разстояние спокойно чете написаното на първа страница. Нещо за кралското семейство. Това ли наистина чете този африканец в момента, статия за кралското семейство? Мисълта му се стори абсурдна.

Африканецът обърна на следващата страница. Мустакът му се спускаше точно като на куриера, с когото старецът се срещна снощи. Срещата трая кратко. Куриерът пристигна на товарното пристанище с волво, вероятно взето под наем. Спря, стъклото се смъкна с бръмчене и мъжът изрече уговорената парола: Voice of an Angel. Та той имаше абсолютно същия мустак. И тъжни очи. Веднага обясни, че оръжието не е в колата от съображения за сигурност; щели да отидат на друго място и да го вземат оттам. Старецът се поколеба, но помисли, че ако искаха да го ограбят, щяха да го направят на товарното пристанище. Затова влезе в колата и потеглиха точно към хотел „Радисън САС“. На минаване покрай рецепцията видя Бети Андресен зад гишето, но тя не гледаше към тях.

Куриерът преброи парите в куфара, мърморейки числата на немски. Затова старецът го попита откъде е. Будителите му били от Елзас и на стареца му хрумна да му разкаже, че е бил там, в Зенхайм. Просто идея.

След като в Университетската библиотека изчете в интернет толкова много за пушката „Мерклин“, на живо оръжието малко го разочарова. Изглеждаше като ловджийска пушка, но по-голяма. Куриерът му показа как се сглобява и разглобява, като се обръщане към стареца с „господин Урия“. После възрастният човек сложи разглобената пушка в голяма чанта с ремък и слезе с асансьора до рецепцията. За миг се поколеба дали да не отиде при Бети Андресен и да я помоли да му поръча такси. Просто идея.

— Здравей!

Старецът вдигна очи.

— Не е зле да ти проверим и слуха.

Доктор Бюер стоене на вратата и се опита да се усмихва приветливо. Въведе го в кабинета. Торбичките под очите му бяха станали още по-големи.

— Извиках името ти три пъти.

Забравям името си, помисли си старецът. Забравям всичките си имена. По подкрепящата го ръка на лекаря той разбра, че новините са лоши.

— Да, получих резултатите от изследванията — подхвана Бюер бързо, преди да се е настанил удобно в стола, сякаш искаше да съобщи лошите вести възможно най-скоро.

— И за жалост има метастази.

— Естествено, че има метастази — измърмори старецът. — Нали точно това е природата на раковата клетка? Да се разпространява?

— Хе-хе. Така е — Бюер избърса невидима прашинка от бюрото си.

— Ракът е като нас — философски изкоментира старецът. — Прави каквото трябва.

— Да — кимна доктор Бюер. Уж се бе отпуснал на стола, но в свитата поза на тялото му се долавяне силно напрежение.

— И ти правиш каквото трябва, докторе.

— Прав си, много си прав — доктор Бюер се усмихна и посегна към очилата си. — Смятаме, че пак трябва да се направи химиотерапия. Ще се почувстваш изнемощял, но може да удължи… ъъъ…

— Живота ми?

— Да.

— Колко ми остава без лечението?

Адамовата ябълка на Бюер подскочи нагоре-надолу.

— Малко по-малко отколкото предполагахме.

— А това значи?

— Значи, че ракът се е разпространил от черния дроб по кръвоносните съдове до…

— Млъквай и ми кажи дата.

Доктор Бюер го погледна безизразно.

— Мразиш работата си, нали? — попита старецът.

— Моля?

— Нищо. Кажи ми дата, ако обичаш.

— Невъзможно е да…

Спокойно седящият доктор Бюер се стресна, когато юмрукът на стареца се стовари върху писалището с такава сила, че телефонната слушалка подскочи от вилката. Отвори уста, за да каже нещо, но спря, видял треперещия показалец на стареца. После въздъхна, свали очилата си и уморено прокара ръка по лицето си.

— Лятото. Юни. Не е изключено и по-рано. Най-много август.

— Чудесно! — възкликна старецът. — Ще ми стигне. Болки?

— Обикновено се появяват по всяко време. Ще ти изпиша лекарства.

— Ще бъда ли в състояние да водя активен живот?

— Трудно е да се каже. Зависи от болките.

— Трябва да ми дадеш лекарства, които да ме поддържат дееспособен. Важно е. Разбираш ли?

— Всички болкоуспокояващи…

— Аз търпя на болка. Трябва ми само нещо, което да ме държи в съзнание, за да мога да мисля и да действам рационално.

Весела Коледа. Това бяха последните думи на доктор Бюер. Старецът стоеше на стълбището. Първоначално не разбра защо градът е пълен с толкова много хора, но сега, когато му напомниха за предстоящия празник, забеляза паниката в очите на суетящите се хора в търсене на последните коледни подаръци. Оркестър изпълняваше поп парчета, наобиколен от любопитни минувачи. Мъж в униформата на Армията на спасението обикаляше наоколо с пушка. В снега крачеше наркоман, а погледът му блуждаеше като пламъка на почти изгасена стеаринова свещ. Две тийнейджърки, хванати под ръка, го подминаха с пламнали страни и души, преливащи от тайни за момчета и очаквания за бъдещето. И светлините. На всеки проклет прозорец имаше светлина. Вдигна лице към небето на Осло — топъл, жълт купол от отразената светлина от града. Господи, как копнее за нея. Следващата Коледа, помисли си той. Тогава ще празнуваме заедно, любима.

Трета част

Урия

Двадесет и трета глава

Болницата „Рудолф II“, Виена, 7 юни 1943 г.

Хелена Ланг вървеше с бързи крачки, бутайки масичка на колелца към зала 4. През отворените прозорци нахлуваше свеж въздух и тя дишаше с пълни гърди, та дробовете и главата й да попият омайния аромат на току-що поникнала трева. Не се долавяше миризмата на разруха и смърт. От първата бомбардировка на Виена измина една година. През последните седмици хвърляха бомби всяка нощ при ясно време. Болницата „Рудолф II“ отстоеше на няколко километра от центъра, извисена над войната в зелената Вийнервалд[37] и въпреки това димът от пожарите в града задушаваше мириса на лято.

Хелена зави зад ъгъла и се усмихна на доктор Брокхард. Той явно искаше да спре, за да поговорят, затова тя избърза напред. Неподвижните, втренчени очи на Брокхард винаги я притесняваха и потискаха, видеше ли го насаме. Понякога имаше усещането, че тези срещи с него по коридорите не са никак случайни. Майка й би се спукала от яд, ако видеше как Хелена отбягва младия, обещаващ лекар, най-вече защото той произлизаше от солидно виенско семейство. Но Хелена не харесваше нито Брокхард, нито роднините му, нито опитите на майка си да я използва като билет за връщане в доброто общество. Майка й обвиняваше войната за всичко случило се. Заради войната бащата на Хелена, Хенрик Ланг, загуби много бързо еврейските си лихвари и не успя да плати навреме на другите си кредитори. Финансовата криза го принуди да изиска от еврейските си банкери да му прехвърлят наличните си облигации, за съжаление конфискувани от австрийската държава. По тази причина сега Хенрик Ланг лежеше в затвора за заговор с опасни за държавата еврейски сили.

За разлика от майката, Хелена тъгуваше за баща си много повече отколкото за някогашните позиции на семейството. Изобщо не й липсваха например големите пиршества, посредствените, повърхностни разговори и постоянните опити да я сватосат с някой богат, разглезен младеж.

Тя погледна часовника и забърза. Някаква птичка бе влязла през отворените прозорци. Сега пееше безгрижно на един от абажурите на високия таван. Понякога на Хелена й се струваше невероятно, че навън бушува война. Навярно заради гората, понеже гъстите редици иглолистни дървета скриваха всичко, което хората тук горе не искаха да видят. Но влезеше ли човек в някоя зала, веднага разбираше, колко илюзорно е спокойствието. С осакатените си тела и изтерзани души ранените войници донасяха войната и тук. В началото тя слушаше разказите им, почти убедена, че със силата и вярата си ще им помогне да преодолеят мъките си. Но всички сякаш продължаваха да разказват все една и съща безконечна, кошмарна приказка какво може и трябва да изтърпи човек тук, на земята; какви унижения нанася животът. Само мъртвите се били отървали невредими. И Хелена спря да ги слуша. Преструваше се на заинтересувана, докато сменяше превръзките, мереше температурата, даваше им лекарства и им поднасяше храна. А когато спяха, се мъчеше да не ги гледа, защото лицата им продължаваха да разказват дори насън. Забелязваше страдание в бледи младежки лица, жестокост — в загрубели, мрачни лица и копнеж по смъртта в изкривените от болка черти на някого, току-що разбрал, че ще му ампутират крака.

Въпреки това днес тя стъпваше с леки, пъргави крачки. Вероятно заради лятото, вероятно защото един лекар току-що й каза колко е хубава тази сутрин. Или заради норвежкия пациент от зала 4, който след малко щеше да й се усмихне и да я поздрави с Guten Morgen[38] на странния си, смешен немски. После щеше да закуси и да я наблюдава непрекъснато, докато тя снове от легло на легло, сервира на другите пациенти и казва някоя и друга окуражителна дума на всекиго поотделно. А на всяко пето или шесто легло тя ще поглежда към него и, ако той й се усмихне, и тя бързо ще му се усмихне и ще продължи обиколката си, сякаш нищо не се е случило. Нищичко. И все пак това беше много. Мисълта за тези кратки моменти, които й даваха сили в ежедневието. Благодарение на тях съумяваше да се смее, когато зле изгореният капитан Хадлер в леглото до вратата се шегуваше и питаше дали скоро няма да изпратят гениталиите му от фронта.

Тя отвори въртящата се врата към зала 4. Нахлуващата отвън слънчева светлина караше всичко — стените, тавана, чаршафите — да блести. Сигурно така изглежда Раят, помисли си тя.

— Guten Morgen, Helena.

Тя му се усмихна. Той седеше на стол до леглото и четеше книга.

— Добре ли спа, Урия? — звънливо попита тя.

— Като мечка.

— Като мечка ли?

— Да. Като мечка в… как се казва на немски мястото, където те спят през зимата?

— А, в бърлога.

— Да, в бърлога. — Двамата се засмяха. Хелена знаеше, че другите пациенти ги наблюдават и не бива да се спира при него повече отколкото при останалите.

— Как е главата? Оздравява с всеки изминал ден, нали?

— Да, все по-добре и по-добре съм. Ще видиш, че някой ден ще стана красив като по-рано.

Тя помнеше деня, когато го приеха. Противоречеше на всякакви природни закони човек да оцелее с такава рана на челото. Тя бутна чашата му за чай с каната и едва не я събори.

— Опа! — засмя се той. — Я кажи, снощи беше ли до късно на танци?

Тя вдигна очи. Той й намигна.

— Да — тя се смути, защото се смееше на такива идиотски неща.

— Та какво танцувате тук във Виена?

— Исках да кажа не, изобщо не съм танцувала. Просто си легнах късно.

— Сигурно танцувате валс. Виенски валс.

— Да, точно така — кимна тя и се съсредоточи върху термометъра.

— Ето така — той се изправи. После започна да пее.

Другите вдигнаха погледи. Песента бе на непознат език, но той пееше с топъл, красив глас. А по-здравите пациенти викаха и се смееха, когато той се понесе по пода с малки, предпазливи валсови стъпки, а висящите краища на колана на халата му се люлееха насам-натам.

— Върни се тук, Урия, иначе ще те изпратя обратно на Източния фронт — строго извика тя.

Той се върна послушно и седна. Не се казваше Урия, но настояваше да го наричат така.

— Можеш ли да танцуваш рейнландския танц? — попита той.

— Рейнландския танц ли?

— Това е танц, който сме заимствали от Рейнланд. Да ти го покажа ли?

— Няма да мърдаш оттук, докато не оздравееш!

— А тогава ще те изведа на разходка из Виена и ще те науча да танцуваш рейнландския танц!

Благодарение на часовете, прекарани в шезлонга на верандата през последните дни, се бе сдобил с хубав загар и сега белите му зъби блестяха на радостното му лице.

— Според мен вече звучиш достатъчно здрав, за да те изпратим още сега — скастри го тя, но не успя да спре разлялата се по бузите й руменина. Тъкмо се изправяше, за да продължи обиколката си, и усети ръката му до своята.

— Кажи „да“ — прошепна той.

Тя го отблъсна с безгрижен смях и продължи към следващото легло, а сърцето й пееше като птичка в гърдите.

— Е? — доктор Брокхард вдигна очи от картоните, когато тя влезе в кабинета му, и, както винаги, тя не знаеше дали това „Е?“ е въпрос, увертюра към по-дълъг въпрос или просто възклицание. Затова мълчаливо застана до вратата.

— Питали сте за мен, докторе?

— Защо настояваш да продължаваме да си говорим на „ви“, Хелена? — Брокхард въздъхна с усмивка. — Боже мой, та ние се познаваме от деца.

— За какво сте ме викали?

— Реших да изпиша норвежеца от зала 4.

— Добре.

По лицето й не помръдна и мускул. А и защо ли? Хората стоят тук, докато оздравеят, после си тръгват. Алтернативата е да умрат. Така тече животът в болниците.

— Пратих съобщението на Вермахта преди пет дена. Вече получихме новото му назначение.

— Доста бързо — гласът й бе твърд и спокоен.

— Да, отчаяно се нуждаят от нови попълнения. Водим война, както знаеш.

— Да — кимна тя, но не изрече онова, което си помисли: водим война, а тук, на сто мили от фронта, ти се мотаеш, макар че си на двадесет и две, и вършиш работа, която може да върши и седемдесетгодишен старец. Благодарение на господин Брокхард-старши.

— Мислех да те помоля да му предадеш съобщението. Вие двамата, изглежда, се разбирате много добре.

Забеляза колко изпитателно я гледа.

— Какво впрочем харесваш толкова много точно в него? Какво го отличава от останалите четиристотин войници, които лежат в болницата?

Понечи да възрази, но той я изпревари.

— Извини ме, Хелена, това, разбира се, не е моя работа. Просто съм любопитен по природа. Аз…

Хвана перодръжката между двата си показалеца и я вдигна пред себе си, обърна се и погледна през прозореца.

— … просто се чудя какво виждаш в някакъв чуждестранен авантюрист, извършил предателство към собствената си страна, за да спечели благоразположението на победителите. Ако разбираш какво искам да кажа. Как е впрочем майка ти?

Хелена преглътна, преди да отговори:

— Няма нужда да се тревожите за майка ми, докторе. Ако ми дадете заповедта за назначение, веднага ще я занеса.

Брокхард се обърна към нея. Вдигна от бюрото някакво писмо.

— Ще го пратят в трета танкова дивизия в Унгария. — Знаеш какво означава, нали?

Тя смръщи чело.

— Трета танкова дивизия ли? Той е доброволец от есесовците. Защо ще го командироват в редовната войска на Вермахта?

Брокхард вдигна рамене.

— В днешно време сме длъжни да допринасяме с това, с което можем, и да решаваме проблемите, пред които сме изправени. Или не си съгласна, Хелена?

— Какво имате предвид?

— Той е пехотинец, нали? Значи само ще тича след танковете, няма да седи вътре. Един приятел, който беше в Украйна, разказва, че стреляли по руснаците, докато картечниците започнели да парят и въобще нямало време да изстинат, а труповете лежали на купчини, но идвали все нови и нови доброволци, сякаш нямали край.

Тя не можеше да се владее повече. Идеше й да грабне писмото от Брокхард и да го разкъса.

— Дано млада жена като теб бъде поне малко реалистично настроена и не се привърже прекалено силно към мъж, когото най-вероятно никога повече няма да види. Впрочем този шал много ти отива, Хелена. Семейна ценност ли е?

— Изненадана съм и съм трогната от вашата загриженост, докторе, но ви уверявам, че е напълно излишна. Нямам специално отношение към този пациент. Време е да сервирам обяда, така че, ако ме извините, докторе…

— Хелена, Хелена… — Брокхард поклати глава и се усмихна. — Наистина ли мислиш, че съм сляп? Че мога да гледам безучастно каква мъка ти причинява всичко това? Близкото приятелство на семействата ни е причина да усещам някаква невидима, свързваща ни нишка, Хелена. Иначе не бих си позволил да ти говоря с такъв интимен тон. Прости ми, но сигурно си забелязала, че питая топли чувства към теб и…

— Престанете!

— Какво?

Хелена затвори вратата зад себе си и повиши глас:

— Тук съм по собствено желание, Брокхард, не съм като вашите медицински сестри, с които можете да си играете, както поискате. Дайте ми онова писмо и казвайте, каквото ще казвате, защото иначе излизам веднага.

— Скъпа моя Хелена — лицето на Брокхард придоби угрижено изражение. — Не разбираш ли, че зависи от теб?

— От мен ли?

— Изписването на пациент е много субективно нещо. Особено при травма на главата.

— Ясно ми е.

— Бих могъл да му изпиша болничен лист за още три месеца, а кой знае дали след три месеца изобщо ще има Източен фронт?

Тя погледна Брокхард с недоумение.

— Ти четеш Библията старателно, Хелена. Сещаш се за историята за крал Давид, който желаел Витсавее, макар че била омъжена за един от войниците му, нали? Затова наредил на генералите си да изпратят съпруга й на първа линия във войната, за да умре. И крал Давид да може спокойно да й предложи женитба.

— Какво общо има това?

— Нищо. Нищо общо, Хелена. Не би ми хрумнало да изпратя избраника на сърцето ти на фронта, ако не беше достатъчно здрав. Това важи за всичките ми пациенти. Това искам да кажа. А понеже ти си толкова наясно със здравословното му състояние, колкото и аз, си помислих дали не е добре да чуя какво ще ме посъветваш преди да взема окончателно решение. Ако според теб не е достатъчно здрав, защо да не изпратя нов болничен лист до Вермахта?

На Хелена започна бавно да й просветва.

— Как да постъпим, Хелена?

Тя не можеше да повярва: Брокхард искаше да използва Урия като заложник, за да я сломи. Колко ли време му е трябвало да измисли пъкления си план? Вероятно седмици наред само е дебнел удобен момент? И какво всъщност иска от нея? Да му стане съпруга или любовница?

— Е? — попита Брокхард.

Мислите й се блъскаха една в друга, опитваха се да намерят изход от лабиринта. Но той бе затворил всички врати. Естествено. Не беше глупав. Докато Брокхард държи Урия в болницата, тя трябва да му се подчинява. Командироването на норвежеца щеше само да се отложи. Едва когато Урия си тръгне, Брокхард няма да има повече власт над нея. Власт ли? Боже мой, та тя почти не познава Урия. И няма представа какво чувства той към нея.

— Аз… — започна тя.

— Да?

Той стоеше наведен напред, силно заинтригуван. Хелена искаше да продължи, да каже онова, което би я освободило от зависимост, но нещо я спря. Само за секунда осъзна какво е то. Лъжите. Лъжа е, че иска да бъде независима, лъжа, че не знае какви чувства изпитва Урия към нея, лъжа, че хората винаги трябва да се подчиняват и унижават, за да оцелеят. Всичко е лъжа. Прехапа треперещата си долна си устна.

Двадесет и четвърта глава

В навечерието на Нова година, 1999 г.

В дванадесет часа Хари Хуле слезе от трамвая до хотел „Радисън САС“ и отбеляза, че ниското предобедно слънце за миг се отрази в прозорците на общежитията на Държавната болница, преди отново да се скрие зад облаците. Отиде до кабинета си за последен път. Каза си: за да поразтребя, да проверя дали съм взел всичко. Но малкото му вещи се събраха в найлоновата торбичка от „Киви“, с която се прибра вчера. Коридорите бяха пусти. Свободните от дежурство си седяха вкъщи, за да приготвят последното парти на това хилядолетие. Върху облегалката на стола висеше една серпентина като спомен за вчерашния прощален купон, организиран, естествено, от Елен. Сухите думи за сбогом на Бярне Мьолер не се връзваха особено сполучливо с нейните сини балони и накичената със свещи торта, но кратката му реч прозвуча много приятно. Навярно шефът на отдела се досещаше, че Хари никога няма да му прости, ако думите му прозвучат високопарно и сантиментално. А Хари трябваше да си признае, че като никога се почувства малко горд, когато Мьолер му честити поста на старши инспектор и му пожела успех в ПСС. Дори саркастичната усмивка на Том Валер, скептично поклащащ глава от публиката в дъното на помещението до вратата, не успя да вгорчи преживяването му.

С днешната си разходка до кабинета май целеше да поседи за последен път в скърцащия, разнебитен канцеларски стол в стаята, където прекара почти седем години. Хари се опита да се отърси от тези си мисли. Дали цялата тази чувствителност не е още един знак, че остарява?

Хари се качи на колата и пое към къщи. От началото на XX век работници обитаваха повечето жилищни сгради в тясната уличка и те не бяха от най-добре поддържаните. Но след като цените на жилищата се повишаха и младежите от средната класа, чиито средства не позволяваха да живеят в луксозни квартали, се изместиха тук, уличката освежи вида си. Сега имаше само един жилищен блок с неремонтирана фасада през последните години: номер осем. Блокът на Хари. Това не го притесняваше.

Заключи входната врата и отвори пощенската кутия до стълбището на партера. Оферта за пица и плик от общинския касиер в Осло. Хари веднага се досети, че го подканят да си плати глобата за неправилно паркиране от миналия месец. Проклинаше късмета си, докато се качваше по стълбите. Купи си петнадесетгодишен форд „Ескорт“ на нищожна цена от някакъв на практика непознат чичко. Малко ръждясал и с изхабен съединител, но пък с шикозен сгъваем покрив. Досега обаче имаше повече глоби за паркиране и сметки от сервиза, отколкото вятър в косите. Освен това този боклук не палеше лесно, затова се налагаше да паркира под наклон, за да може после да го подкара.

Заключи вратата на апартамента си. Представляваше спартански обзаведено двустайно жилище. Подредено, чисто и без килими на лъснатия паркет. Единствените украшения на стената се свеждаха до снимка на майка му и Сьос и плакат за филма „Кръстника“, който отмъкна от кварталното кино като шестнадесетгодишен хлапак. Никакви цветя, свещи или сладникави фигурки. Веднъж закачи на стената табло, където мислеше да залепя пощенски картички, снимки или мъдрости. Видя такива табла в домовете на познати. Скоро откри, че нито получава картички, нито прави снимки. Тогава изряза отнякъде цитат от Бьорнебу[39]:

А тази акселерация в производството на конски сили отново е само израз на акселерацията на нашето разбиране на така наречените природни закони. Това разбиране = страх.

Хари установи с един поглед, че няма съобщения на телефонния секретар (още една ненужна инвестиция), съблече ризата си, сложи я в коша за мръсни дрехи и си взе чиста от изрядно подредената купчинка в шкафа.

Остави секретаря включен (в случай, че се обадят от „Галъп Норвегия“), заключи и излезе.

Без капка сантименталност си купи последните за това хилядолетие вестници от магазина на Али. Хората бързаха към къщи след последните покупки за голямата вечер на хилядолетието. Хари зъзна в палтото си, докато прекрачи прага на ресторант „Скрьодер“. Лъхна го влажната миризма на човешка топлина. Беше доста препълнено, но той видя, че любимата му маса тъкмо се освобождава, и се насочи натам. Възрастният човек, който стана от масата, си сложи шапката, погледна бързо Хари изпод побелелите си, рунтави вежди и безмълвно кимна, преди да си тръгне. Масата се намираше до прозореца и през деня представляваше едно от малкото места, където имаше достатъчно светлината за четене на вестници в слабо осветеното заведение. Хари едва успя да се настани и Мая се появи.

— Здравей, Хари — поизтупа тя покривката със сива кърпа. — Дневно меню?

— Ако готвачът днес е трезвен.

— Не е пил. Ще пиеш ли?

— Така да бъде — вдигна очи той. — Какво ще ми препоръчаш днес?

— Значи — тя сложи ръце на хълбоците си и обяви високо и ясно: — Противно на мнението на хората, този град има най-чистата питейна вода в страната. А най-слабо отровните водопроводи ще намериш в сгради от началото на XX век като тази тук.

— И кой ти каза това, Мая?

— Май беше ти, Хари — смехът й отекна дрезгав и сърдечен. — Цистерната впрочем би ти отивала.

Тя каза последното с доста нисък глас, записа си поръчката и изчезна.

Останалите вестници гъмжаха от статии за новото хилядолетие, затова Хари се зае с „Дагсав исен“. На шеста страница погледът му попадна на голяма снимка на самотна дървена табела с нарисуван на нея слънчев кръст. Осло 2611 км, пишеше на едната стрелка, Ленинград 5 км — на другата.

Статията, подписана от Евен Юл, професор по история, започваше с кратко резюме: Условията за развитие на фашизма, видени в светлината на растящата безработица в Западна Европа.

Хари бе срещал и преди името на Юл във вестниците. Той имаше славата на истинска знаменитост, станеше ли въпрос за окупацията на Норвегия и Националното обединение. Хари прелисти вестника, но не откри нищо интересно. Върна се на статията на Юл. Представляваше коментар на по-раншна публикация за силните позиции на неонацизма в Швеция. Юл описваше как неонацизмът, който през 90-те, в периода на икономически подем, е вървял към своя упадък в цяла Европа, сега се завръща с подновени сили. Според него характерна особеност на новата вълна е по-силната идеологическа основа. Докато неонацизмът през 80-те бил най-вече мода и чувство на принадлежност към някаква група, уеднаквяване под формата на облекло, бръснати глави и архаични лозунги от рода на „Sieg heil“, то новата вълна е по-добре организирана. Разполагала със стабилен финансов гръб и не разчитала толкова на отделни платежоспособни водачи и спонсори. Освен това новото движение не било просто реакция срещу определени явления от обществения живот като безработица и имиграция, пишеше Юл. То искало да създаде алтернатива на социалдемокрацията. Ключовата дума била обновление — морално, военно и расово. Залезът на християнството се използвал като пример за морален упадък, заедно с ХИВ и повишената злоупотреба с наркотици. И образът на врага бил частично променен: привържениците на ЕС, рушители на националните и расовите граници, НАТО, който протягал ръка на руските и славянските народи от второ качество и новата азиатска капиталистическа аристокрация, заемаща мястото на евреите като световни банкери.

Мая се появи с обяда.

— Кнедли ли? — попита Хари и се загледа в сивите топчета, разположени върху канапе от китайско зеле, полято със сос от майонеза и кетчуп.

— По скрьодерски — уточни Мая. — Останаха от вчера. Честита Нова година.

Хари повдигна вестника, за да може да се храни, и едва успя да опита от целулозните кнедли, когато чу глас зад вестника:

— Ужасно е, казвам ти.

Погледна над вестника. На съседната маса седеше Мохикана и гледаше право към него. Вероятно е седял там през цялото време, но Хари не забеляза кога е дошъл. Наричаха го Мохикана, защото навярно бе последният от вида си. Бил капитан на военен кораб през войната, два пъти улучван с торпедо и всичките му приятели отдавна бяха мъртви. Всичко това му разказа Мая. Дългата му рядка брада потъваше в чашата с бира. Седеше, облечен в палтото си както винаги, зиме и лете. По тебеширенобялата кожа на лицето му, толкова изпито, че под него сякаш се очертаваше черепът му, изпъкваше мрежата от кръвоносни съдове, наподобяващи червеникави светкавици. Кървясалите, мътни очи гледаха втренчено Хари зад отпусната, набръчкана кожа.

— Ужасно! — повтори той.

Хари, слушал достатъчно пиянски брътвежи, не всеки път обръщаше специално внимание на откровенията на редовните посетители на „Скрьодер“, но това бе нещо различно. За всичките години, откакто идваше тук, това бяха първите разбираеми думи, които чуваше от Мохикана. Дори след онази нощ през миналата зима, когато Хари намери Мохикана заспал до стената на една къща надолу по улицата и по всяка вероятност спаси стареца от замръзване, Мохикана не пожела да го удостои с повече от кимване за поздрав при среща. И сега, изглежда, Мохикана каза каквото искаше, защото стисна силно устни и отново се съсредоточи върху чашата си. Хари се огледа и се наведе към масата на Мохикана.

— Помниш ли ме, Конрад Оснес?

Старецът изсумтя и се загледа във въздуха, без да отговори.

— Намерих те заспал в една пряспа надолу по тази улица миналата година. Беше минус осемнадесет градуса.

Мохикана завъртя очи с досада.

— Нямаше улично осветление и едва те забелязах. И ти щеше да си отидеш, Оснес.

Мохикана присви зачервеното си око и погледна злобно Хари, преди да надигне бирата.

— Да, в такъв случай трябва да ти благодаря.

Отпи внимателно. После сложи чашата на масата, прицели се, сякаш е важно да остави чашата на точно определено място.

— Трябва да избият тези бандити — подхвърли той.

— Така ли? Кои?

Мохикана посочи с показалец вестника на Хари. Хари го обърна. На първата страница се мъдреше голяма снимка на бръснат шведски нацист.

— Да ги избесим! — Мохикана удари с длан по масата и няколко лица се обърнаха към тях. Хари му махна с ръка, да му даде знак да говори по-тихо.

— Те са просто младежи, Оснес. Сега опитай да се отпуснеш. Идва новата година.

— Младежи ли? Какви мислиш, че бяхме ние? Това не спря германците. Шел бе на деветнадесет. Оскар на двадесет и две. Застреляйте ги, преди тази чума да се е разпространила, казвам ти. Това е болест, трябва да се лекува в началото.

Той насочи треперещия си показалец към Хари.

— Ей сега тук седеше един от тях. На твоята маса. Те не умират, дявол ги взел! Ти си полицай, трябва да ги хванеш!

— Откъде знаеш, че съм полицай? — изненадано попита Хари.

— Чета вестници. Застрелял си някакъв тип някъде на юг. Хубаво, ама защо не убиеш няколко и тук?

— Много си приказлив днес, Оснес.

Мохикана затвори уста, хвърли на Хари последен яростен поглед, обърна се към стената и започна да разглежда картината с площад „Юнгсторге“. Хари разбра, че разговорът е приключил, махна на Мая да му донесе кафето, погледна към часовника. Новото хилядолетие бе зад ъгъла. В четири часа затвориха ресторант „Скрьодер“ заради „частно новогодишно мероприятие“, както пишеше на табелата, окачена на входната врата.

Хари огледа познатите лица. Доколкото видя, всички гости бяха дошли.

Двадесет и пета глава

Болницата „Рудолф II“, Виена, 8 юни 1944 г.

Из зала 4 се носеха звуци от заспали хора. През тази нощ, по-тиха от обикновено, нямаше пациенти, които да стенат от болка или да се събуждат с викове от кошмарите си. Хелена не чу и сирената на противовъздушната отбрана. Ако тази нощ не бомбардират, тя се надяваше всичко да мине по-леко. Промъкна се в спалнята, застана до долната част на леглото и сега го гледаше. Той седеше под светлия конус от нощната лампа и изглеждаше толкова погълнат от книгата, която четеше, че не забелязваше нищо друго. А тя стоеше ето тук, в тъмнината. С всички знания на мрака.

Той я забеляза, когато понечи да отвори на следващата страница. Усмихна се и веднага остави книгата.

— Добър вечер, Хелена. Не предполагах, че си дежурна тази нощ.

Тя сложи показалец на устните си и се приближи.

— Откъде знаеш кой е дежурен нощем? — прошепна тя.

Той се усмихна.

— Не знам за другите. Знам само кога ти си дежурна.

— Така ли?

— Сряда, петък и неделя, после понеделник и четвъртък. После пак сряда, петък и неделя. Не се плаши, това е комплимент. А и тук човек няма с какво друго да занимава ума си. Знам и кога на Хадлер ще му правят клизма.

Тя се засмя тихо.

— Но не знаеш, че си изписан, нали?

Той я погледна изненадано.

— Командирован си в Унгария — прошепна тя. — В трета танкова дивизия.

— Танкова дивизия ли? Но това е Вермахта. Не могат да ме изпратят там, аз съм норвежец.

— Знам.

— И какво ще правя в Унгария, аз…

— Шшшт, ще събудиш другите, Урия. Прочетох повиквателната. Опасявам се, че не можем да направим кой знае какво.

— Положително има някаква грешка. Трябва…

По невнимание бутна книгата от завивката и тя тупна на пода. Хелена се наведе и я вдигна. На корицата под заглавието „The Adventures of Huckleberry Finn“[40], видя нарисувано дрипаво момче на сал. Урия кипеше от негодувание.

— Тази война не е моя — процеди през зъби той.

— И това знам — тя сложи книгата в чантата му под стола.

— Какво правиш? — сподавено прошепна той.

— Чуй ме, Урия, нямаме време.

— Време ли?

— Дежурните обикалят на всеки половин час. Трябва да вземеш решение, преди да се появят.

Той свали абажура от лампата, за да я вижда по-добре в мрака.

— Какво става тук, Хелена?

Тя преглътна с усилие.

— И защо днес не носиш униформа? — полюбопитства той.

Ето от това най-много се страхуваше. Не я тревожеше, задето излъга майка си, че ще гостува на сестра си в Залцбург няколко дена. Нито че убеди сина на лесничея да я откара до болницата и да чака на пътя до входа. Нито че се сбогува със заниманията си, с църквата и спокойния живот във Вийнервалд. Но се страхуваше да му каже всичко: колко го обича и е готова да рискува живота и бъдещето си заради него. Защото се опасяваше да не греши. Не относно чувствата му към нея, в тях бе сигурна. А по отношение на характера му. Дали ще намери куража и енергията да стори това, което тя ще му предложи? Все пак той съзнаваше, че тази война на юг, срещу Червената армия, не е негова.

— Трябваше да имаме повече време да се опознаем, ние двамата — тя сложи ръката си върху неговата. Той я сграбчи и я задържа.

— Но не разполагаме с такъв лукс — продължи Хелена и стисна дланта му. — След един час тръгва влак за Париж. Купила съм два билета. Там живее учителят ми.

— Учителят ти ли?

— Това е дълга и объркана история, но той ще ни подслони.

— Какво искаш да кажеш, как да ни подслони?

— Можем да останем при него. Той живее сам. И, доколкото знам, не се среща с никакви приятели. Имаш ли паспорт?

— Какво? Да…

Изглеждаше като паднал от Марс: сякаш се чудеше дали книгата за дрипавото момче не го е приспала, дали всичко не е сън.

— Да, имам паспорт.

— Чудесно. Пътуването трае две денонощия, имаме запазени места и съм взела предостатъчно храна.

Той си пое дълбоко въздух:

— Защо точно Париж?

— Голям град е, там не е трудно да изчезнеш. Слушай, в колата оставих дрехи на баща ми, ще се преоблечеш в цивилно облекло. Номерът на обувките му…

— Не — вдигна ръка той и тихият й, припрян словесен поток мигом секна. Тя притаи дъх и се загледа в замисленото му лице.

— Не — повтори шепнешком той. — Глупаво е.

— Но…

Внезапно тя сякаш усети в стомаха си парче лед.

— По-добре да пътувам в униформа — прецени той. Млад мъж в цивилни дрехи само ще събуди подозрения.

Обзета от неописуемо щастие, Хелена не можеше да продума и само стисна ръката му още по-силно. Сърцето и пееше толкова високо и невъздържано, че се наложи да го успокоява.

— И още нещо — каза той и тихо измъкна краката си от леглото.

— Да?

— Обичаш ли ме?

— Да.

— Добре.

Вече си бе облякъл якето.

Двадесет и шеста глава

ПСС, Главно полицейско управление, 21 февруари 2000 г.

Хари оглеждаше старателно подредените етажерки, където класьорите стояха изрядно строени в хронологичен ред; стените със закачените дипломи и отличия от развивалата се поетапно кариера. Черно-бяла снимка на Кюрт Майрик на по-млади години във военна униформа с отличителни знаци на майор, докато поздравява крал Улав, висеше точно зад бюрото и се набиваше в очите на всички посетители. Именно тази снимка разглеждаше Хари, когато вратата зад него се отвори.

— Съжалявам, че се наложи да почакаш, Хуле. Седни, моля.

Бе влязъл Майрик. Хари дори не понечи да стане.

— Сега — Майрик се настани зад бюрото, — как мина първата ти седмица при нас?

Майрик седеше с изправен гръб и оголи ред пожълтели, едри зъби по начин, който предизвикваше силно съмнение, че някога през живота си се е упражнявал да се усмихва.

— Доста скучно — призна Хари.

— Хо-хо — Майрик изглеждаше изненадан. — Не може да е било чак толкова зле.

— Е, тук имате по-хубаво еспресо отколкото при нас долу.

— Искаш да кажеш от Отдела за борба с насилието.

— Съжалявам — вдигна рамене Хари, — но ми е нужно време, за да свикна, че сега „ние“ сме ПСС.

— Да, да, трябва да сме търпеливи. За повечето неща. Нали, Хуле?

Хари кимна. Няма смисъл да се биеш с вятърни мелници. Поне не след първия месец, във всеки случай. Дадоха му, както се очакваше, кабинет в дъното на дълъг коридор. В резултат само при крайна необходимост той навестяваше колегите си. Работата му изискваше да чете доклади от регионалните звена на ПСС и да преценява дали конкретният случай трябва да бъде изпратен на по-високо ниво в системата. А Майрик даде повече от ясни инструкции: ако не са глупости, да се предават нататък.

С други думи, Хари се сдоби с работа като филтър за боклуци. Тази седмица пристигнаха три доклада от провинцията. Той се опита да ги изчете бавно, но търпението му си имаше граници. В един от докладите ставаше дума за нова подслушвателна техника, с която никой не можеше да се справи, след като експертът си отишъл. Хари го препрати. Друг съобщаваше за немски бизнесмен в Берген, когото вече не смятаха за подозрителен, защото доставил партидата релси за завеси, за които твърдял, че е дошъл в града. Препрати и него. Трети доклад пристигна от района на Шиен по оплаквания от няколко собственици на къщи в курорта Силян по повод стрелба миналия уикенд. Понеже ловният сезон бе отминал, там пристигнал полицейски служител и започнал разследване. Той намерил в гората празни гилзи от непозната марка. Изпратили гилзите в техническия отдел на КРИПОС[41], а те на свой ред докладваха, че най-вероятно става дума за муниции от пушка „Мерклин“, много рядко срещано оръжие.

Хари препрати доклада, но първо си направи копие.

— Да, исках да поговорим за една брошура, с която се сдобихме. Неонацистите планират размирици до джамиите в Осло на Седемнадесети май. Става дума за мюсюлмански празник; всяка година е на различна дата и тази година се пада на седемнадесети. Доста родители от чужд произход отказват да пуснат децата си на детското шествие[42], понеже трябва да идат на джамия.

— За празника след Рамадана.

— Какво?

— Празник след Рамадана. Това е нещо като Бъдни вечер на мюсюлманите.

— Значи си наясно с техните празници?

— Не. Но миналата година съседите ме поканиха на вечеря. Те са пакистанци. Сметнаха, че е много тъжно да празнувам сам.

— Така ли? Хм — Майрик си сложи очилата, марка „Хорст Таперт“, — ето я и брошурата. Пишат, че е гавра със страната-домакин да празнуваш друго освен националния празник на седемнадесети. И че чернилките получават помощи, но отказват да спазват задълженията на всеки норвежки гражданин.

— Послушно да вика „ура за Норвегия“ по време на шествието — допълни Хари и извади кутия с цигари. Впери очи в пепелника на най-горната етажерка и Майрик кимна в отговор на въпросителния му поглед. Хари запали, вдиша дима дълбоко и се опита да си представи как капилярите по стените на белите му дробове жадно всмукват никотина. Животът му се скъсяваше, а мисълта, че никога няма да откаже цигарите, го изпълваше със странно задоволство. Да плюеш на предупреждението, изписано на цигарената кутия, едва ли е най-екстравагантната форма на протест, измислена от човек, но все пак Хари можеше да си го позволи.

— Виж какво ще успееш да откриеш — поръча му Майрик.

— Добре. Но те предупреждавам: трудно се владея, стане ли дума за скинари.

— Хо-хо — Майрик оголи отново едрите си жълтеникави зъби и Хари се сети на какво му прилича той: на добре дресиран кон.

— Хо-хо.

— Има и друго — продължи Хари. — Става дума за доклада за мунициите, открити в Силян. Тези на пушката „Мерклин“.

— Струва ми се чух за това, да.

— Разтърсих се малко по собствена инициатива.

— Охо?

Хари забеляза хладния тон.

— Проверих оръжейния регистър от миналата година. В Норвегия няма регистрирани такива пушки.

— Това не ме изненадва. Списъкът вероятно вече е бил проверен от други служители в ПСС, след като си изпратил доклада, Хуле. Това вече не е твоя работа, знаеш как е.

— Сигурно не е. Но само искам да се уверя, че въпросният служител е направил връзката с докладите на Интерпол за трафик на оръжие.

— Интерпол ли? Защо да го прави?

— Никой не внася такива пушки в Норвегия. Значи е вкарана нелегално. Хари извади от джоба си компютърна разпечатка.

— Това е списък с пратките, открит от Интерпол по време на полицейска акция в дома на търговец на незаконно оръжие в Йоханесбург през ноември. Погледни тук. Ето я дестинацията. Осло.

— Хм. Как се сдоби с тази информация?

— От файла на Интерпол в интернет. Достъпен е за всички от ПСС. За всички, които проявят желание.

— Така ли? — Майрик спря погледа си върху Хари за секунда и после се зае да разглежда разпечатката по-подробно.

— Добра работа, но трафикът на оръжия не е в нашия ресор, Хуле. Ако знаеше колко незаконни оръжия се конфискуват от Отдела за оръжия за една година…

— Шестстотин и единадесет — прекъсна го Хари.

— Шестстотин и единадесет ли?

— Досега през тази година. Само в полицейския район на Осло. Две от три пристигат чрез престъпници, главно леки пистолети, пушки със сачми и късоцевни пушки. Средно по една конфискация на ден. Броят е почти двойно по-голям през 90-те.

— Хубаво, тогава разбираш, че не можем да обърнем специално внимание на нерегистрирана пушка в района на Шиен.

Майрик явно полагаше усилия да запази спокойствие. Хари изпусна дима през устата си и гледаше как се издига към тавана.

— Силян се намира в областта Телемарк — уточни той.

Лицевите мускули на Майрик се изопнаха.

— Обади ли се на митниците, Хуле?

— Не.

Майрик погледна ръчния си часовник — безформено, грубо парче стомана. Хари предположи, че го е получил за дълга и лоялна служба.

— Тогава предлагам да го направиш. Това е тяхна работа. Точно сега имам по-спешни…

— Знаеш ли какво е „Мерклин“, Майрик?

Хари видя как веждите на шефа на ПСС се повдигнаха за кратко и се зачуди дали не е прекалено късно. Направо почувства полъха от вятърните мелници.

— Това, впрочем, не е в моя ресор, Хуле. Трябва да го обсъдиш с…

Кюрт Майрик май се досети, че е единственият началник на Хуле.

— Пушката „Мерклин“ — подхвана Хари, — е произведена в Германия полуавтоматична ловна карабина. Изстрелва снаряди с диаметър от 16 милиметра, и то много по-агресивно от която и да е друга. Предназначена е за лов на едър дивеч като водни биволи и слонове. Първата пушка е създадена през 1970 година, но са произведени само около триста екземпляра, преди немските власти да забранят продажбата на оръжието през 1973 година. Причината е, че с няколко дребни настройки и с оптичния си мерник „Мерклин“ е напълно професионален уред за убийство и още през 1973 година се е превърнала в най-търсеното оръжие за атентати. От тристате пушки сто със сигурност се намират в ръцете на наемни убийци и терористични организации като Бадер-Майнхоф и Червените бригади[43].

— Хм. Сто ли каза? — Майрик подаде разпечатката на Хари. — Значи двама от трима използват пушката за целта, с която е произведена. За лов.

— Това не е оръжие за лов на елени или нещо друго в Норвегия, Майрик.

— Така ли? И защо не?

Хари се чудеше защо Майрик го търпи, а не го помоли да напусне кабинета му. И защо самият Хари е толкова обсебен от желанието да провокира такава реакция. Едва ли беше нещо особено. Вероятно просто е станал стар и заядлив. Независимо от всичко Майрик се държеше като добре платена бавачка, която не смее да напляска непослушното хлапе. Хари изучаваше пепелта от цигарата, наклоняваща се към пода.

— Първо, ловът по традиция не е спорт за милионери в Норвегия. Пушка „Мерклин“ заедно с оптически мерник струва около сто и петдесет хиляди немски марки, тоест колкото нов мерцедес. А всеки патрон струва деветдесет марки. Освен това елен, прострелян от 16-милиметров снаряд, изглежда като прегазен от влак. Страшно мръсна работа.

— Хо-хо — Майрик явно реши да смени тактиката. Облегна се назад и сложи ръце на голото си теме, сякаш за да покаже, че няма нищо против Хари да го позабавлява още малко. Хари се изправи, свали пепелника от най-горната етажерка и пак седна.

— Не е изключено, разбира се, патроните да са на ревностен колекционер на оръжия, който само е изпробвал новата си пушка, а иначе сега тя стои във витрината на някоя къща някъде из Норвегия и никога повече няма да я използват. Но дали да разчитаме на такъв сценарий?

Майрик местеше главата си наляво-надясно.

— Значи ти предлагаш да тръгнем от идеята, че точно сега в Норвегия има професионален убиец?

Хари поклати глава.

— Предлагам само да се поразходя до Шиен и да погледам мястото. Освен това се съмнявам, че там е бил професионалист.

— Така ли?

— Професионалистите разчистват след себе си. Да оставиш празни гилзи означава да дадеш визитната си картичка. Но дори и собственикът на пушката да е аматьор, това не ме успокоява.

Майрик изсумтя няколко пъти. После кимна.

— Чудесно. И ме дръж в течение, ако откриеш нещо за плановете на неонацистите ни.

Хари загаси цигарата. Venice, Italy[44], пишеше на пепелника с форма на гондола.

Двадесет и седма глава

Линц, 9 юни 1944 г.

Петчленното семейство слезе от влака и неочаквано цялото купе остана изцяло на тяхно разположение. Влакът потегли бавно и Хелена зае мястото до прозореца, но не виждаше почти нищо в тъмнината, само очертанията на сградите покрай железопътните линии. Той седеше точно срещу нея и я наблюдаваше с лека усмивка на устните.

— Вас, австрийците, ви бива да заслепявате хората — подхвърли той. — Не виждам и една-единствена светлинка.

— Бива ни да правим това, което ни кажат — въздъхна тя.

Погледна часовника. Наближаваше два.

— Следващият град е Залцбург. Намира се точно на границата с Германия. А после…

— Мюнхен, Цюрих, Базел, Франция и Париж. Вече ги изреди три пъти — наведе се напред и стисна ръката й. — Всичко ще се нареди, ще видиш. Ела да седнеш при мен.

Тя се премести, без да пуска ръката му, и леко отпусна глава върху рамото му. Той придоби съвсем различен вид, когато си облече униформата.

— Значи този Брокхард е изпратил нов болничен лист, който важи за една седмица?

— Да, каза, че щял да го изпрати по пощата вчера след обяд.

— Защо удължава престоя ми с толкова малко дни?

— За да може по-лесно да контролира положението. И мен. Всяка седмица щеше да ме кара да му давам достатъчно убедителна причина, за да удължи болничния ти лист, разбираш ли?

— Да, ясно — кимна той и младата жена забеляза как мускулите на челюстите му се стегнаха.

— Хайде да не говорим повече за Брокхард — помоли Хелена. — По-добре разкажи някоя история.

Погали го по бузата и той въздъхна дълбоко.

— Коя искаш да чуеш?

— Която и да е.

Разказите. С тях спечели вниманието й в болницата „Рудолф II“. Толкова много се различаваха от историите на другите войници. Урия разказваше за доблест, приятелство и надежда. Като онази история през нощта, когато се прибрал от караул и заварил пор върху гърдите на най-добрия си другар. Той спял, а животното се канело да разкъса гръкляна му. Разстоянието било почти десет метра, а в бункера с черните стени от пръст — тъмно като в рог. Но той нямал избор, опрял пушката до бузата си и стрелял, докато изпразнил пълнителя. Изяли пора за обяд на следващия ден.

Имаше много такива истории. Хелена не помнеше всички, но се сещаше, че започна да слуша внимателно. Разказваше увлекателно и забавно, а за някои случки се колебаеше дали да им вярва. Но й се искаше да повярва, защото бяха като противоотрова срещу другите истории, онези за безнадеждните съдби и безсмислената смърт.

Докато мрачният влак бавно се клатеше и друсаше в нощта по скоро ремонтираните релси, Урия разказваше как застрелял руски снайперист в ничията земя, излязъл и направил християнско погребение на атеиста-болшевик с псалми и всичко останало, както си му е редът.

— Можех да чуя аплодисментите от руската страна — разказваше Урия. — Така хубаво пях онази нощ.

— Наистина ли? — засмя се тя.

— По-хубаво от певците, които си слушала в Щатсопер.

— Лъжец такъв.

Урия я привлече към себе си и запя тихичко в ухото й:

Ела на кладата по късна доба

и виж как пламък силен аленее.

Очаква вярност и във гроба

водачът, що победата копнее.

Ще зърнеш миналото наше

във пламъка на съскащата клада;

народа наш по пътя към целта;

как твойте братя в труд и битка страдат.

Във битката на нашите деди

загина не един и не една.

И хиляди живота си са дали

във битката за нашата страна.

Ще видиш там и нашите мъже

в студа на север къща хранят

от тежък труд те черпят сили

земята родна, за да бранят.

Ще видиш наши братя с имена прочути,

които и след хиляди години тук

се помнят и се споменават.

Живеят в нас на север и на юг.

Но най-велик е онзи, който

издигна аления флаг.

И вечно ще го тачим Квислинг[45].

За него палим огън в този мрак.

Урия млъкна и погледна вяло през прозореца. Хелена разбра, че мислите му отлетяха надалече и го остави на спокойствие. Прегърна го през гърдите.

Трак-трак-трак.

Звукът сякаш идваше от нещо, което тичаше под тях по релсите и се опитваше да ги спре.

Тя изпитваше страх. Не толкова от предстоящата неизвестност, колкото от мъжа, към когото се притискаше. Сега, в непосредствена близост до него, сякаш всичко, което бе видяла и с което бе свикнала от разстояние, изчезна.

Заслуша се с надежда да долови ударите на сърцето му, но поради твърде силното тракане по релсите се наложи да се задоволи само с предположението, че там вътре има сърце. Надсмя се над себе си и по цялото й тяло преминаха радостни тръпки. Каква блажена лудост! Не знаеше абсолютно нищо за него — той бе споменал толкова малко неща за себе си, само тези истории.

От униформата му се носеше мирис на мухъл и за миг й хрумна; че така сигурно мирише униформата на войник, лежал известно време мъртъв на бойното поле. Или е бил погребан. Но откъде се появиха тези мисли? Напоследък бе толкова напрегната, че едва сега забеляза колко е изтощена.

— Поспи си — подкани я той в отговор на мислите й.

— Да — промърмори тя. Стори й се, че чу сигнал за въздушна тревога в далечината, докато светът около нея бавно изчезваше.

— Какво?

Чу собствения си глас, усети как Урия я разтърси и скочи. При вида на мъжа в униформа на вратата първо помисли, че са загубени, че са ги хванали.

— Билетите, ако обичате.

— О — изплъзна се от устата й. Опита се да се съвземе, но усещаше изпитателния поглед на кондуктора върху себе си, докато трескаво ровеше в чантата. Най-после откри жълтите хартиени билети, които купи на гарата във Виена, и ги подаде на кондуктора. Той започна да ги разглежда, люлеейки се напред-назад в такт с движенията на влака. Отне му повече време, отколкото й се искаше.

— За Париж ли пътувате? — попита той. — Заедно ли?

— Точно така — потвърди Урия.

Кондукторът, възрастен човек, ги погледна.

— Не сте австрийци, ако съдя по произношението.

— Не. Норвежец съм.

— А, Норвегия. Там било много красиво, така съм чувал.

— Да, благодаря. Вярно е.

— Значи доброволно сте се записали да се сражавате за Хитлер, така ли?

— Да. Бях на Източния фронт. На север.

— Така ли? Къде на север?

— До Ленинград.

— Хм. А сега отивате към Париж. Заедно с вашата…?

— Приятелка.

— Приятелка, точно така. В отпуск ли сте?

— Да.

Кондукторът продупчи билетите.

— Виенчанка? — попита той Хелена и й подаде билетите.

Тя кимна.

— Виждам, че сте католичка — той посочи разпятието на верижка върху блузата й. — Също като съпругата ми — облегна се назад и огледа коридора на вагона. После се обърна към норвежеца:

— Вашата приятелка показа ли ви катедралата „Свети Стефан“ във Виена?

— Не. Лежах в болница и за жалост не успях да видя кой знае колко от града.

— Разбирам. Сигурно в католическа болница?

— Да. В „Рудо…“

— Да — прекъсна го Хелена. — В католическа болница.

— Хм.

„Защо този кондуктор не си тръгва“, помисли си Хелена.

Възрастният мъж се изкашля отново.

— Да? — попита накрая Урия.

— Не е моя работа, но дано не сте забравили да си вземете документи, че сте в отпуск.

— Документи ли? — изненада се Хелена. Вече два пъти бе ходила с баща си до Франция, но изобщо не й мина през ума, че им трябват други документи освен паспорт.

— Да, за вас едва ли е проблем, Fraulein[46], но за вашия приятел в униформа е крайно необходимо да носи документи, удостоверяващи къде е настанен и къде отива.

— Ама естествено, че имаме такива документи — избухна тя. — Да не мислите, че пътуваме без тях?

— Не, не, разбира се — побърза да каже кондукторът. Само исках да ви подсетя. Едва преди няколко дена… той премести погледа си върху норвежеца, — … хванаха млад мъж, очевидно без разрешение за дестинацията си и следователно го сметнали за дезертьор. Изведоха го на перона и го разстреляха.

— Шегувате ли се?

— За жалост не. Не искам да ви плаша, но войната си е война. А и вие разполагате с всичко необходимо, така че няма за какво да се тревожите, като стигнем на границата с Германия точно след Залцбург.

Кондукторът кимна.

— Благодаря — отвърна Урия.

Кондукторът се изкашля:

— Имах син на ваша възраст. Загина на Източния фронт, до Днепър.

— Съжалявам.

— Да, извинете, че ви събудих, Fraulein. Mein Herr[47].

Отдаде чест и си тръгна.

Хелена провери дали вратата е плътно затворена и зарови лице в ръцете си.

— Как може да съм толкова наивна! — хълцаше тя.

— Недей, недей — прегърна я той. — Аз трябваше да помисля за разрешителното. Та аз знаех, че не мога да се движа свободно насам-натам.

— Ами ако им кажеш за болничния лист и им обясниш, че ти се е приискало да се поразходиш до Париж? Той е все пак част от Третия райх, той е…

— Ще се обадят в болницата и Брокхард ще им съобщи, че съм избягал.

Притисна се към него и зарида в скута му, а той галеше кестенявите й, гладки коси.

— Освен това трябваше да се замисля и да си дам сметка, че е прекалено фантастично, за да бъде истина — разсъждаваше на глас той. — Искам да кажа — аз и сестра Хелена в Париж?

Тя долови весела нотка в гласа му:

— Не, може би скоро ще се събудя в болничното легло и ще си помисля: ама че кошмар сънувах! И ще се зарадвам, защото ти ще дойдеш със закуската. Впрочем ти си дежурна утре, нали не си забравила? Тогава ще ти разкажа за онзи път, когато Даниел отмъкна двадесет порции храна от група шведи.

Тя повдигна обляното си в сълзи лице към него.

— Целуни ме, Урия.

Двадесет и осма глава

Курортът Силян, област Телемарк, 22 февруари 2000 г.

Хари хвърли бърз поглед към часовника и внимателно увеличи скоростта. Имаха уговорка за четири часа, значи преди половин час. Ако пристигне, след като се стъмни, цялото пътуване ще бъде нахалост. Всички оцелели грайфери на гумите се забиха в леда със стържещ звук. Измина само три мили по криволичещия, заледен горски път, но имаше чувството, че сви от главния път преди часове. Евтините слънчеви очила, които купи от бензиностанцията „Шел“, не му помагаха особено и очите му реагираха болезнено на ярката светлина в снега.

Накрая забеляза полицейската кола с регистрация от Шиен до пътя. Внимателно натисна спирачките, паркира точно отзад и свали ските си от горния багажник на колата. Бяха от производител на ски, фалирал преди петнадесет години. Сигурно по същото време е слагал и ваксата, защото сега представляваше сива, лепкава маса. Той намери пътечката нагоре от пътя към хижата, както му бяха описали. Ските стояха като залепени с туткал към пътеката, нямаше начин да се плъзнат настрани, дори човек и да се опитва. Слънцето грееше ниско над иглолистните дървета. Най-сетне откри хижата. На стъпалото пред входната врата на байцваната в черно къща седяха двама мъже в анораци и едно момче. Макар Хари да не познаваше никакви юноши, прецени, че е между дванадесет и шестнадесетгодишен.

— Уве Бертелсен? — попита Хари задъхан.

— Тук съм — единият мъж се изправи и му подаде ръка. А това е полицай Фолдал.

Другият мъж кимна сдържано.

Хари съобрази, че момчето е намерило празните гилзи.

— Хубаво е човек да се спаси от въздуха в Осло, нали? — подхвърли Бертелсен.

Хари извади кутия с цигари.

— Сигурно е още по-хубаво да се спасиш от въздуха на Шиен.

Фолдал свали полицейското си кепе и изпъна гръб.

Бертелсен се усмихна:

— Противно на мнението на повечето хора, въздухът в Шиен е по-чист отколкото в който и да е друг норвежки град.

Хари закри кибритената клечка с ръка и запали цигарата.

— Така ли? Ще го запомня за следващия път. Открихте ли нещо?

— Ето тук, наблизо е.

Тримата си сложиха ските и начело с Фолдал се плъзнаха по писта, която ги отведе на открита полянка в гората. Фолдал посочи с щеката черен камък, щръкнал на двадесетина сантиметра над тънкия слой сняг.

— Момчето намерило празните гилзи в снега до камъка. Вероятно е бил ловец, излязъл да се поупражнява на открито. Виждате следите от ски до камъка. От седмица не е валяло, не е изключено да са на стрелеца. Изглежда е използвал широки телемарк ски[48].

Хари приклекна. Прокара пръст по камъка на мястото, където е бил допрян от широката следа от ските.

— Хм. Или стари дървени ски.

— Така ли?

Хари вдигна мъничка, светла стърготина.

— И все пак — Фолдал погледна към Бертелсен.

Хари се обърна към момчето, обуто в чифт торбести панталони от груб вълнен плат с джобове навсякъде и с плетена шапка, смъкната над очите.

— От коя страна на камъка откри гилзите?

Момчето посочи. Хари свали ските си, заобиколи камъка и легна по гръб в снега. Небето бе изсветляло както винаги през ясните зимни дни малко преди залез-слънце. После се обърна на една страна и загледа камъка с примижали очи. Погледна откритата полянка и се опита да разбере откъде са дошли гилзите. В пролуката между дърветата в гората се виждаха три дънера.

— Открихте ли куршуми или следи от изстрели?

Фолдал се почеса по врата.

— Питате дали сме огледали всяко дърво в радиус от половин километър?

Бертелсен дискретно закри устата си с ръкавица. Хари изтръска пепелта от цигарата си и започна да изучава жарта.

— Не, питам проверили ли сте онези дънери?

— И защо да проверяваме точно тях? — полюбопитства Фолдал.

— Защото „Мерклин“ създават най-тежката ловна карабина в целия свят. Петнадесеткилограмова пушка не предразполага към стрелба в изправено положение и затова е естествено да предположим, че стрелецът е използвал камъка за опора. Карабината „Мерклин“ изстрелва празните гилзи от дясната страна. Понеже гилзите са от тази страна на камъка, значи той е стрелял в посоката, от която дойдохме. Следователно не е странно да допуснем, че на някой от дънерите е разположил предмет, в който да се прицели, нали?

Бертелсен и Фолдал се спогледаха.

— Да, ще поразгледаме — откликна Бертелсен.

— Ако това не е огромен белов инояд[49]… — провикна се Бертелсен три минути по-късно, — значи е огромна дупка от куршум.

Коленичи в снега и провря пръст през един от дънерите.

— Мамка му, куршумът е проникнал прекалено навътре, не мога да го стигна.

— Погледни през дупката — подсказа му Хари.

— Защо?

— За да провериш дали е минал през дървото — обясни Хари.

— Напреки през този дебел елов дънер ли?

— Просто погледни и кажи дали виждаш светлина.

Хари чу как Фолдал изпръхтя зад него. Бертелсен долепи око до дупката.

— Как за Бога…

— Виждаш ли нещо? — извика Фолдал.

— Проклет да съм, ако не виждам половината реки в Силян.

Хари се обърна към Фолдал, който стоеше с гръб и плюеше.

Бертелсен се изправи.

— Каква полза от бронежилетка, ако стрелят по теб с такава пущина? — изпъшка той.

— Никаква — отговори Хари. — Работа върши само броня — изгаси цигарата си в сухия дънер и се поправи: — Дебела броня.

Постоя прав и разтърка ските си в снега.

— Трябва да поговорим с хората от съседните къщи — предложи Бертелсен. — Може някой да е видял нещо. Или да пожелаят да си признаят, че са се сдобили с такава пушка дявол знае откъде.

— След като обявихме амнистия за незаконните оръжия миналата година… — започна Фолдал, но се отказа да продължи, когато Бертелсен го погледна.

— Нещо друго, с което да помогнем? — попита Бертелсен.

— Май да — Хари мрачно погледна към пътя. — Нещо против да бутате кола?

Двадесет и девета глава

Болницата „Рудолф II“, Виена, 23 юни 1944 г.

Хелена Ланг не се изненада. Прозорците бяха отворени и топлото лятно утро изпълваше коридора с аромата на току-що поникнала трева. През последните седмици бомбардираха всяка нощ, но тя не обръщаше внимание на мириса на дим. В ръката си държеше писмо. Чудно писмо! Дори сърдитата старша сестра се усмихна, когато Хелена изчурулика своето Guten Morgen.

Хелена се втурна в кабинета на доктор Брокхард, без да почука, и той изненадано вдигна очи от картоните.

— Е?

Свали очилата си и впери в нея неподвижен поглед. Тя зърна за миг влажния език, който се уви около рамката на очилата. Седна.

— Кристофър — подхвана тя. Не бе се обръщала към него на малко име от детските им години. — Имам да ти казвам нещо.

— Хубаво — кимна той. — Точно това чаках.

Знаеше какво очаква той: обяснение защо все още не е изпълнила желанието му да отиде в апартамента му в главната сграда на болничния комплекс, макар че той удължи болничния лист на Урия два пъти. Хелена се оправдаваше с бомбардировките. Не смеела да излезе навън. Затова той й предложи да я посети в лятната вила на майка й, но тя категорично отказа.

— Ще ти обясня всичко — обеща тя.

— Всичко ли? — попита той с лека усмивка.

„Не — помисли си тя. — Почти всичко.“

— Сутринта, когато Урия…

— Той не се казва Урия, Хелена.

— Онази сутрин, когато той изчезна и вие обявихте тревога, помниш ли?

— Естествено.

Брокхард остави очилата си до листа пред него. Рамката им легна успоредно на ръба на листа.

— Обмислях дали да докладвам на военната полиция за изчезването му. Но после той се появи с историята, че почти цяла нощ се разхождал из гората.

— Не се е разхождал. Пристигна с нощния влак от Залцбург.

— Така ли? — Брокхард се облегна назад на стола с каменна физиономия, която издаваше нежеланието му да показва изненадата си.

— Взе нощния влак от Виена преди полунощ, слезе в Залцбург, където чака час и половина нощния влак в обратната посока. В девет се озова на Централната гара във Виена.

— Хм — Брокхард се съсредоточи върху перодръжката, която стискаше между пръстите си. — И каква причина изтъкна за такова идиотско пътуване?

— Ами — Хелена се усмихна, без да се усети. — Сигурно помниш, че и аз закъснях онази сутрин?

— Дааа…

— И аз се прибрах от Залцбург.

— Така ли било?

— Точно така.

— Мисля, че трябва да обясниш Хелена.

Тя започна, гледайки върховете на пръстите му. Под върха на писеца, пробил палеца му, се бе оформила капка кръв.

— Разбирам — промърмори Брокхард, след като я изслуша. — Решили сте да заминете за Париж. И колко време си мислехте, че можете да се криете там?

— Явно не сме го обмислили добре. Но Урия мислеше да заминем за Америка. За Ню Йорк.

Брокхард се усмихна суховато.

— Та ти си много разумно момиче, Хелена. Несъмнено този национален предател те е заслепил със сладките си лъжи за Америка. Но знаеш ли какво?

— Не.

— Прощавам ти.

И добави, като видя смаяното й изражение:

— Да, прощавам ти. Навярно е редно да си получиш наказанието, но аз знам колко неспокойни са понякога сърцата на младите момичета.

— Но аз не идвам за…

— Как е майка ти? Сигурно сега й е трудно, нали сте сами. Баща ти получи три години, нали?

— Четири. Ще бъдеш ли така добър да ме изслушаш, Кристофър?

— Моля те да не правиш или казваш неща, за които ще се разкайващ Хелена. Казаното дотук не променя нищо, уговорката е същата като преди.

— Не! — Хелена скочи от стола и той се преобърна зад нея. Хвърли върху писалището писмото, което стискаше в ръката си.

— Виж сам! Нямаш повече власт над мен. Или над Урия.

Брокхард погледна писмото. Кафявият отворен плик не му говореше нищо. Извади листа, сложи си очилата и започна да чете:

Въоръжени сили СС

Берлин, 21 юни

Главнокомандващият на норвежката полиция Юнас Ли ни изпрати молба да ви прехвърлим към Полицията в Осло за по-нататъшна служба. Тъй като сте норвежки гражданин, не виждаме причина да не удовлетворим искането. Затова тази заповед анулира предишната за прехвърляне във Вермахта. Ще получите по-подробна информация за мястото и времето на срещата от норвежката Полицейска служба.

Хайнрих Химлер,

Главнокомандващ есесовските войски (СС)

Брокхард не се сдържа и разгледа подписа два пъти. Самият Хайнрих Химлер[50]! После вдигна писмото срещу светлината. Хелена се обади:

— Позвъни и разпитай, ако искаш, но повярвай ми писмото е истинско.

През отворения прозорец тя чуваше песента на птичките в градината. Брокхард се изкашля два пъти, преди да попита:

— Значи сте писали на шефа на полицията в Норвегия?

— Не аз. Урия. Аз само намерих адреса и пратих писмото по пощата.

— По пощата ли?

— Да. Всъщност не. Телеграфирах им.

— Цяла молба?

— Да.

— Ясно. Трябва да е струвало… много скъпо.

— Да, скъпо беше, но беше спешно.

— Хайнрих Химлер… — промърмори той повече на себе си отколкото на нея.

— Съжалявам, Кристофър.

Пак прозвуча сухият му смях:

— Наистина ли? Не постигна ли точно каквото искаше, Хелена?

Тя се престори, че не чува въпроса, и се насили да се усмихне приветливо.

— Искам да те помоля за една услуга, Кристофър.

— Охооо?

— Урия иска да тръгна с него за Норвегия. Трябва ми препоръка от болницата, за да ми дадат разрешение да напусна страната.

— И сега се страхуваш, че ще откажа да ти дам такава препоръка?

— Баща ти е в управата на болницата.

— Да, бих могъл да ти създам проблеми — потърка брадичката си той. Неподвижният поглед се бе втренчил в точка от челото й.

— И въпреки това не можеш да ни спреш Кристофър. Ние с Урия се обичаме. Разбираш ли?

— Защо ми е да правя услуга на войнишка жена?

Хелена остана с полуотворена уста. Макар и изречена от явно афектиран човек, когото презираше, думата я удари като плесница. Но преди да успее да отговори, лицето на Брокхард се сви, сякаш бяха зашлевили него.

— Прости ми, Хелена. Аз… по дяволите! — Той бързо й обърна гръб.

Хелена изпитваше неустоимо желание да стане и да си тръгне, но не се сещаше за подходящите думи, които биха я освободили. Той продължи с напрегнат глас:

— Не исках да те нараня, Хелена.

— Кристофър…

— Не разбираш. Не го казвам от високомерие, но притежавам качества, които, сигурен съм, с течение на времето щеше да се научиш да цениш. Навярно прекалих, но помни, че винаги съм ти мислил доброто.

Тя се загледа в гърба му. Престилката бе малко широка за тесните му, прегърбени рамене. Сети се за онзи Кристофър, когото познаваше като дете. Имаше красиви черни къдрици и изряден костюм, макар да беше само на дванадесет. Едно лято тя даже бе влюбена в него, нали?

Той въздъхна продължително и потрепери. Тя се приближи до него, но се разколеба. Защо да съчувства на този човек? Е, знае защо. Защото сърцето й прелива от щастие, без да е сторила кой знае какво. А Кристофър Брокхард, който всеки ден през живота си се опитва да насили късмета си, винаги ще си остане самотник.

— Кристофър, трябва да тръгвам.

— Да. Разбира се. Направи каквото е нужно, Хелена.

Тя се изправи и се запъти към вратата.

— А аз онова, което се налага — допълни той.

Тридесета глава

Главно полицейско управление, 24 февруари 2000 г.

Райт ругаеше. Опита всички ключове на прожекционния апарат, за да направи снимката по-контрастна, но напразно.

Някой се изкашля:

— Изглежда снимката е некачествена, Райт. Не е от прожекционния апарат.

— Вероятно. Това е все пак Андреас Хохнер — Райт заслони очите си с ръка, за да вижда присъстващите. Стаята нямаше прозорци и сега, когато изгасиха светлината, бе тъмно като в рог. Според информацията на Райт тя беше осигурена и срещу подслушвателни устройства, каквото и да означава това.

Освен него, Андре Райт, лейтенант в разузнавателната служба на Министерството на отбраната, присъстваха само още трима: майор Бор Увесен от същата служба, Хари Хуле, новото попълнение на ПСС, и самият шеф на НСС, Кюрт Майрик. Именно Хуле му изпрати по факса името на търговеца на оръжия от Йоханесбург. И оттогава всеки ден настояваше да получи информация. Част от служителите в ПСС явно схващаха разузнавателната служба на отбраната като подотдел на ПСС, но очевидно пренебрегваха инструкцията, определяща двете служби за равнопоставени, сътрудничещи си организации. Райт обаче бе наясно. Затова накрая обясни на новия колега, че случаите без предимство изчакват. След половин час се обади самият Майрик да обясни, че случаят се ползва с предимство. Защо веднага не казаха как стои въпросът?

На неясната черно-бяла снимка на екрана, сякаш правена през прозореца на автомобил, се виждаше мъж, излизащ от ресторант. Мъжът имаше широко, грубо лице с тъмни очи, едър, безформен нос и увиснали черни гъсти мустаци.

— Андреас Хохнер, роден през 1954 година в Зимбабве в семейството на немци — прочете Райт от наличните разпечатки. — Преди е бил наемен войник в Конго и Южна Африка, вероятно се занимава с трафик на оръжие от средата на осемдесетте. На деветнадесет е един от седмина обвиняеми за убийството на чернокожо момче в Киншаса, но е оправдан поради липса на доказателства. Женил се е и се е развеждал два пъти. Работодателят му в Йоханесбург е заподозрян в организирането на незаконен внос на противовъздушни оръжия в Сирия и покупка на химически оръжия от Ирак. Говори се, че продавал специални пушки на Караджич по време на войната в Босна и е обучавал снайперисти при обсадата на Сараево, последните сведения не са потвърдени.

— Пропусни детайлите, ако обичаш — Майрик погледна часовника. Движеше се бавно, но имаше хубав надпис от Главната квартира на Отбраната от долната страна.

— Така да бъде — Райт прелисти нататък. — Да. Андреас Хохнер е един от четиримата, които са арестувани по време на полицейска хайка в дома на търговец на оръжие в Йоханесбург през декември. Във връзка със същата акция е намерен кодиран списък с поръчки, където срещу една пушка „Мерклин“ е отбелязано „Осло“. И датата, 21 декември. Това е всичко.

Настъпи мълчание, чуваше се само бръмченето на вентилатора в прожекционния апарат. Някой се изкашля в мрака, приличаше на Бор Улсен. Райт закри очи с ръка.

— Откъде знаем, че точно Хохнер е ключовата личност в случая? — попита Улсен.

В тъмнината прозвуча гласът на Хари:

— Разговарях с полицейски инспектор Есайас Бърн от полицейското управление „Хилброу“ в Йоханесбург. Той ми обясни, че след арестите са обискирали апартаментите на замесените и са открили интересен паспорт в жилището на Хохнер с негова снимка, но със съвсем различно име.

— Трафикант на оръжие с фалшив паспорт не е никаква… сензация — напомни Увесен.

— Имам предвид по-скоро откритите в него печати Oslo, Norway, 10 декември.

— Следователно е бил в Осло — заключи Майрик. — В списъка на компанията фигурира името на клиент от Норвегия, а ние открихме празни гилзи от тази супер пушка. Да тръгнем оттам, че Андреас Хохнер е бил в Норвегия и е имало сделка. Но кой е норвежецът от списъка с клиенти?

— За съжаление това не е пощенски списък на пратки с наложен платеж, където се вписват двете имена и адресът — подхвърли Хари. — Клиентът от Осло е записан като Урия, най-вероятно кодово име. А според Бърн от Йоханесбург Хохнер няма никакъв интерес да разказва каквото и да било.

— Мислех, че полицията в Йоханесбург има ефективни методи на разпит — изкоментира Увесен.

— Дори и така да е, Хохнер вероятно поема по-голям риск, ако говори, отколкото, ако си трае. Списъкът на клиентите му е дълъг…

— Чувал съм, че в Южна Африка използват ток — намеси се Райт. — По стъпалата, по зърната на гърдите и… да. Страшно болезнено. Апропо, някой би ли светнал?

Хари обобщи:

— При положение, че е замесен в покупка на химически оръжия от Саддам, командировката с пушка до Осло изглежда доста незначителна. За съжаление ми се струва, че южноафриканците пестят тока си за по-важни случаи, така да се каже. Освен това не е сигурно дали Хохнер знае кой е Урия. А докато не разберем кой е, логично е да си задаваме следния въпрос: какви планове крои — покушение или терористична атака?

— Или обир — допълни Майрик.

— С пушка „Мерклин“? — учуди се Увесен. — Все едно да стреляш по врабчета с топ.

— Може би наркоатентат — предположи Райт.

— Е — въздъхна Хари. — Един пистолет се оказа достатъчен да убие най-охранявания човек в Швеция. А убиецът на Палме не бе заловен. Така че защо му е пушка за над половин милион крони, за да застреля някого в страната?

— Какво предлагаш, Хари?

— Не изключвам целта да не е норвежец, а чужденец. Човек — постоянна мишена на терористите, но прекалено добре охраняван в родината си, за да извършат атентата там. Надяват се да го убият по-лесно в малка, спокойна страна, където очакват мерките за сигурност да не са така крути.

— Кой? — попита Улсен. — Точно сега в Норвегия няма чуждестранни гости — обект на сериозни заплахи.

— А и не се очаква да пристигнат такива — добави Майрик.

— Може да предстои след дълго време — разсъждаваше Хари.

— Но оръжието е доставено преди месец — напомни Увесен. — Няма логика чужди терористи да дойдат в Норвегия месец преди да извършат атентат.

— Защо да са чужденци, а не норвежец?

— В Норвегия никой не може да изпълни поръчката, за която говориш — намеси се Райт, търсейки опипом ключа за осветлението на стената.

— Точно така — съгласи се Хари. — В това е смисълът.

— И какъв е смисълът?

— Представете си, че известен чуждестранен терорист иска да убие човек от своята страна, и въпросният човек ще пътува за Норвегия. Службите за сигурност в неговата страна следят и най-малката му крачка, затова вместо да рискува сам да преминава границата, той се свързва със среди в Норвегия с мотиви, сходни на неговите. Хората от тези среди са аматьори, но това всъщност е предимство, понеже терористът знае, че полицията няма да ги заподозре.

— Празните гилзи наистина са своеобразно доказателство, че са аматьори — потвърди Майрик.

— Терористът и аматьорът се споразумяват терористът да финансира покупката на оръжие, а после всички връзки помежду им се прекъсват; никаква следа не насочва към терориста. Така той е организирал акцията, поемайки единствено финансов риск.

— Но какво става, ако аматьорът не се справи със задачата? — попита Увесен. — Или реши да продаде оръжието и да офейка с парите?

— Има такава опасност, разбира се, но се предполага, че терористът е преценил аматьора като силно мотивиран. Вероятно има личен мотив, който го подтиква да рискува живота си, за да изпълни поръчката.

— Забавна хипотеза — възкликна Увесен. — Как смяташ да я провериш?

— Не мога. Говоря за човек, за когото не знаем нищо, нямаме представа как разсъждава и дори не е ясно дали ще действа рационално.

— Чудесно — иронично заключи Майрик. — Имаме ли други теории защо това оръжие се е озовало в Норвегия?

— Колкото искаш — успокои го Хари. — Но тази е най-логичната.

— Да, така е въздъхна Майрик. — Работата ни е да преследваме призраци, затова трябва да се опитаме да говорим с този Хохнер. Ще звънна тук-там…

Най-сетне Райт откри ключа и стаята се окъпа в бяла, силна светлина.

Тридесет и първа глава

Лятната вила на семейство Ланг, Виена, 25 юни 1944 г.

Хелена стоеше в спалнята и се оглеждаше в огледалото. Предпочиташе прозорецът да е отворен, за да се ослушва за стъпки по чакъла, изкачващи се към къщата, но майка й много държеше щорите да са спуснати. Погледна снимката на баща си баща си на тоалетката пред огледалото. Винаги се изненадваше колко млад и невинен изглежда той на тази снимка.

Закрепи косата си със семпла шнола, както правеше обикновено. Дали да промени прическата? Беатрис стесни червената муселинена рокля на майка й, за да я нагоди към елегантната, издължена фигура на Хелена. Майка й носела тази рокля, когато се запознала с баща й. Мисълта беше странна, далечна и някак си малко болезнена. Навярно защото в разказите си за тази среща майка й сякаш говореше за други двама души — млади, щастливи, които мислят, че знаят накъде са тръгнали.

Хелена откопча шнолата и тръсна глава, та кестенявата й коса да падне над лицето. Чу се звънецът на вратата. Долови стъпките на Беатрис в коридора. Хелена се отпусна назад на леглото и усети трепет в стомаха си. Не можеше да го спре — сякаш отново е на четиринадесет, влюбена през лятото! Чу как долу разговарят, долови резкия, носов глас на майка си, дрънченето на закачалки, когато Беатрис остави палтото му в преддверието. „Палто!“, помисли си Хелена. Облякъл си е палто, макар че бе една от онези горещи, задушни летни вечери, които по принцип започваха чак през август.

Тя зачака. После чу как майка й извика:

— Хелена!

Тя стана от леглото, закрепи шнолата, огледа ръцете си и повтори на глас: „Ръцете ми не са големи, ръцете ми не са големи.“ После за последно се погледна в огледалото — бе очарователна! — пое си разтреперана въздух и излезе от стаята си.

— Хеле…

Викът на майка й бързо заглъхна, щом Хелена се показа на стълбищната площадка. Предпазливо премести крак на първото стъпало — високите токчета, с които иначе бягаше надолу по стъпалата, изведнъж й се сториха нестабилни и несигурни.

— Гостът ти пристигна — съобщи майка й.

Гостът ти. При други обстоятелства Хелена навярно щеше да се ядоса, задето майка й подчертава по този начин, че не смята простия чуждестранен войник за гост в дома си. Но сега случаят бе различен и на Хелена й идеше да я разцелува, защото не прояви инат, а все пак излезе и го посрещна, преди Хелена да се появи.

Хелена отмести очи към Беатрис. Старата прислужница се усмихна, но и тя имаше същия меланхоличен израз като майка й. Хелена устреми взор към Него. Зениците му сияеха и сякаш усети как топлината им гори по бузите й; не се сдържа и огледа хваналия тен, току-що избръснат врат, яката с двете „S“ и зелената униформа, толкова намачкана във влака, а сега безупречно изгладена. Той стискаше букет рози — Беатрис вече бе предложила да ги натопи, но той любезно отказа и я помоли да изчака, та Хелена да ги види.

Тя стъпи на следващото стъпало. Ръката й леко се отпусна на перилата. Сега вече бе по-лесно. Повдигна глава и обхвана с поглед и тримата. И разбра веднага, че по някакъв забележителен начин това е най-хубавият миг в живота й. Защото усети какво виждат те и се огледа в очите им.

Майка й виждаше как по стъпалата слиза самата тя, с пропилените си мечти и погубена младост, Беатрис — момиченцето, което отгледа като своя собствена дъщеря, а Той — жената, която обичаше така всеотдайно, че не можеше да го крие зад скандинавска стеснителност и изискани маниери.

— Очарователна си — беззвучно изрече Беатрис.

В отговор Хелена й намигна. И слезе долу при тях.

— Значи успя сам да намериш пътя в този непрогледен мрак? — усмихна се тя на Урия.

— Да — отвърна той високо и отчетливо и гласът му отекна в облицованата с каменни плочи, висока като църква гостна стая.

Майка й говореше с троснатия си, малко писклив глас, а Беатрис прелиташе към трапезарията и обратно като дружелюбно привидение. Хелена не можеше да свали очи от диамантената огърлица на врата на майка си, нейното най-скъпоценно бижу, което се вадеше само в специални случаи.

Майка й направи изключение и остави вратата към градината притворена. Поради прекалено ниските облаци тази вечер едва ли щеше да има бомбардировки. Течението от открехнатата врата люлееше пламъка на стеариновите свещи, а сенките им танцуваха по портретите на сериозни мъже и жени с фамилия Ланг Майка й внимателно му разясни кой как се казва, какво е постигнал и от какво семейство са съпрузите и съпругите им. Урия я слушаше с изражение, което Хелена определи като лека, саркастична усмивка, но в полумрака не съумяваше да го види ясно. Майка й обясни, че се чувстват задължени да пестят ток през войната. Тя, естествено, не спомена нищо за промененото икономическо положение на семейството, нито поясни, че Беатрис е единствената им прислужница, а преди бяха цели четири.

Урия остави вилицата и се изкашля. Майката ги настани един срещу друг в южния край на дългата маса за хранене, а тя самата седна накрая.

— Наистина беше много вкусно, госпожо Ланг.

Вечерята бе съвсем обикновена. Не толкова обикновена, че да се сметне за обидно оскъдна, но не и толкова обилна, че Урия да се почувства като почетен гост.

— Благодарение на Беатрис — припряно обясни Хелена. — Тя прави най-вкусния виенски шницел в Австрия. Опитвали ли сте го преди?

— Само веднъж, доколкото си спомням. И изобщо не може да се сравни с този.

— Schwein[51]! — процеди майката. — Вероятно е бил приготвен от свинско месо. У дома използваме само телешко. Или пуешко в краен случай.

— Не се сещам вътре да е имало месо — усмихна се той. — Беше само от яйца и хлебни трохи.

Хелена тихо се засмя и майка й хвърли бърз поглед към нея.

Няколко пъти по време на обеда разговорът замираше, но след дългите паузи Урия взимаше думата толкова често, колкото и останалите. Още преди да го покани на вечеря, Хелена реши да не обръща внимание на мнението на майка си. Макар и учтив, Урия произхождаше от обикновен селски род, липсваше му изисканото поведение и маниери, които се придобиват от възпитанието в господарски дом. Но Хелена едва ли имаше причина да се тревожи. Тя направо се смая с каква лекота и непринуденост общуваше Урия.

— Сигурно възнамерявате да си намерите работа след края на войната? — попита майката и поднесе към устата си последното парченце картоф.

Урия кимна и търпеливо зачака неизбежно следващия въпрос, докато госпожа Ланг преглътне хапката си.

— И какво ще работите, ако смея да попитам?

— Пощальон. Или поне ми обещаха място, преди да започне войната.

— Ще разнасяте поща? Във вашата страна разстоянията между селищата не са ли твърде големи?

— Не е толкова зле. Заселваме се там, където има условия за живот. По бреговете на фиордите, в долините и на места, защитени от бури и ветрове. А имаме и няколко града и по-големи населени места.

— Наистина ли? Интересно. Може ли да попитам дали имате някакво имущество?

— Майко! — Хелена направо не повярва на ушите си.

— Да, скъпа? — Майка й попи устата си със салфетка и даде знак на Беатрис да прибере чиниите.

— Сякаш го подлагаш на разпит — тъмните вежди на Хелена образуваха криле на летяща чайка върху бялото й чело.

— Да — майка й се усмихна лъчезарно на Урия и вдигна чаша. — Това си е разпит.

Урия повдигна на свой ред чашата си и й се усмихна в отговор.

— Разбирам ви, госпожо Ланг Тя е единствената ви дъщеря. Ваше неотменимо право и, дори бих казал, ваш дълг е да си изясните докрай какъв мъж е намерила дъщеря ви.

Тънките устни на госпожа Ланг вече се бяха свили, за да отпият, но внезапно чашата с вино спря във въздуха.

— Не съм заможен — продължи Урия, — но съм трудолюбив, имам глава на раменете си и сигурно ще успея да изхранвам себе си, Хелена и още няколко гърла. Обещавам да направя за нея всичко по силите си, госпожо Ланг.

Хелена почувства неистово желание да се разкиска и същевременно я обзе странно вълнение.

— Велики Боже! — извика майка й и остави чашата. Май доста избързвате, млади момко?

— Да — Урия отпи голяма глътка вино и продължително заразглежда чашата. — И трябва да повторя, че това вино наистина е много хубаво, госпожо Ланг.

Хелена се опита да го ритне, но не стигна до крака му под широката дъбова маса.

— Но днес времената са особени. И има много малко от него — той остави чашата си, но все още не я изпускаше от очи.

Едва видимата усмивка, която Хелена сякаш бе доловила, сега бе изчезнала.

— Седял съм и съм разговарял с другарите ми от войната във вечери като тази, госпожо Ланг. Какво ще сторим някой ден за новата Норвегия и за всички мечти, които ще осъществим. По-мащабни и по-незначителни. И само няколко часа по-късно те лежаха безвъзвратно мъртви на бойното поле.

Вдигна поглед и погледна госпожа Ланг в очите.

— Избързвам, защото открих жената, която обичам и която ме обича. Навън бушува война и всичките ми приказки за бъдещи планове са само прах в очите. Живея за мига, госпожо Ланг. А може би и вие имате само него.

Хелена бързо погледна майка си. Тя седеше като попарена.

— Днес получих писмо от норвежката полиция. Ще се запиша във военния лазарет в Синсен Скуле[52] в Осло за медицински преглед. Тръгвам след три дена. И смятам да взема дъщеря ви със себе си.

Хелена притаи дъх. Тежкото тиктакане на стенния часовник отекваше в стаята. Диамантите на майка й продължаваха да блестят, а мускулите й се стягаха и се отпускаха под набръчканата кожа на врата й. Внезапен полъх от вратата към градината наведе пламъците на свещите и по сребристия тапет сенките подскочиха между тъмните мебели. Само сянката на Беатрис на вратата към кухнята не помръдваше.

— Strudel[53] — оповести майката и махна с ръка към Беатрис. — Виенски специалитет.

— Искам само да знаете, че наистина го очаквам с нетърпение — каза Урия.

— Да, така и трябва — майката се усмихна с присвити устни. — Приготвен е от ябълки от собствената ни градина.

Тридесет и втора глава

Йоханесбург, 28 февруари 2000 г.

Полицейското управление „Хилброу“ в центъра на Йоханесбург приличаше на крепост: бодлива тел увенчаваше стените на оградата, а телени мрежи защитаваха малките като бойници прозорци.

— Само в този район снощи са убити двама чернокожи — обясняваше полицай Есайас Бърн, докато превеждаше Хари през лабиринт от коридори, боядисани в бяло с излющени стени и изтъркан линолеум. — Видяхте ли огромния хотел „Карлтън“? Затворен е. Белите отдавна се евакуираха в предградията и сега стреляме само по нашите.

Есайас повдигна панталоните си. Беше мургав, висок, с криви крака и възпълничък. Под мишниците на бялата му найлонова риза имаше петна от пот.

— Към днешна дата Андреас Хохнер лежи в затвора Sin City[54] извън града — допълни той. — Днес го доведохме тук заради разпитите.

— Има ли и други желаещи освен мен? — попита Хари.

— Ето че пристигнахме — Есайас зави към една врата.

Влязоха в стая, където двама мъже стояха със скръстени ръце и гледаха през боядисания в кафяво прозорец на стената.

— Прозрачно е само от нашата страна — прошепна Есайас. — Той не ни вижда.

Двамата пред прозореца кимнаха на Есайас и Хари и се отдръпнаха.

Есайас и Хари се вгледаха в тясна, затъмнена стая, по средата със стол и малка маса. На масата имаше пепелник, пълен с фасове, и микрофон на поставка. На стола седеше тъмноок мъж с гъсти и черни, увиснали мустаци. В негово лице Хари веднага разпозна онзи тип от неясната снимка на Райт.

— Норвежецът ли е? — промърмори единият от двамата мъже и кимна към Хари. Есайас Бърн мълчаливо потвърди.

— Окей — каза мъжът с лице към Хари, но дори за миг не изпусна от очи мъжа в малката стая. — Твой е, норвежецо. Имаш двайсет минути.

— В телефакса пишеше…

— Майната му на телефакса, норвежецо. Знаеш ли колко държави искат да разпитат или, най-добре, да екстрадират този негодник?

— Ами, не.

— Радвай се, че въобще имаш възможността да говориш с него — отсече мъжът.

— Защо се е съгласил да говори с мен?

— Откъде да знаем? Питай го.

Хари се опита да диша със стомаха си, когато влезе в тясната, задушна стаичка за разпит. Ивици червена, течаща ръжда образуваше върху стената фигура, подобна на решетка. Точно там висеше часовник. Показваше единадесет и половина. Хари мислеше за полицаите, наблюдаващи го с бдителни очи. Навярно затова по дланите му изби студена пот. Тялото на стола бе свито на кълбо, а клепките му — полузатворени.

— Андреас Хохнер?

— Андреас Хохнер ли? — повтори шепнешком мъжът на стола, вдигна поглед и придоби вид на човек, току-що забелязал нещо, което копнее да стъпче. — Не, той си е вкъщи и чука майка ти.

Хари седна внимателно. Струваше му се, че чува гръмкия смях от другата страна на черното огледало.

— Аз съм Хари Хуле от норвежката полиция — тихо се представи той. — Съгласил си се да говориш с нас.

— Норвегия ли? — скептично попита Хохнер. Наведе се напред и усърдно заразглежда личната карта, която му показа Хари. После се усмихна малко глуповато:

— Извини ме, Хуле. Не са ме уведомили, че днес е ред на Норвегия, нали разбираш. Очаквах ви.

— Къде е адвокатът ти? — Хари сложи папката на масата, отвори я и извади лист с въпроси и бележник.

— Забрави за него, нямам му доверие. Този микрофон включен ли е?

— Не знам. Има ли значение?

— Не искам негрите да ни слушат. Имам интерес да сключа сделка. С теб. С Норвегия.

Хари вдигна очи от листа. Часовникът тиктакаше над главата на Хохнер. Бяха изминали три минути. Нещо му подсказваше, че едва ли разполага с отпуснатото му време.

— Каква сделка?

— Микрофонът включен ли е? — процеди през зъби Хохнер.

— Каква сделка?

Хохнер завъртя очи с досада. После се наведе напред над масата и бързо прошепна:

— В Южна Африка се присъжда смъртно наказание за нещата, които казват, че съм извършил. Разбираш ли накъде бия?

— Да речем. Продължавай.

— Ще ти разкажа някои неща за онзи мъж в Осло, ако ми гарантираш, че твоето правителство ще помоли тукашния негърски кабинет да ме помилват. Понеже съм ви помогнал, нали? Вашата министър-председателка беше тук, обикаляше с Мандела и двамата се прегръщаха. Сега големците от Африканския национален конгрес[55] взимат решенията, а те харесват Норвегия. Вие ги подкрепихте, бойкотирахте ни, когато негърските комунисти искаха да ни бойкотирате. Ще ви послушат, разбираш ли?

— Защо не направиш бартер, като помогнеш на тукашната полиция?

— Мамка му! — Юмрукът на Хохнер се стовари върху масата с такава сила, че пепелникът подскочи и наоколо се разлетяха фасове. — Нищо ли не разбираш глупако! Мислят, че съм убил негърчета!

Ръцете му се вкопчиха в плота на масата. Гледаше Хари с широко отворени очи. После лицето му сякаш се пръсна, сбръчка се като спукана топка. Зарови лице в ръцете си.

— Искат само да ме видят на бесилото, нали!

Последва отчаяно ридание. Хари го изучаваше с поглед. Колко ли часа онези двамата бяха държали Хохнер буден тук и го бяха разпитвали, преди да се появи той. Пое дълбоко въздух. После се наведе напред над масата, сграбчи микрофона с едната си ръка, а с другата дръпна кабела.

— Deal[56], Хохнер. Имаме две секунди на разположение. Кой е Урия?

Хохнер го погледна между пръстите си.

— Какво?

— Побързай, Хохнер, скоро ще влязат!

— Той… той е един дъртак, сигурно над седемдесет. Виждал съм го само веднъж, при доставката.

— Как изглежда?

— Стар, както ти казах…

— Опиши го!

— Носеше палто и шапка. А и беше в полунощ на зле осветено товарно пристанище. Сини очи, мисля, среден ръст…

— За какво си говорихте? Бързо!

— За какво ли не. Първо говорихме на английски, но сменихме езика, щом разбра, че знам немски. Разказах му, че родителите ми са от Елзас. Каза, че е бил там, в Зенхайм.

— Каква е задачата му?

— Не знам. Но е аматьор, говореше много, а щом се сдоби с пушката, каза, че повече от петдесет години не е пипвал оръжие. Мразел…

Вратата рязко се отвори.

— Какво мрази?

В същия миг усети как някой стисна ключицата му с всичка сила и изсъска в ухото му:

— Какво, по дяволите, правиш!

Хари не отлепи очи от Хохнер, докато го влачеха заднишком към вратата. Погледът на Хохнер бе безизразен, адамовата му ябълка подскачаше нагоре-надолу. Хари видя как устните му се раздвижиха, но не чу какво казва.

После вратата пред него се затвори с трясък.

Хари търкаше брадичката си, докато Есайас го караше към летището. Бяха пътували двадесет минути, когато Есайас заговори:

— Работихме по този случай цели шест години. Онзи списък с доставките покрива повече от двадесет държави. Опасявахме се точно от това, което се случи днес: някой да се изкуши да обещае дипломатическа помощ, за да се сдобие със сведения.

Хари повдигна рамене.

— Е, и? Вие сте го заловили и сте си свършили работата, Есайас. Само ви остава да се закичите с медали. Не е ваш проблем какви уговорки се правят между Хохнер и правителството.

— Ти си полицай, Хари, знаеш какво означава да гледаш как престъпниците се разхождат на свобода: тези хора убиват, без да им мигне окото. И знаеш, че ще продължат да правят същото, веднага щом се озоват отново на улицата.

Хари не отговори.

— Разбираш, нали? Добре. В такъв случай имам предложение. Явно ти си получи твоя дял от сделката с Хохнер. Значи от теб зависи дали ще спазиш уговорката. Или ще я нарушиш. Understand — izzit’[57].

— Само си върша работата, Есайас, а по-късно Хохнер може да ми потрябва за свидетел. Съжалявам.

Есайас удари волана толкова силно, че Хари подскочи.

— Нека ти разкажа нещо, Хари. Преди изборите през 1994 година, когато все още имахме правителство на бялото малцинство, Хохнер стреля по две чернокожи момичета — единадесетгодишни — от водоснабдителна кула извън училищния двор в едно от гетата за чернокожи. Предполагаме, че зад атентата стои някой от Afrikaner Volkswag. Партията на апартейда. Училището имаше съмнителна репутация, защото там учеха само трима бели ученици. Хохнер е използвал сингапурски куршуми, със същите са стреляли и в Босна. След сто метра се пръскат и пробиват като дрелка всичко, изпречило се на пътя им. И двете момичета бяха улучени във врата и този път по изключение нямаше значение, че линейките обикновено се появяват в гетата за чернокожи повече от час след подадения сигнал.

Хари не отговори.

— Но грешиш, ако си мислиш, че искаме мъст, Хари. Не можем да изградим ново общество на базата на отмъщението. Това вече сме го осъзнали. Точно затова първото чернокожо правителство на мнозинството създаде комисия за разкриване на престъпленията по времето на апартейда. Не става дума за отмъщение, а за признаване на вината и прошка. Подходът изцели много рани и се отрази благоприятно на цялото общество. Но същевременно сме на път да изгубим борбата срещу престъпността, и то особено тук, в Йоханесбург, където нещата напълно излязоха извън контрол. Ние сме млада и ранима нация, Хари, и ако искаме да оцелеем, трябва да покажем, че законът и редът означават нещо, а хаосът не може да се използва като оправдание за престъпления. Всички помнят убийствата през 1994 година, сега всички следят процеса във вестника. Това се оказва по-важно от твоя и моя план, Хари.

Сви пестник и отново удари по волана.

— Не е важно да се правим на съдници над живота и смъртта, а да върнем на обикновените хора вярата в справедливостта. А понякога е нужно смъртно наказание, за да повярват.

Хари извади цигара, открехна прозореца и се загледа в жълтите шлакови възвишения — единствения цветен щрих сред монотонния, скучен пейзаж.

— Та какво ще кажеш, Хари?

— Че трябва да дадеш газ, за да хвана самолета, Есайас.

Есайас удари толкова силно, че Хари се удиви как воланът не се откачи.

Тридесет и трета глава

Зоологическа градина „Лайнц“, Виена, 27 юни 1944 г.

Хелена седеше сама на задната седалка на черния мерцедес на Андре Брокхард. Автомобилът бавно се клатушкаше между огромните кестени, опасващи алеята от двете страни. Отиваха към конюшните на зоологическата градина „Лайнц“.

Тя погледна зелените полянки наоколо. Зад тях по сухия чакъл се вдигна облак прах. Дори и с отворен прозорец в колата бе почти непоносимо горещо.

В началото на буковата гора на сянка пасяха стадо коне и вдигнаха глави при преминаването на колата край тях.

Хелена обожаваше зоологическата градина. Преди войната често прекарваше неделните си дни в тази огромна гора от южната страна на Вийнервалд — на пикник с родителите си, с чичовци и лели или на езда с приятели.

Тя се подготви за всевъзможни сценарии, когато вчера икономката от болницата й съобщи, че Андре Брокхард иска да говори с нея и днес преди обяд ще изпрати кола. Откакто получи препоръката от управата на болницата заедно с разрешението да замине, сякаш се носеше из облаците и затова първо й хрумна да се възползва от случая и да благодари на бащата на Кристофър за помощта му. После осъзна, че Андре Брокхард едва ли я вика, за да й даде възможност да му благодари.

Успокой се, Хелена, мислеше си тя. Сега не могат да ни спрат. Утре рано сутринта се махаме оттук.

Вчера опакова два куфара с дрехи и любимите си вещи. Последно взе разпятието над леглото си. Детската латерна, подарък от баща й, остана на тоалетката. Странно как неща, с които не бе и помисляла да се разделя доброволно, сега значеха толкова малко за нея. Беатрис й помогна и двете си поговориха за миналите дни, докато слушаха как майка й крачи напред-назад на долния етаж. Очакваше ги тежко и трудно сбогуване. Но Хелена мислеше само какво предстои тази вечер. Урия каза, че е срамота, дето не е разгледал Виена, преди да отпътува, и я покани на вечеря. Тя не знаеше къде, той само й намигна загадъчно и попита дали могат да вземат колата на лесничея.

— Пристигнахме, Fraulein Lang — шофьорът посочи нагоре по пътя, където в края на алеята се виждаше фонтан. Над водата позлатен купидон пазеше равновесие на един крак на върха на кълбо от стеатит. Зад него се издигаше господарската къща от сив камък. Две дълги, ниски, боядисани в червено дървени постройки от двете страни на къщата заедно с една обикновена каменна сграда образуваха вътрешен двор зад главната постройка.

Шофьорът спря, излезе и отвори вратата на Хелена.

Андре Брокхард стоеше пред вратата на господарската къща. Сега се запъти към тях, а лъскавите му жокейски ботуши блестяха на слънчевата светлина. Андре Брокхард, около петдесет и пет годишен, имаше пъргава походка на младеж. Бе разкопчал червеното си вълнено яке заради жегата с пълното съзнание, че така атлетичните му гърди изпъкват още по-добре. Жокейските панталони бяха опънати по стегнатите му бедра. Брокхард-старши удивително напомняше на сина си.

— Хелена! — Гласът му, сърдечен и топъл, издаваше самочувствието на онези властни мъже, които сами определят кога ситуацията да бъде сърдечна и топла. Не беше го виждала отдавна, но й се стори, че изобщо не се е променил: с прошарена коса, висок, със сини очи, които я гледаха над едър, величествен нос. Устата му с форма на сърце наистина загатваше, че този мъж може би има и по-чувствителна страна, но повечето хора все още не я бяха забелязали.

— Как е майка ти? Дано не е било нахално от моя страна да те взема от работа по този начин — подаде й ръка и бързо и сухо стисна нейната. Продължи, без да чака отговор:

— Трябва да поговоря с теб и го намирам за неотложно — разпери ръце към сградите. — Е, ти си била тук и преди.

— Не — Хелена го погледна усмихнато с присвити очи.

— Така ли? Очаквах Кристофър да те е водил тук, та вие двамата преди бяхте неразделни.

— Грешите, хер Брокхард. Кристофър и аз наистина се познавахме, но…

— Така ли? В такъв случай трябва да те разведа наоколо. Хайде да слезем в конюшните.

Леко докосна талията й и я поведе към едната дървена постройка. Чакълът скърцаше под краката им.

— Много е тъжно това, което се случи с баща ти, Хелена. Наистина много жалко. Би ми се искало да направя нещо за теб и за майка ти.

Например да ни поканиш на последната Коледа, както правеше преди, помисли си Хелена, но си замълча, защото за нея това се оказа повод за радост — не се наложи да слуша мрънкането на майка си, че трябва да присъства.

— Янич! — извика Брокхард на чернокосо момче, което чистеше седла до огряната от слънцето стена. — Изведи Венеция!

Момчето се скри в конюшнята, а Брокхард, пружинирайки на пети, леко удряше с камшика по коляното си. Хелена погледна ръчния си часовник.

— Боя се, че не мога да остана дълго, хер Брокхард. Дежурството ми…

— Не, разбира се. Ясно. Да говорим по същество.

Чуха упорито цвилене и удар от копита по дъските в конюшнята.

— Случи се така, че баща ти и аз сключихме общи сделки. Преди злополучния фалит, разбира се.

— Знам.

— Да, и сигурно знаеш, че баща ти имаше много дългове. Това е косвената причина за случилото се впоследствие. Имам предвид този злощастен… — затърси подходящата дума. И я намери: — … афинитет към хищни еврейски лихвари, което го погуби.

— Говорите за Йозеф Бернщайн?

— Вече не помня имената на тези хора.

— А би трябвало, та той ви гостуваше на Коледа.

— Йозеф Бернщайн ли? — Андре Брокхард се засмя, но смехът не стигна до очите му. — Навярно е било преди много години.

— На Коледа през 1938-а. Преди войната.

Брокхард кимна и хвърли нетърпелив поглед към вратата на конюшнята.

— Имаш услужлива памет, Хелена. Това е хубаво. На Кристофър му трябва жена с остър ум. Искам да кажа, понеже той понякога губи своя. Иначе е свястно момче, ще видиш.

Хелена усети как сърцето й заблъска в гърдите. Да не би нещо да не е наред? Брокхард-старши й говореше като на бъдеща снаха. Но тя почувства как гневът й взе връх над страха. Заговори с намерението да прозвучи дружелюбно, но гневът я стисна за гърлото и гласът й отекна твърдо и рязко:

— Надявам се, не е станало някакво недоразумение, хер Брокхард.

Брокхард сигурно забеляза хладната нотка. Във всеки случай в думите му вече нямаше и следа от топлотата, с която я посрещна:

— В такъв случай трябва да отстраним тези недоразумения. Бих искал да погледнеш това.

Извади от вътрешния джоб на червеното си яке лист хартия, разгъна го и й го подаде.

Burgschaft[58], стоеше най-отгоре на документа с вид на договор. Очите й се плъзнаха по гъсто изписания текст. Не разбра почти нищо от съдържанието освен, че се споменаваше къщата във Вийнервалд, а имената на баща й и на Андре Брокхард стоят най-долу заедно с подписите им. Хелена погледна Брокхард въпросително:

— Изглежда като гаранция.

— Гаранция е — кимна той. — Баща ти разбра, че кредитите на евреите ще бъдат иззети, а заедно с тях и неговите. Тогава ме помоли да му стана гарант за значителни заеми в Германия с цел да рефинансира старите. Нещо, което бях достатъчно мекушав да направя. За да не изглежда гаранцията като благотворителност от моя страна, баща ти, воден от честолюбие, настоя вилата, където живееш сега с майка си, да се включи като залог за гаранцията.

— Защо за гаранцията, а не за заема?

Брокхард я погледна изненадано.

— Уместен въпрос. Причината е, че стойността на вилата не е достатъчно голяма като гаранция за заема, от който баща ти имаше нужда.

— Но подписът на Андре Брокхард е достатъчен?

Той се усмихна и изтри с ръка силния си врат, як като на бик, покрит със слой лъскава пот заради жегата.

— Притежавам това-онова във Виена.

Меко казано. Всички знаеха, че Андре Брокхард има значителни пакети от акции в две от най-големите австрийски компании. След аншлуса на Хитлер през 1938 година компаниите се отказаха от производството на инструменти и машини и започнаха да правят оръжие за силите на оста Рим-Берлин, а Брокхард се превърна в мултимилионер. А сега Хелена разбра, че той притежава и вилата, където тя живее. Усети как в стомаха й започвала расте буца.

— Но недей да се тревожиш толкова, скъпа моя Хелена — възкликна Брокхард и топлотата в гласа му изведнъж се завърна. — Нямам намерение да отнемам вилата на майка ти, както се досещаш.

Но буцата в стомаха на Хелена продължаваше да расте. Спокойно би могъл да добави: „Или на моята снаха.“

— Венеция! — извика той.

Макар че в главата на Хелена се вихреше ураган от мисли, гледката я накара да забрави за миг всичко. Никога не бе виждала по-красив кон. Приличаше на божествено творение, застанало пред нея.

— Липицанер — обясни Брокхард. — Най-поддаващата се на дресура конска раса в света. Максимилиан II ги е внесъл от Испания. С майка ти, разбира се, си ги гледала как представят програмата си в Die Spanische Reitschule[59] в града, нали?

— Да, разбира се.

— Все едно си на балет, нали?

Хелена кимна. Не можеше да откъсне очи от животното.

— До края на август са на лятна ваканция тук, в зоологическата градина. За жалост е разрешено да ги яздят само ездачи от висшата езда. Има опасност неопитните да им предадат лоши навици. Години наред усърдна дресура би отишла до дяволите.

Конят беше оседлан. Брокхард пое юздите и конярчето се отмести. Животното стоеше съвършено неподвижно.

— Някои разправят колко жестоко било да учиш конете на танцови стъпки; животното се измъчвало, като го карат да прави нещо в противоречие с природата му. Тези хора не са виждали конете по време на тренировка, но аз съм ги наблюдавал. И, повярвай ми: конете го обожават. Знаеш ли защо?

Погали коня по муцуната.

— Защото така е устроена природата. В мъдростта си Господ е направил така, че по-нисшето създание да е най-щастливо, когато служи и се подчинява на по-висшето. Само погледни децата и възрастните. Мъжа и жената. Дори в така наречените демократични страни слабите доброволно дават властта на по-силен и по-умен елит от тях. Просто такъв е животът. И понеже ние всички сме Божии творения, задължение на всички висшестоящи създания е да се погрижат висшестоящите да се подчиняват.

— За да ги направят щастливи ли?

— Точно така, Хелена. Доста си умна за момиче на… твоята възраст.

Тя не успя да прецени на коя дума натърти най-силно той.

— Да знаеш къде ти е мястото е важно както за висшите, така и за нисшите. Рече ли човек да се съпротивлява, никога няма да бъде щастлив занапред.

Той потупа Венеция по врата и се вгледа в големите й кафяви очи.

— Ти не си от онези, които се съпротивляват, нали?

Хелена разбра, че той всъщност говори на нея и затвори очи, опитвайки се да диша дълбоко и спокойно. Осъзнаваше, че изреченото и премълчаното от нея в този разговор ще предреши остатъка от живота й. Не можеше да си позволи да се поддаде на гнева.

— Нали?

Внезапно Венеция изцвили и извърна глава настрани, а Брокхард се подхлъзна на чакъла, изгуби равновесие и увисна на юздата под врата на коня. Конярчето се спусна към него, но преди да го стигне, Брокхард се бе изправил със зачервено и потно лице и ядосано му даде знак да се махне. Хелена не се стърпя и се усмихна. Брокхард вероятно го забеляза. Във всеки случай замахна с камшика към коня, но дойде на себе си и го отпусна. Избърбори няколко думи със сърцевидната си уста, което още повече развесели Хелена. После се приближи до нея и отново леко, но подканящо сложи ръка на талията й:

— Видяхме достатъчно, а и теб те чака важна работа, Хелена. Ще те изпратя до колата.

Спряха се на стъпалата, докато шофьорът направи нужната маневра.

— Надявам се и разчитам, че скоро ще те видим, Хелена — той взе ръката й в своята. — Впрочем съпругата ми ме помоли да предам сърдечните й поздрави на майка ти. Даже май спомена, че ще ви покани на вечеря през близките почивни дни. Не помня кога, но тя сигурно ще ви се обади.

Хелена изчака шофьора да излезе и да й отвори вратата и каза:

— Нали знаете защо дресираният кон за малко не ви хвърли, хер Брокхард?

Тя го погледна, видя как пламъкът в погледа му угасва.

— Защото го погледнахте право в очите, хер Брокхард. Конете схващат погледа като предизвикателство, сякаш не ги уважаваш или не уважаваш мястото им в табуна. Ако не успее да избегне контакта с очи, конят реагира по друг начин, например като протестира. Без да покажете уважение, няма да стигнете доникъде в дресурата, независимо колко виеше вашият вид. Това ще ви го каже всеки звероукротител. Някои видове не понасят липсата на уважение към тях. Във високите планини на Аржентина има порода диви коне, които се втурват надолу по най-близкия склон, ако някой се опита да ги обязди. Сбогом, хер Брокхард.

Тя седна на задната седалка в мерцедеса и, треперейки, въздъхна с облекчение, когато вратата на колата леко се затвори. Спуснаха се надолу по алеята на зоологическата градина „Лайнц“. Тя затвори очи и вцепенената фигура на Андре Брокхард постепенно изчезна в облака прах зад тях.

Тридесет и четвърта глава

Виена, 28 юни 1944 г.

— Добър вечер, meine Herrschaften[60].

Дребничкият, мършав главен келнер направи дълбок поклон и Хелена ощипа Урия по ръката, понеже той не се стърпя и се засмя. Смяха се по целия път от болницата насам заради сензацията, която предизвикаха. Понеже Урия се оказа ужасен шофьор, Хелена настояваше да спират при всяка срещана кола по тясното платно. Вместо да я послуша, Урия натискаше клаксона и в резултат колите, с които се разминаваха, отбиваха встрани от пътя или напълно спираха. За щастие във Виена нямаше много коли и те стигнаха невредими до центъра преди седем и половина.

Главният келнер хвърли бърз поглед към униформата на Урия, после с дълбока, угрижена бръчка на челото провери в книгата за резервации. Хелена надзърна над рамото му. Музиката на оркестъра съвсем слабо заглушаваше жуженето от разговорите и смеха под кристалните полилеи, спускащи се от позлатените сводести тавани, поддържани от бели, коринтски колони.

Значи това е ресторантът „Drei Husaren“[61], радостно си помисли тя. Сякаш трите стъпала на входа по вълшебен начин ги отведоха от град, белязан от войната, в свят, където бомбите и всички подобни несгоди придобиваха второстепенно значение. Рихард Щраус и Арнолд Шонберг[62] със сигурност щяха да бъдат постоянни гости тук, понеже на това място се срещаха богатите, изисканите и свободомислещите хора във Виена. Толкова свободомислещи, че на баща й никога не му бе хрумнало да доведе тук семейството си.

Келнерът се изкашля. Хелена разбра, че нашивките на младши ефрейтор не го впечатлиха, а странното, чуждестранно име в книгата навярно го слиса.

— Масата ви е готова, последвайте ме, моля — той издърпа две менюта, усмихна им се вяло и се отдалечи със ситни крачки. Ресторантът се пукаше по шевовете.

— Заповядайте.

Урия погледна Хелена с леко примирена усмивка. Дадоха им маса без прибори до въртящата се врата към кухнята.

— Сервитьорът ви ще дойде след минутка — съобщи главният келнер и се изпари.

Хелена се огледа наоколо и започна да се смее:

— Виж — посочи тя. — Онова там е била масата ни.

Урия се обърна. Горе пред сцената за оркестъра един келнер вече разтребваше свободна маса, приготвена за двама души.

— Съжалявам. Май случайно добавих „майор“ пред името си, когато се обадих тук. Разчитах красотата ти да компенсира липсващото ми офицерско звание.

Тя хвана ръката му и в този миг оркестърът засвири весел чардаш.

— Сигурно свирят за нас — смени темата той.

— Може би — тя сведе поглед. — Дори и да не е за нас, няма нищо. Музиката е циганска. Хубава е, когато я изпълняват цигани. Виждаш ли такива?

Той поклати глава, без да престава внимателно да наблюдава лицето й. Сякаш бе важно да запечата в съзнанието си всяка черта, всяка извивка, всеки кичур.

— Всички цигани изчезнаха — продължи тя. — Както и евреите. Дали има нещо вярно в слуховете?

— В кои слухове?

— За концентрационните лагери.

Той вдигна рамене.

— По време на война се носят всякакви слухове. Лично аз бих се чувствал доста спокоен като пленник на Хитлер.

Оркестърът започна да изпълнява песен на три гласа на чужд език, а част от публиката пееше с тях.

— Какво е това? — попита Урия.

— Вербункош — отвърна Хелена. — Войнишка песен като норвежката песен, която ти изпя във влака. Песните трябвало да вербуват млади унгарци за войната на Ракоци[63]. Какво те разсмя?

— Какви странни неща знаеш. Разбираш ли и за какво пеят?

— Малко. Стига си се смял — разкиска се тя. — Беатрис е унгарка и ми пееше на унгарски, затова разбирам някои думи. Става дума за забравени герои и идеали и така нататък.

— Забравени — той стисна ръката й. — Точно такава ще бъде и тази война някой ден.

Келнерът, незабелязано приближил се до масата им, се изкашля дискретно, за да даде знак за присъствието си.

— Желаете ли да поръчате, meine Herrschaften?

— Мисля, че да — каза Урия. — Какво ще ни препоръчате днес?

— Hahnchen.

— Пилешко? Звучи добре. Бихте ли ни избрали бутилка хубаво вино? Хелена?

Очите й зашариха надолу по менюто.

— Защо няма цени? — попита тя.

— Заради войната, Fraulein. Цените се променят всеки ден.

— И колко струва пилето?

— Петдесет шилинга.

С крайчеца на окото си Хелена вида как Урия пребледня.

— Гулаш за мен — каза тя. — Току-що вечеряхме, а и съм чувала, че приготвяте много добре унгарски ястия. Няма ли и ти да опиташ Урия? Не е здравословно да се вечеря два пъти.

— Ами аз… — смънка Урия.

— И леко вино — допълни Хелена.

— Два гулаша и леко вино? — попита келнерът и повдигна едната си вежда.

— Сигурно разбирате какво ви поръчах — връчи му менюто тя с ослепителната си усмивка. — Това е всичко, келнер.

Гледаха се в очите, докато келнерът изчезна в кухнята и после избухнаха в смях.

— Ти си полудяла! — смееше се той.

— Аз ли? Не аз те каня на вечеря в „Drei Husaren“ с по-малко от петдесет шилинга в джоба!

Той извади носна кърпичка и се наведе напред над масата.

— Знаете ли какво, Fraulein Ланг? — той внимателно бършеше избилите от смях сълзи по страните й. — Аз ви обичам. Наистина.

В същия миг обявиха въздушна тревога.

По-късно Хелена извикваше в съзнанието си тази вечер и се питаше колко ясно си я спомня, дали бомбите са падали така нагъсто, както й се струваше, дали всички наистина се обръщаха, докато двамата се качваха към средния вход на катедралата „Свети Стефан“. Воал от нереалност обвиваше последната нощ, която двамата прекараха заедно във Виена, но това не й пречеше да стопля сърцето си с мисли за нея в студените дни. А споменът за един и същ, кратък миг от тази лятна нощ веднъж предизвикваше смях, друг път — сълзи, без да разбира защо.

Обявиха тревогата. За секунда целият ресторант замръзна в неподвижна картина, после под позлатените сводове на тавана отекнаха първите ругатни.

— Hunde!

— Scheisse![64] Още е само осем часа.

— Англичаните сигурно са полудели — поклати глава Урия. — Още дори не се е стъмнило.

Изведнъж всички сервитьори започнаха да сноват наоколо, а главният келнер ходеше от маса на маса и издаваше кратки команди.

— Виж — посочи Хелена. — Скоро този ресторант може да е само куп руини, а те мислят единствено как да уредят сметките си с гостите, преди да офейкат.

Мъж в тъмен костюм скочи на сцената, където оркестърът прибираше инструментите си.

— Слушайте внимателно! — извика той. — Молим всички, които са си платили, незабавно да се насочат към най-близкото скривалище в подземието недалеч оттук. Моля ви да бъдете тихи и да слушате внимателно! Щом излезете, тръгнете надясно и продължете двеста метра надолу по улицата. Оглеждайте се за хора с червени ленти на ръкавите, те ще ви покажат накъде да вървите. И запазете спокойствие, има още време, докато самолетите пристигнат.

В същия миг се чу трясък от паднала бомба. Мъжът на сцената се опита да каже нещо, но гласовете и виковете в ресторанта го заглушиха и той се отказа, прекръсти се, скочи от подиума и изчезна.

Хората тичаха към изхода, а там вече се бе насъбрала ужасена тълпа. На гардероба някаква жена викаше:

— Mein Regenschirm! Чадърът ми!

Но не се виждаше никакъв гардеробиер. Разнесоха се нови трясъци, този път по-наблизо. Хелена гледаше пустата съседна маса, където две полупразни чаши с вино се удряха една о друга, когато помещението започнеше да вибрира. При пукването им се чуваше висок тон на два гласа. Две млади жени тикаха към изхода мъртвопиян мъж с туловище като на кит. Ризата му беше разгърдена, а по устните му бе изписана блажена усмивка.

За две минути ресторантът се изпразни и вътре се възцари странна тишина. Чуваше се само приглушено ридание от гардеробната, където жената вече не търсеше чадъра си, а бе опряла чело на плота. По белите покривки се виждаха наченати ястия и отворени бутилки. Урия продължаваше да държи ръката на Хелена. Нов трясък разклати кристалните полилеи, жената до гардеробната се сепна и се втурна навън с писък.

— Най-после сме сами — огледа се Урия.

Подът под тях потрепери и във въздуха заблестя ситен прашец от пожълтяла мазилка, посипала се от тавана. Урия се изправи и й подаде ръка.

— Най-хубавата ни маса току-що се освободи, Fraulein. Ако желаете…

Хвана ръката му, изправи се и заедно се отправиха към подиума. Тя почти не чу високия свирещ звук. Последва трясък от оглушителна експлозия, мазилката от стените се отлепи и се разлетя подобно пясъчна буря, а прозорците откъм булеварда зейнаха. Осветлението изгасна.

Урия запали свещите в канделабъра на масата, дръпна стола й, вдигна сгънатата салфетка с два пръста и я разгъна във въздуха, преди нежно да я постели в скута й.

— Hahnchen und Pradikatswein[65]? — попита той, докато дискретно изтупваше парченца стъкло от масата, от чиниите и от косата й.

Навярно заради свещите и блестящия златист прашец из въздуха, докато отвън падаше мрак, навярно заради прохладния полъх от отворените прозорци — същинска глътка въздух в жаркото лято — или заради сърцето й, заради кръвта, препускаща през вените, за да изживее този миг възможно най-пълноценно, но тя помнеше някаква музика, макар да бе невъзможно, защото оркестърът прибра инструментите си и избяга. Дали тази музика е била само сън? Едва много години по-късно, малко преди да роди дъщеря си, случайно се сети какво я бе накарало да мисли за музика. Над новата бебешка люлка бащата на дъщеря й окачи дрънкалка с цветни стъклени топчета; една вечер разклати топчетата и тя веднага разпозна музиката. И разбра откъде е идвала. От кристалните полилеи в „Drei Husaren“, които им свиреха. Нежен, плътен звън на камбани, докато се клатеха в такт със земните трусове, а Урия сновеше напред-назад до кухнята и обратно със Salzburger Nockerl[66] и три бутилки вино „Хойригер“ от избата, където бе открил един от готвачите да седи с бутилка, свит в ъгъла. Готвачът даже не се опитал да му попречи да се обслужи. Напротив: кимнал му одобрително, когато Урия му показал коя бутилка е избрал.

После той пъхна своите четиридесет шилинга под канделабъра и двамата излязоха в топлата юнска вечер. На булеварда цареше пълна тишина, но миризма на дим, прах и пръст изпълваше въздуха.

— Хайде да се поразходим — предложи Урия.

Без да си кажат и дума накъде отиват, завиха надясно по Кертнерщрасе и неочаквано се озоваха пред потопения в мрак, безлюден площад.

— Мили Боже — промълви Урия.

Огромната катедрала пред тях изпълваше ранната нощ.

— Това „Свети Стефан“ ли е?

— Да — Хелена отметна глава назад и проследи с поглед Зюдтурм — върха на черно-зелената църковна кула — нагоре, нагоре в небето, където се бяха появили първите звезди.

Следващият спомен на Хелена бе как стоят в катедралата, белите лица на хората, потърсили убежище там, звуците на детски плач и музика на орган. Тръгнаха към олтара ръка за ръка или и това е било само сън? Не беше ли истина, че той я притисна към себе си и поиска тя да стане негова, а тя шептеше „да, да, да“, църквата поемаше думите и ги отнасяше към свода, към гълъба и разпнатия на кръста, където звуците отекнаха отново и отново, докато станаха истина? Независимо дали се бе случило, или не, тези думи бяха по-истински от онези, които носеше като бреме от разговора си с Андре Брокхард:

— Не мога да дойда.

И те бяха изречени, но кога, как?

Същия следобед каза на майка си, че няма да тръгва, без да обясни причината. Майка й се опита да я утеши, но Хелена не изтърпя звука на резкия й, лицемерен глас и се затвори в спалнята си. После дойде Урия, почука на вратата и тя реши да не мисли повече, а да пропада, без да се бои, без да си представя друго, освен безкрайна пропаст. Вероятно той разбра веднага, щом тя отвори вратата, може би там, на прага, двамата сключиха негласно споразумение да изживеят остатъка от живота си в часовете преди тръгването на влака.

— Не мога да дойда.

Името на Андре Брокхард горчеше като жлъчка в устата й и тя го изплю. Заедно с останалото: документа за гаранцията, опасността да изхвърлят майка й на улицата, баща й, лишен от възможността да се върне към нормалния си живот, Беатрис, която нямаше при кого да отиде. Да, всичко това тя изрече на един дъх, но кога? В катедралата ли? Или след като притичаха по пресечките към Филхармоникерщрасе, където тухли и парчета стъкло покриваха тротоара, а жълтите пламъци от прозорците на старата сладкарница им осветяваха пътя към разкошната, но сега безлюдна и потънала в мрак рецепция на хотела. Втурнаха се вътре, запалиха кибритена клечка, грабнаха случайно избран ключ от стената и затичаха по стъпалата, където дебелите килими поглъщаха звука от стъпките. Представляваха два призрака, понесли се из коридорите в търсене на стая 342. После се озоваха в прегръдките си, разкъсаха дрехите си, сякаш и те горяха в пламъци, а когато дъхът му пареше кожата й, тя впи в него нокти до кръв, а после целува раните му. Думите й звучаха като заклинание:

— Не мога да дойда, не мога да дойда.

Обявиха края на въздушната тревога. Те лежаха в окървавените чаршафи, а тя не спираше да ридае. После всичко се разми във водовъртеж от тела, сън и сънища. Не можеше да определи кога се любиха и кога е сънувала, че се любят. Събуди се посред нощ от дъжда и инстинктивно разбра, че него го няма. Отиде до прозореца и замислено се загледа в улиците долу, които дъждът чистеше от пепел и пръст. Водата вече се стичаше от тротоарите и по водата към Дунава се носеше разтворен, изоставен чадър. После се върна в леглото и си легна. Ала когато отново се събуди, навън бе светло, улиците бяха сухи и той лежеше до нея, притаил дъх. Погледна часовника на нощната масичка. Оставаха два часа до тръгването на влака. Тя го погали по челото.

— Защо не дишаш? — прошепна тя.

— Току-що се събудих. И ти не дишаш.

Сгуши се в него. Беше гол, топъл и изпотен.

— Сигурно сме мъртви.

— Да — кимна той.

— Нямаше те.

— Да.

Усети как той потрепери.

— Но сега се върна — каза тя.

Четвърта част

Очистителният огън

Тридесет и пета глава

Товарното пристанище в залива Бьорвика, 29 февруари 2000 г.

Хари паркира до строителен фургон, единственото наклонено място, което откри в равнинния район на пристана в Бьорвика. От неочаквано мекото време се разтопи снегът, слънцето печеше и, накратко, денят бе прекрасен. Тръгна между контейнерите, натрупани един върху друг като гигантски кубчета от лего; огрени от слънцето, те хвърляха сенки по асфалта. Буквите и знаците подсказваха, че идват от далечни части на света като Тайван, Буенос Айрес и Кейп Таун. Хари застана в края на пристана, затвори очи и се пренесе там, докато вдишваше с пълни гърди смесицата от солена вода, затоплена от слънчевите лъчи смола и дизел. Когато пак ги отвори, в полезрението му тутакси попадна корабчето, плаващо към датския бряг. Приличаше на хладилник. Хладилник, който пренася едни и същи хора напред-назад и пътуването му е чиста загуба на време.

Знаеше, че е прекалено късно да открие следи от срещата между Хохнер и Урия, дори не бе сигурно дали са се срещнали на това товарно пристанище, може да е било и друго. Но все пак се надяваше мястото да му подскаже нещо, да му даде нужния за въображението му начален тласък.

Ритна палуба, щръкнала над ръба на пристана. Защо ли не си купи лодка, та да изведе баща си и Сьос на морска разходка през лятото? Баща му има нужда да поизлезе. След като майка му почина преди осем години, някога общителният мъж се превърна в самотник. А и Сьос не се справя много добре сама, макар че човек често можеше да забрави, че е болна от синдрома на Даун.

Въодушевена птичка се спусна над контейнерите. Синият синигер лети с 28 километра в час. Елен му го каза. А зеленоглавата патица с 62. Справяха се що-годе добре. Не, няма опасност за Сьос, притесняваше се повече за баща си.

Хари се опита да се съсредоточи. Записа в доклада всичко казано от Хохнер, дума по дума, и сега отново извика в паметта си спомена за лицето му, за да провери дали се сеща какво е изрекъл. Как изглежда Урия? Хохнер не успя да даде кой знае колко сведения, но когато човек описва някого, по принцип започва с най-набиващото се на очи, с различното. А най-напред Хохнер определи Урия като синеок. Освен ако Хохнер не считаше сините очи за нещо страшно отличително, това би означавало, че Урия няма видим недъг, нито говори, нито върви по особен начин. Говорил на немски и английски и бил в Германия, в Зенхайм. Ами ако е само измислица на Хохнер? Вероятно нищо съществено.

Хохнер спомена, че Урия изпитва омраза. В такъв случай предположението му търсеният човек да има личен мотив е вярно. Но какво мрази той?

Слънцето се скри и бризът в района на фиорда на Осло веднага захладня. Хари се загърна в палтото си и тръгна обратно към колата. А половината милион? Дали Урия го е получил от поръчител, или действа самостоятелно, със собствени пари?

Хари извади мобилния си телефон — миниатюрна „Нокия“, само на две седмици. Дълго се противи, но накрая Елен успя да го придума да си я купи. Набра номера й.

— Здрасти, Елен, Хари съм. Сама ли си? Добре. Искам да се съсредоточиш. Да, ще поиграем малко. Готова ли си?

Много пъти го бяха правили. „Играта“ се състоеше в подаване на ключови думи. Хари не й описваше предисторията, нито споменаваше къде се е затруднил, даваше само откъслечна информация, състояща се от една до пет думи в произволен ред. С течение на времето усъвършенстваха метода. Най-важното правило гласеше сведенията да са най-малко пет, но не повече от десет. Идеята тръгна от Хари: веднъж се обзаложи на едно нощно дежурство, че Елен няма да успее да запомни поредността на картите в тестето, след като ги е гледала две минути, тоест на карта се падат две секунди. Той загуби три нощни дежурства, преди да се предаде. После тя му обясни как ги запомня. Не мислела за картите като за карти, а свързвала всяка карта с личност или събитие и така съчинявала история според реда на картите. После Хари се опита да се възползва от нейната комбинативност в работата. Понякога резултатът бе изумителен.

— Седемдесетгодишен мъж — бавно подхвана Хари. Норвежец. Половин милион крони. Синеок. Пушка „Мерклин“. Говори немски. Няма недъзи. Незаконно оръжие на товарното пристанище. Пробна стрелба до Шиен. Това е.

Седна в колата.

— Нищо ли? Така си и мислех. Въпреки всичко си струваше да опитаме. Благодаря все пак. Чао.

Хари стигна до голямото кръстовище пред Централната поща и тъкмо там внезапно му хрумна нещо. Звънна й отново.

— Елен? Пак съм аз. Ей, забравих. Слушаш ли внимателно? Не е пипвал оръжие повече от петдесет години. Повтарям. Не е пипвал… да, знам, че са повече от четири думи. Все още нищо ли? Мамка му, сега си пропуснах отбивката. Ще се чуем, Елен.

Остави мобилния си телефон на съседната седалка и се съсредоточи върху шофирането. Тъкмо направи обратен завой и телефонът изписука.

— Да, моля. Какво? Как, по дяволите, се сети? Добре де, добре, не се ядосвай, Елен, понякога забравям, че и ти самата не знаеш какво става в собствената ти тиква. Глава. Твоята голяма, изключителна, прекрасна глава, Елен. И, да, сега, като го казваш ти, има смисъл. Благодаря ти.

Затвори и в същия момент се сети, че все още й дължи трите нощни дежурства. Сега, когато вече не работи в Отдела за борба с насилието, трябва да измисли нещо друго. Замисли се за не повече от три секунди.

Тридесет и шеста глава

Къщата на семейство Юл, 1 март 2000 г.

Вратата се отвори и Хари се вгледа в две строги сини очи на фона на набраздено лице.

— Хари Хуле, от полицията — представи се той. — Аз бях полицаят, който ви се обади тази сутрин.

— Точно така.

Побелялата коса на стареца бе гладко сресана зад високото му чело, той носеше вратовръзка под плетения си халат. На пощенската кутия на входа пишеше „Евен и Сигне Юл“. Обитаваха жилище за двама, боядисано в червено, в спокоен квартал на север от центъра.

— Заповядайте, влезте, господин Хуле.

Гласът прозвуча спокоен и твърд, а нещо в походката на Евен Юл му придаваше по-млад вид, отколкото бяха годините му. Хари направи някои проучвания и откри например, че професорът по история е участвал в Отечествения фронт. Макар и пенсионер, все още смятаха Евен Юл за най-ерудирания норвежки експерт по история на окупацията и Националното обединение.

Хари се наведе, за да си събуе обувките. На стената точно пред него имаше накачени стари, леко избледнели черно-бели снимки в тесни рамки. На една от тях се виждаше млада дама в униформа на медицинска сестра. На друга — млад мъж в бяло палто.

Влязоха във всекидневната, където побелелият еърдейлтериер спря да лае, подуши съвестно Хари по слабините и си легна до креслото на Юл.

— Чел съм някои от статиите ви за фашизма и националсоциализма в „Дагсависен“ — подхвана Хари, след като седнаха.

— Боже мой, значи има и такива хора? — усмихна се Юл.

— За вас, изглежда, е много важно да предупредите обществото за опасностите от днешния неонацизъм?

— Не да го предупредя, само посочвам някои исторически паралели. Отговорност на историка е да разкрива, не да съди.

Юл си запали лула.

— Много хора възприемат правилно и погрешно като абсолютни категории. Това не е вярно, те се променят във времето. Задачата на историка на първо място е да открие историческата истина, показанията на източниците, и да ги представи, обективно и безпристрастно. Ако историците се впуснат да осъждат човешката глупост, то в по-късни времена работите ни ще бъдат като мъртви фосили — отпечатък на разбирането за правилно и погрешно в нашето съвремие.

Нагоре се издигна синкав облак дим.

— Но вие едва ли сте дошъл, за да ме питате за това?

— Чудим се дали можете да ни помогнете да открием един мъж.

— Споменахте за това по телефона. Кой е той?

— Не знаем. Но предполагаме, че има сини очи, че е норвежец и е над седемдесетгодишен. И говори немски.

— И?

— Това е всичко.

Юл се засмя.

— Е, имате доста голям избор.

— Така е. В страната има сто петдесет и осем хиляди мъже над седемдесет, а се обзалагам, че десет хиляди от тях са синеоки и знаят немски.

Юл повдигна едната си вежда. Хари се усмихна глуповато:

— Годишният статистически справочник. Порових се за удоволствие.

— А защо мислите, че мога да ви бъда от помощ?

— Ще стигна и дотам. Този човек е казал на някого, че не е пипвал пушка повече от петдесет години. Помислих си, тоест моята колежка се сети, че над петдесет е повече от петдесет, но по-малко от шестдесет.

— Логично.

— Да, тя е много… ъъъ, логична. Значи нека предположим, че е било преди петдесет и пет години. Тогава се пренасяме в разгара на Втората световна война. Той е около двадесетгодишен и има оръжие. Всички норвежци с лично оръжие са били принудени да го предадат на немците, така че къде е той в такъв случай?

Хари вдигна три пръста.

— Или е в съпротивителното движение, или е избягал в Англия, или е на фронта на служба при немците. Той знае немски по-добре от английски. Значи…

— Значи вашата колежка е стигнала до извода, че той е фронтовак, така ли? — попита Юл.

— Да.

Юл засмука от лулата.

— Много хора от съпротивата също е трябвало да научат немски — възрази той. — За да се внедрят, да подслушват и така нататък. А забравяте и за норвежците в шведската полиция, намираща се в пълна бойна готовност.

— Значи изводът не е логически издържан?

— Мда, чакайте да поразсъждаваме на глас — предложи Юл. — Около петнадесет хиляди норвежци са се записали доброволци за фронта, но са одобрили седем хиляди и следователно само на тях са им позволили да носят оръжие. Много повече са избягали в Англия и там са се записали като доброволци. И макар че към края на войната в съпротивителното движение е имало повече норвежци, съвсем малко от тях са се докоснали до оръжие.

Юл се усмихна.

— Нека приемем за начало, че имате право. Сега, разбира се, фронтоваците не са отбелязани в телефонния указател като бивши есесовци, но предполагам, сте се досетили къде да търсите?

Хари кимна.

— В архива за държавните предатели. Подредени по имена с всички данни от съдебните процеси. Прегледах ги през последното денонощие, очаквах някои от тях да са умрели, за да ограничим броя им до някаква приемлива цифра. Но сгреших.

— Да, те са доста жилави дяволи — засмя се Юл.

— И сега стигам до обяснението защо ви се обадихме. Вие познавате миналото на фронтоваците по-добре от когото и да било. Искам да ми помогнете да проумея как мислят този тип хора, какво ги мотивира.

— Благодаря за доверието. Хуле, но аз съм историк и не знам нищо повече от останалите за мотивите на отделните хора. Аз, както вероятно знаете, бях в Милург[67], и това изобщо не ме прави вещ по въпросите за начина на мислене на фронтоваците.

— И все пак, струва ми се, знаете някои неща, Юл.

— Така ли?

— Разбирате, мисля, какво имам предвид. Направих щателни проучвания.

Юл смукна от лулата си и погледна Хари. В последвалото мълчание Хари забеляза, че някой стои до вратата на всекидневната. Обърна се и видя възрастна жена. Гледаше Хари с меки, спокойни очи.

— Водим сериозен разговор, Сигне — обясни Евен Юл.

Тя кимна ведро на Хари, отвори уста, понечи да каже нещо, но се отказа, когато погледът й срещна този на мъжа й. После кимна отново, тихо затвори вратата и изчезна.

— Значи знаете? — попита Юл.

— Да. Била е медицинска сестра на Източния фронт, нали?

— Край Ленинград. От 1942 година до отстъплението през 1943-а. — Той остави лулата. — Защо търсите този мъж?

— Честно казано, и ние не знаем. Но не изключваме вероятността да се касае за атентат.

— Хм.

— И какво трябва да търсим? Особняк? Мъж, който все още е ревностен нацист? Престъпник?

Юл поклати глава:

— Повечето фронтоваци излежаха присъдите си и после успяха да се приобщят към обществото. Мнозина от тях се справиха изненадващо добре, въпреки лепнатия им етикет на национални предатели. Навярно не е никак странно — често се оказва — именно заможните хора да взимат страна в критични ситуации като например война.

— Значи търсеният от нас човек може съвсем спокойно да е някой с добро обществено положение?

— Абсолютно.

— Някой с висок пост?

— Вратата към важни държавни постове в икономиката и политиката вероятно е залостена.

— Но не пречи да е едноличен предприемач, собственик на фирма. Или поне човек, спечелил достатъчно пари, за да купи оръжие за половин милион. Кого е възможно да преследва?

— Необходимо ли е това да има връзка с миналото му на фронтовак?

— Нещо ми подсказва, че да.

— Отмъщение, значи?

— Толкова абсурдно ли ви звучи?

— Не, изобщо. Мнозина фронтоваци се мислят за истинските патриоти от войната. Смятат, че те, имайки предвид как изглеждаше света през 1940 година, са защитавали интересите на нацията. Схващат присъдите си за предателство към родината, като юридическо убийство.

— Така ли?

Юл се почеса зад ухото.

— Да. Съдиите от процеса за съдебно възмездие са общо взето мъртви. Също и политиците, подготвили основанията за съдебния процес. Тази теория за отмъщението не е издържана.

Хари въздъхна.

— Прав сте. Просто се опитвам да наредя пъзела от малкото налични парчета.

Юл бързо погледна часовника.

— Обещавам да помисля, но наистина не знам дали ще успея да ви помогна.

— Благодаря все пак — Хари се изправи. После му хрумна нещо и той извади от джоба си свитък сгънати листа.

— Между другото, в Йоханесбург проведох разпит със свидетеля и си извадих копие. Вижте дали ще намерите нещо, което според вас е от значение.

Юл каза „да“, но поклати отрицателно глава, все едно искаше да откаже.

Докато се обуваше в коридора, Хари посочи въпросително снимката на младия мъж в бяло палто:

— Това вие ли сте?

— В средата на миналия век, да — засмя се Юл. — Направена е в Германия преди войната. Бях тръгнал по стъпките на баща ми и на дядо ми и следвах там медицина. Когато избухна войната, се прибрах у дома и всъщност се сдобих с първите си исторически книги в гората. После стана твърде късно: бях се пристрастил.

— Значи сте изоставили медицината?

— Зависи от гледната точка. Исках да се опитам да обясня как един човек, една идеология са способни да подведат толкова много хора. А може би да открия и лек.

Той се засмя.

— Бях много, много млад.

Тридесет и седма глава

Вторият етаж на хотел „Континентал“, 1 март 2000 г.

— Колко е приятно да се срещнем по този начин — Бернт Бранхауг вдигна чашата с вино.

Пиха наздравица и Ауд Хилде се усмихна на съветника във Външно министерство.

— А не просто на работа — той закова погледа си в нея, докато тя сведе очи. Бранхауг я оглеждаше. Не бе красавица, имаше малко по-груби черти и бе може би доста закръглена. Но притежаваше чар и обичаше да флиртува, а и бе пълничка някак си по младежки.

Обади му се от отдел „Личен състав“ преди обяд за случай, в който според нея не знаели как да постъпят, но преди да разкаже за него по-подробно, той я покани да се качи в кабинета му. А когато се качи, той веднага прецени, че няма време и се налага да го обсъдят на вечеря след работно време.

— И на нас, държавните служители, ни се полагат някои екстри.

Тя си помисли, че той говори за вечерята.

Досега всичко вървеше по план. Главният келнер ги заведе до запазената маса и доколкото Бранхауг успя да види, в ресторанта нямаше познати лица.

— Ами, става дума за странния случай, с който се сблъскахме вчера — обясни тя и остави келнера да сложи салфетката в скута й. — Посети ни възрастен мъж и твърдеше, че му дължим пари. Тоест Външно министерство. Близо два милиона крони. За доказателство ни показа писмо, изпратено през 1970 година.

Тя премига с досада. Трябва да намали малко грима, помисли си Бранхауг.

— И за какво му дължим пари?

— Бил моряк във флота. Ставало дума за „Нортрашип“[68], не му изплатили заплатата.

— А, да, в такъв случай знам за какво става въпрос. Какво друго каза той?

— Не можел да чака повече. Били сме предали и него, и другите моряци от войната. И Господ щял да ни накаже за греховете. Не знам дали беше пиян, или болен, но във всеки случай изглеждаше като просяк. Носеше писмо, подписано от норвежкия генерален консул в Бомбай през 1944 година, който му гарантира от името на норвежката държава допълнителна премия за поетия през войната риск четири години да работи като щурман в норвежкия търговски флот. Ако не беше това писмо, щяхме да го изхвърлим и да не те занимаваме с подобна дреболия.

— Можеш да се обръщаш към мен винаги, когато пожелаеш, Ауд Хилде — каза той и веднага усети пристъп на лека паника: дали името й наистина беше Ауд Хилде?

— Бедният човек — Бранхауг даде знак на келнера да донесе още вино. — Неприятното в случая е, че той, разбира се, има право. „Нортрашип“ бе създадена, за да управлява онази част от норвежкия търговски флот, която немците още не бяха завзели. Организацията имаше отчасти политически, отчасти търговски интереси. Британците например платиха големи суми на „Нортрашип“ за поетия риск да използват норвежки кораби. Но вместо да се разплатят с екипажите, парите отидоха право в касите на държавата и параходните дружества. Говорим за няколкостотин милиона крони. Моряците от военния флот се опитаха да заведат дело, за да си получат парите, но загубиха във Върховния съд през 1954 година. Едва през 1972-а Стуртингът прие закон, че моряците имат право на тези средства.

— Този мъж сигурно не е получил нищо. Понеже е бил в Китайско море и го торпилирали японците, а не немците, както обясни той.

— Как му беше името?

— Конрад Оснес. Почакай да ти покажа писмото. Беше изчислил всичко с лихвите и с лихвите на лихвите.

Наведе се към чантата си. Мишниците й бяха малко отпуснати. Трябва повечко да спортува, помисли си Бранхауг. Четири килограма по-малко и Ауд Хилде щеше да бъде просто пищна, а не… дебела.

— Чудесно — махна той. — Няма нужда да ми го показваш. „Нортрашип“ е подчинена на Министерството за търговията.

Вдигна очи към него.

— Той твърди, че ние му дължим парите. Даде ни двуседмичен срок да му ги изплатим.

Бранхауг се засмя.

— Така ли? И защо толкова се е разбързал след шестдесет години?

— Не обясни. Само се закани, че ще си понесем последствията, ако не му платим.

— Боже мили! — Бранхауг изчака келнерът да им налее и се наведе напред.

— Мразя да понасям последствия, а ти?

Тя се засмя колебливо.

Бранхауг вдигна чаша.

— Само се чудя как да постъпим в случая — сподели тя.

— Забрави за това. Аз се чудя за нещо друго, Ауд Хилде.

— За какво?

— Дали си виждала с каква стая разполагаме тук, в хотела.

Ауд Хилде отново се засмя и призна, че не е.

Тридесет и осма глава

Фитнес център „Сатс“, 2 март 2000 г.

Хари въртеше педалите и се потеше, фитнес залата разполагаше с осемнадесет хипермодерни велоергометри, всички заети от възпитани, общо взето привлекателни хора, вторачили се в увисналите от тавана телевизори без звук. Хари наблюдаваше как Елоса от „Експедиция «Робинзон»“ прави знаци, че не може да понася Попе. Не беше нещо ново за Хари. Беше повторение.

„That don’t impress me much!“[69], бумтеше от тонколоните.

И то никак, помисли си Хари. Той нито харесваше кънтящата музика, нито стържещия звук, който сякаш идваше от дробовете му. Имаше възможност да тренира безплатно в залата в сградата на полицията, но Елен го убеди да започне да ходи в център „Сатс“. Послуша я, но категорично отказа да се запише на час по аеробика. Да се движи в ритъма на ориенталска музика в такт с тълпа мъже, които до един я харесват, докато пресилено ухилен инструктор го вдъхновява да участва активно с духовити реплики от сорта „трай, бабо, за хубост“, бе за Хари неразбираема форма на доброволно самоунижение. „Сатс“ според неговата гледна точка имаше предимството, че тук може едновременно да тренира и да гледа „Експедиция «Робинзон»“, без да е принуден да понася присъствието на Том Валер, който като че ли прекарваше по-голямата част от свободното си време във фитнес залата на полицията.

Хари хвърли бърз поглед наоколо и установи, че и тази вечер е най-възрастният в салона. Повечето посетители, момичета със слушалки на уокмени в ушите, на равни промеждутъци поглеждаха към него. Не защото зяпаха Хари, а понеже най-популярният комик в Норвегия седеше до него в сив суичър без капка пот под готиния перчем. На скоростомера на Хари премигна съобщение:

You’re training well[70].

„But dressing badly“[71], помисли си той и погледна към раздърпания си, избелял от пране анцуг, който се налагаше да вдига непрекъснато заради мобилния телефон, закачен на кръста му. А износените маратонки „Адидас“ не бяха нито достатъчно нови, за да са модерни, нито достатъчно стари, за да минат за шикозни. Тениската с марка „Джой Дивисън“, някога осигуряваща му поне малко доверие относно актуалността на модните му възгледи, сега само сигнализираше, че притежателят й от няколко години не е в час със случващото се на музикалния фронт. Но Хари се почувства като пълен — пълен — аутсайдер едва когато телефонът му изписка и той забеляза как към него се впериха седемнадесет укорителни чифта очи, включително и тези на комика. Откачи от кръста си миниатюрната черна дяволска машинка.

— Да, моля.

„Okay, so you’re a rocket scientist, that don’t impress me…“[72]

— Обажда се Юл. Притеснявам ли ви?

— Не, това е само музика.

— Дишате тежко като морж. Обадете ми се, когато е удобно.

— Сега е удобно. Просто съм на тренировка.

— Добре тогава. Имам добри новини. Прочетох доклада ви от Йоханесбург. Защо не ми казахте, че той е бил в Зенхайм?

— Урия ли? От значение ли е? Даже не бях сигурен, че съм чул името правилно, понеже разгърнах немски атлас, но не открих никакъв Зенхайм.

— Отговорът на въпроса ви е „да“ — от голямо значение е. Ако по-рано сте се чудили дали търсеният от вас мъж е бивш фронтовак, сега бъдете сигурен. Сто процента. Зенхайм е малко градче и единствените норвежци, за които съм чувал да са ходили там, са били участници във войната. На тренировъчен лагер, преди да тръгнат към Източния фронт. Не сте намерили Зенхайм в немски атлас, защото не се намира в Германия, а в Елзас, във Франция.

— Но…

— В миналото Елзас е бил ту френско, ту немско владение, затова там говорят немски. Щом нашият човек е бил там, значи броят на потенциалните възможности значително намалява. Защото там са били само норвежци от полк „Нурлан“ и полк „Норвегия“ — те са се обучавали там. И още добри новини — ще ви дам име на човек, бил в Зенхайм, и най-вероятно ще пожелае да ви сътрудничи.

— Сериозно ли?

— Фронтовак в полк „Нурлан“. Записа се като доброволец в Отечествения фронт през 1944 година.

— Я виж ти.

— Израснал е в отдалечен чифлик с родителите и по-големите си братя, до един фанатици на тема Национално обединение; бил принуден да се запише като доброволец във войната. Никога не е бил убеден нацист, а през 1943-а дезертирал при Ленинград. За кратко бил пленник при руснаците и се е бил на тяхна страна, преди да се върне в Норвегия през Швеция.

— Имахте ли доверие на фронтовак?

Юл се засмя:

— Напълно.

— Защо се смеете?

— Дълга история.

— Имам достатъчно време.

— Заповядахме му да ликвидира някого от собственото си семейство.

Хари спря, задиша тежко. Юл се изкашля:

— Намерихме го в местността Нурмарка, горе на север. Първоначално не повярвахме на историята му, взехме го за шпионин и имахме намерение да го застреляме. Но благодарение на справка с архива на полицията в Осло проверихме версията му и се оказа, че действително е обявен за изчезнал на фронта и е заподозрян в дезертьорство. Сведенията за семейството му съвпадаха, а и документите му доказваха, че е лицето, за което се представя. Но всичко това можеше да е постановка на немците, затова решихме да го изпитаме.

Мълчание.

— И? — попита Хари.

— Скрихме го в една къщурка, където го изолирахме и от нас, и от немците. Някой предложи да му заповядаме да ликвидира един от братята си, член на Националното обединение. Идеята бе най-вече да видим как ще реагира. Той не каза и дума, прие заповедта мълчаливо, а на следващия ден, когато слязохме до къщичката, вече бе заминал.

Бяхме убедени, че е офейкал, но след два дена той се появи. Бил се поразходил до семейния чифлик в Гюдбрансдален. Няколко дена по-късно получихме докладите на нашите хора там. Открили единия брат в обора, а другия в плевнята. Родителите лежали във всекидневната.

— Мили Боже — възкликна Хари. — Този човек трябва да е полудял.

— Вероятно да. Всички се бяхме побъркали. Водеше се война. Иначе не сме говорили за това, нито тогава, нито по-късно. Може би и вие не бива да…

— Няма, разбира се. Къде живее?

— Тук в Осло. Май в квартал Холменколен.

— А как се казва?

— Фауке. Синдре Фауке.

— Чудесно. Ще се свържа с него. Благодаря ви, Юл.

На екрана на телевизора Попе изпращаше сълзлив поздрав на домашните си в прекалено близък кадър. Хари закрепи телефона на ластика на анцуга си, вдигна го и бързо закрачи към салона с тежестите.

… whatever, that don’t impress me much…[73]

Тридесет и девета глава

Бутик „Изискан мъж“ на булевард „Хегдехауген“, 2 март 2000 г.

— Вълна, супер качество 110 — продавачката помогна на стареца да го облече. — От най-хубавите. Леко и солидно.

— Ще го нося само веднъж — обясни той и се усмихна.

— О — леко се смути тя. — В такъв случай имаме сака на по-разумни…

— Това е хубаво — той се огледа в огледалото.

— Класическа кройка — увери го продавачката. — Най-класическата, с която разполагаме.

Погледна ужасено стареца, който се преви надве.

— Зле ли ви е? Да извикам ли…

— Не, няма нужда, само лек бодеж. Ще мине — старецът се изправи. — За колко време ще ушиете панталоните?

— В сряда следващата седмица ще бъдат готови. Ако не бързате. Сигурно ви трябват за специален случай?

— Да. Но сряда звучи добре.

Той й плати със стотачки. Докато ги броеше, тя каза:

— Е, искам само да ви кажа, че ще имате костюм за цял живот.

Смехът му продължи да звучи в ушите й дълго, след като той си тръгна.

Четиридесета глава

Квартал Холменколен, 3 март 2000 г.

В квартал Холменколен Хари откри в сумрака търсения номер върху голяма, боядисана в кафяво къща под огромни смърчове. Към къщата водеше чакълест път и той стигна с колата до двора, където направи обратен завой. Смяташе да паркира под наклон на площадката, но когато превключи на първа скорост, колата неочаквано се задави и издъхна. Хари изпсува и завъртя ключа, за да запали, ала двигателят само изохка жално.

Слезе от колата и тръгна към къщата. От вратата излезе жена. Тя явно не го бе чула да идва и се спря горе на стълбите с въпросителна усмивка.

— Добро утро — поздрави Хари и кимна към колата. — Не е много здрава, има нужда от… лекарства.

— От лекарства ли? — попита тя с дълбок и топъл глас.

— Да, май е пипнала грипа, който върлува в момента.

Усмихна му се малко по-широко. Жената изглеждаше на около тридесет, а черното й непретенциозно палто с небрежно-елегантен вид му подсказа, че е адски скъпо.

— Тъкмо излизах. Тук ли идвате?

— Да, струва ми се. Синдре Фауке?

— Почти. Но сте закъснели с няколко месеца. Баща ми се премести долу в града.

Хари се приближи и откри, че тя е хубава. А нещо в свободния й маниер на говорене и в начина, по който го гледаше право в очите, издаваше, че е и самоуверена. Работи много, предположи той. Нещо, което изисква рационално, трезво мислене. Брокер на недвижими имоти, заместник-шеф на банка, политик или нещо подобно. Във всички случаи е заможна, в това Хари не се съмняваше. Не заради палтото и палата зад нея, а заради стойката й и високите й, аристократични скули. Тя заслиза по стъпалата, поставяйки краката си един пред друг, сякаш върви по въже. С нейните крачки изглеждаше лесно. Уроци по балет, помисли си Хари.

— Има ли нещо, с което мога да ви помогна?

Изговаряше съгласните отчетливо и съвсем точно, почти театрално.

— Идвам от полицията — започна да търси служебната си карта в джоба на якето, но тя усмихнато махна с ръка.

— Ами, много ми се иска да поговоря с баща ви.

С раздразнение Хари забеляза, че, без да иска, заговори с нетипична за него тържествена интонация.

— Защо?

— Търсим един човек. И се надявам баща ви да ни помогне.

— Кого търсите?

— Не мога да ви кажа.

— Добре — тя кимна, все едно това е изпит и Хари току-що го е издържал.

— Но понеже разбирам, че не живее тук… — Хари заслони очи с ръка. Ръцете й бяха фини. Уроци по пиано, помисли си той. И имаше мимически бръчки под очите.

Вероятно все пак е прехвърлила трийсетте?

— Не, не живее тук — потвърди тя. — Премести се в по-спокоен квартал на улица „Вибе“ 18. Според мен ще го откриете или там, или в Университетската библиотека.

Университетската библиотека. Тя изговори словосъчетанието толкова ясно, че не се загуби и един-единствен звук.

— Улица „Вибе“ 18. Разбирам.

— Чудесно.

— Да.

Хари кимна. И пак кимна. Като онези кученца, които някои шофьори обичат да държат до прозореца зад задните седалки в колата. Тя се усмихна със стиснати устни и повдигна вежди, сякаш за да сложи край на разговора, ако Хари няма други въпроси.

— Разбирам — повтори Хари.

Веждите й бяха черни и съвършено еднакви. Сигурно са оформени с пинсета, помисли си Хари. Незабележимо оформени.

— Налага се да тръгвам. Трамваят ми…

— Разбирам — каза Хари за трети път, но не понечи да тръгне.

— Надявам се да го намерите. Баща ми.

— Ще успеем.

— Приятен ден. — Чакълът заскърца под токчетата й, когато тръгна.

— Имам малък проблем… — обади се Хари.

— Благодаря за помощта — усмихна се Хари.

— Няма защо. Сигурен ли сте, че няма да се отклоните много от пътя си?

— Няма, нали ви казвам, и без това щях да мина оттам — Хари притеснено погледна крадешком към фините и без съмнение страшно скъпи кожени ръкавици, посивели от мръсотията по задницата на колата му. — Въпросът е дали тази бричка ще издържи дотам — добави той.

— Така е, изглежда тази бричка е преживяла доста — съгласи се тя и посочи дупката на мястото на радиото, откъдето се подаваше сноп червени и жълти жици.

— Разбиха я — поясни Хари. — Затова вратата не се заключва, съсипаха и ключалката.

— Значи сега входът е свободен за всички желаещи?

— Да, така става, като поостарееш.

Тя се засмя.

— Така ли?

Погледна я крадешком за втори път. Вероятно беше от онзи тип жени, които не се променят с възрастта, и от двадесет до петдесетгодишна възраст изглеждат все на тридесет. Хареса профила й, деликатните линии. Кожата й имаше топъл, естествен тен, а не сухия, матов загар, който жените на нейната възраст обичат да си купуват през февруари. Под разкопчаното палто той виждаше издължената й слаба шия. Хари погледна ръцете й, спокойно отпуснати в скута й.

— Червено е — отбеляза спокойно тя.

— Съжалявам — Хари удари спирачки.

Какво прави той? Гледа ръцете й, за да провери дали носи халка? Боже мой.

Той се огледа и веднага се сети къде се намират.

— Нещо не е наред ли? — попита тя.

— Не, не.

Светофарът светна в зелено и той даде газ.

— Просто имам лоши спомени от това място.

— И аз. Преди няколко години пътувах тук с влака точно след като полицейска кола бе преминала през релсите и се бе забила в стената ей там — посочи тя. — Беше ужасно. Единият полицай все още висеше на кола на оградата, като разпънат на кръст. След това не успях да заспя дни наред. Разправяха, че полицаят, който шофирал, бил пиян.

— Кой го каза?

— Един колега, с когото следвахме. От Висшето полицейско училище.

— Значи сте следвали в Полицейската академия?

— Не, луд ли сте? — засмя се пак тя. На Хари звукът му допадна. — Учих право в университета.

— И аз. Кога сте следвали?

Ах, ти, хитрецо Хуле.

— Завърших през деветдесет и втора.

Хари започна да пресмята. Значи, поне на тридесет.

— А вие?

— През деветдесета — отвърна Хари.

— Значи помните концерта с „Рага Рокерш“ по време на Юстивала[74] през осемдесет и осма.

— Разбира се. Бях там. В градината.

— И аз! Беше страхотно, нали? — Тя го погледна. Очите й блестяха.

Къде? — помисли си той. — Къде си била?

— Да, беше хубаво. — Хари не помнеше добре концерта. Но изведнъж се сети за всички почтени дами с леви убеждения, които се появяваха по концертите на „Рага“.

— Но ако сме учили по едно и също време, значи сигурно имаме и много общи познати — подхвърли тя.

— Съмнявам се. Тогава работех като полицай и много-много не се подвизавах из студентските среди.

Известно време пътуваха в мълчание.

— Можете да ме оставите тук — предложи тя.

— Тук ли отивате?

— Да, най-удобно е.

Той сви към тротоара, а тя се обърна към него. Заблуден кичур бе паднал върху лицето й. Погледът й бе едновременно нежен и дързък. Кафяви очи. Изведнъж, съвсем неочаквано го осени дива мисъл: искаше да я целуне.

— Благодаря — усмихна се тя.

Посегна към дръжката на вратата, но не успя да отвори.

— Съжалявам — Хари се пресегна над нея и вдиша аромата й. — Ключалката… — блъсна силно вратата и тя се отвори. Чувстваше се като пиян.

— Може би ще се видим — погледна го тя.

— Може би.

Искаше му се да я попита къде отива, къде работи, дали харесва работата си, какво друго обича, дали има приятел, дали би отишла с него на концерт, макар и не на „Рага“. Но за щастие бе късно, тя вече се носеше с балетните си стъпки по тротоара.

Хари въздъхна. Срещна я преди тридесет минути и дори не знаеше как се казва. Изглежда преходната възраст го застига прекалено рано.

После погледна в огледалото и направи абсолютно неправилен обратен завой. Улица „Вибе“ се намираше съвсем наблизо.

Четиридесет и първа глава

Улица „Вибе“, 3 март 2000 г.

Задъхан, Хари стигна до четвъртия етаж. На вратата вече стоеше широко усмихнат мъж.

— Съжалявам за всички тези стъпала — подаде му ръка той. — Синдре Фауке.

Очите му все още младееха, но иначе лицето му изглеждаше като преживяло не една, а две световни войни. Най-малко. Остатъците от бялата му коса бяха загладени назад. Под разкопчаната жилетка Фауке носеше червена риза на горски работник. Ръкостискането му бе здраво и сърдечно.

— Току-що сварих кафе. И знам за какво сте дошли.

Влязоха във всекидневната, обзаведена като работен кабинет. Върху ковчеже бе поставен персонален компютър. Навсякъде бяха разпилени листове хартия, а купища книги покриваха масите и пода до стените.

— Още не съм успял да въведа ред — обясни той и разтреби дивана, за да направи място на Хари.

Хари се огледа. По стените нямаше снимки, само календар от веригата магазини „Рими“ с пейзажи от местността Нурмарка.

— В момента се занимавам с мащабен проект и се надявам да се превърне в книга. История на войната.

— Тази книга не е ли вече написана?

Фауке се засмя гръмогласно.

— Да, може да се каже. Само дето досега не са успели да проумеят войната. А тази книга ще разказва за моята война.

— Ясно. Защо я пишете?

Фауке повдигна рамене.

— С риск да прозвуча театрално — ние, участниците, носим отговорността да предадем опита си на идните поколения, преди да си отидем от този свят. Или поне аз така виждам нещата.

Фауке се скри в кухнята и извика оттам:

— Евен Юл ми се обади и ми каза да очаквам посещение. Разбрах, че сте от ПСС.

— Да. Но Юл ми каза, е живеете в квартал Холменколен.

— С Евен не се чуваме често, а аз запазих телефонния си номер, защото преместването ми е временно. Докато завърша книгата.

— Ясно. Аз ходих там. Срещнах дъщеря ви, тя ми даде този адрес.

— Значи си е била у дома? Да, тя има доста дни отпуск.

От коя работа? — едва се сдържа да не попита Хари, но съобрази, че ще прозвучи подозрително.

Фауке се върна с голям, димящ чайник с кафе и две чаши.

— Без сметана — сложи той едната чаша пред Хари.

— Чудесно.

— Хубаво. Понеже нямате голям избор — Фауке се засмя и за малко да разлее кафе, докато наливаше.

Хари си помисли колко е странно, че Фауке почти по нищо не прилича на дъщеря си. Нямаше нито нейния изискан начин на говорене и поведение, нито нейните черти и смугла кожа. Само челото му бе същото. Високо, с дебела синя вена, преминаваща напряко през него.

— Голяма къща си имате там.

— Само поддръжка и ринене на сняг — Фауке отпи от кафето и доволно премлясна. — Тъмна, потискаща и далеч от света. Не предпочитам квартал Холменколен. А и там живеят само сноби. Не е особено подходящо място за преселил се гюдбрандалец като мен.

— Защо тогава не я продадете?

— Дъщеря ми я харесва. Тя е израснала там. Искали сте за говорим за Зенхайм, както разбрах.

— Дъщеря ви сама ли живее там?

На Хари му се прииска да си отхапе езика, Фауке отпи отново. Задържа кафето в устата си. За дълго време.

— Живее с едно момче. Олег.

Погледът му бе отнесен и той вече не се усмихваше.

Хари си направи няколко бързи извода. Доста прибързани, вероятно, но ако не грешеше, Олег бе причината Синдре Фауке да се премести на тази улица. И все пак това е положението: тя живее с мъж; вече няма смисъл да мисли за нея. Всъщност така е по-добре.

— Не мога да ви кажа много неща, Фауке. Както сигурно сте разбрали, работим…

— Разбирам.

— Добре. Бих искал да чуя какво знаете за норвежките в Зенхайм.

— Олеле. Знаете ли, бяхме доста народ.

— За онези, които все още са живи.

Фауке се усмихна.

— Не искам да прозвучи зловещо, но това доста улеснява задачата ми. Измирахме като мухи на Източния фронт. Средно шестдесет процента от отряда ми загиваха всяка година.

— Боже мой, съвпада с коефициента на смъртност при сивогушите завирушки… ъъъ.

— Да?

— Извинете ме. Продължете, ако обичате.

Хари засрамено заби поглед в чашата с кафе.

— Важното е, че натрупаният опит рязко повишава шансовете за оцеляване — обясни Фауке. — Не умреш ли през първите шест месеца, те изведнъж се умножават. Не настъпваш мини, вървиш наведен в окопа, будиш се при звука от зареждане на винтовка „Мосин-Нагант“. И знаеш че няма място за геройства, а страхът е най-добрият ти приятел. Затова след шест месеца се превърнахме в малка група оцеляващи норвежци, които се надяват да преживеят войната. И повечето от нас бяха ходили в Зенхайм. С напредването на военните действия преместиха обучението във вътрешните части на Германия. Или пък доброволците идваха направо от Норвегия. Които не бяха ходили на обучение…

Фауке поклати глава.

— Измряха ли? — попита Хари.

— Даже не успяхме да им запомним имената. Какъв бе смисълът? Непонятно е, но до 1944-а доброволците прииждаха на тълпи към Източния фронт, дълго време след като ние, тамошните, бяхме разбрали накъде вървят нещата. Бедничките, мислеха си, че ще спасят Норвегия.

— Доколкото разбрах, през 1944-а вече не сте били там?

— Така е. Дезертирах. В навечерието на Новата година през 1943-а. Извърших предателство два пъти. — Фауке се усмихна. — И двата пъти попаднах в погрешния лагер.

— Били сте се за руснаците?

— Почти. Бях пленник. Щяхме да измрем от глад. Една сутрин попитаха на немски дали някой от нас разбира нещо от свързване. Знаех това-онова и вдигнах ръка. Оказа се, че всички свързочници в един от полковете са загинали. До един! На следващия ден обслужвах полевия телефон, докато руснаците преследваха доскорошните ми другари от Естония. Беше при река Нарва…

Фауке вдигна чашата и я хвана с две ръце.

— Лежах на едно възвишение и наблюдавах как руснаците нападат немска картечница. Немците просто ги покосиха. Сто и двадесет души и четири коня лежаха на купчини пред тях, когато картечницата накрая прегря. Избиха руснаците с байонети, за да пестят муниции. От началото до края на атаката мина най-много половин час. Сто и двадесет мъртъвци. После продължиха към следващия пост. И там пак същата процедура.

Хари забеляза как чашата в ръката на Фауке леко се заклати.

— Разбрах, че ще умра. И то за нещо, в което не вярвах. Не вярвах нито на Сталин, нито на Хитлер.

— Защо тогава заминахте за Източния фронт?

— Бях на осемнадесет. Израснах в чифлик далеч на север в Гюдбрансдален, където почти не виждахме други хора, освен най-близките си съседи. Не четяхме вестници, нямахме книги — не знаех нищо. Всичките си знания за политиката придобих от разказите на баща ми. От рода ни единствено ние бяхме останали в Норвегия, другите емигрираха в САЩ през двадесетте години. Будителите ми и съседите от двете страни бяха заклети привърженици на тогавашния министър-председател Квислинг и членове на Националното обединение. Имах двама по-големи братя; те ми служеха за пример в много отношения. Участваха в Свитата[75] и имаха за задача да вербуват младежи за партията в Норвегия, иначе и те щяха да хукнат към фронта. Или поне това ми казваха. Едва по-късно разбрах, че са набирали доносници. Но тогава бе прекалено късно, бях на път за фронта.

— Значи сте променили убежденията си на фронта?

— Не бих го нарекъл промяна. Повечето от нас, доброволците, мислеха повече за Норвегия, отколкото за политика. Обратът за мен настъпи, когато разбрах, че се бия за друга страна. Всъщност истината е толкова проста. И така погледнато, не бе по-добре да се биеш за руснаците. През юни 1944-а работех като товарач на един пристан в Талин, откъдето успях да се промъкна на борда на шведски кораб на Червения кръст. Скрих се в трюма и стоях там три денонощия. Натрових се с въглероден моноксид, но стигнах до Стокхолм. Оттам продължих към границата с Норвегия и се прехвърлих без чужда помощ. Беше вече август.

— Защо без чужда помощ?

— Малкото ми познати в Швеция ми нямаха доверие, фантастичното в историята ми им идваше малко в повече. Но така беше по-добре. И аз не разчитах на никого.

Той отново се засмя високо.

— После се покривах и се оправях сам. Самото преминаване на границата се оказа детска игра. Повярвайте ми, по време на войната по-опасно бе да доставиш дажбите с храна в Ленинград, отколкото да преминеш от Швеция в Норвегия. Още кафе?

— Благодаря. Защо просто не останахте в Швеция?

— Уместен въпрос. И аз самият съм си го задавал много пъти.

Прокара ръка по рядката си побеляла коса.

— Бях обсебен от мисълта за отмъщение, разбирате ли. Бях млад, а когато е млад, човек обича да живее с погрешната представа, че справедливостта е човешкото ни призвание. Когато тръгнах за Източния фронт, бях млад мъж с големи вътрешни конфликти и се държах като боклук с много от другарите си на фронта. Въпреки това, или може би точно затова, се заклех да отмъстя за всички пожертвали живота си в името на лъжите, с които ни тъпчеха у дома. И да отмъстя за собствения си разбит живот; смятах, че той никога повече няма да бъде същият. Мечтаех единствено да си разчистя сметките с истинските предатели на страната ни. Днешните психолози сигурно ще го нарекат военна психоза и веднага щяха да ме затворят. Вместо това тръгнах за Осло, без да имам къде да живея или при кого да отида, а наличните ми документи веднага щяха да ме разобличат като дезертьор. Щом пристигнах с камион в Осло, тръгнах на север към местността Нурмарка. Три дена спах под стъблата на няколко бора и се хранех с горски плодове, преди да ме открият.

— Отечественият фронт ли?

— Разбрах от Евен Юл, че ви е разказал останалото.

— Да — Хари въртеше чашата в ръце. Убийството. — Срещата с този мъж не успя да хвърли светлина върху тази непонятна постъпка. Мисълта за нея се загнезди в съзнанието на Хари, още щом видя усмихнатия Фауке на вратата и стисна ръката му. Този човек е екзекутирал двамата си братя и родителите си.

— Знам за какво мислите — обади се Фауке. — Бях войник и получих заповед да извърша убийство. Ако не бях получил такава заповед, нямаше да го сторя. Но знам едно: те бяха от хората, извършили предателство.

Фауке погледна Хари право в очите. Чашата му вече не се клатеше.

— Чудите се защо убих всичките, след като заповедта се отнасяше за един? Проблемът беше, че не уточниха кого. Предоставиха на мен да отсъдя кой да умре и кой да живее. А аз не можех да реша. Затова убих всички. На фронта имаше един мъж; наричахме го Червеношийката. Точно като птицата. Научи ме, че убийството с байонет е най-хуманното. Сънната артерия свързва сърцето с мозъка и щом я прекъснеш до мозъка не стига кислород и жертвата веднага изпада в мозъчна смърт. Сърцето бие още три, четири пъти, но после и то спира. Проблемът е, че е трудно. Гюдбран, по прякор Червеношийката, бе ненадминат, но аз се борих с майка ми цели двадесет минути и успях само да й нанеса няколко прободни рани. Накрая се наложи да я застрелям.

Устата на Хари пресъхна.

— Разбирам — кимна той.

Безсмислената дума увисна във въздуха. Той бутна чашата към средата на масата и извади бележник от коженото си яке.

— Може ли да поговорим за хората, с които сте били в Зенхайм?

Синдре Фауке изведнъж се изправи.

— Съжалявам, Хуле. Нямах намерение да го представя като хладнокръвно и безмилостно деяние. Нека ви обясня, преди да продължа: не съм жесток човек, просто такъв е моят подход към нещата. Нямаше нужда да ви разказвам това, но въпреки това го направих. Понеже не мога да си позволя да го забравя. Точно затова и пиша онази книга. Преживявам го всеки път, когато темата се повдигне — конкретно или безмълвно. За да съм сигурен, че няма да забравя. В деня, когато забравя, страхът ще спечели първата си битка. Не знам защо е така, психолозите сигурно биха го обяснили.

Той въздъхна.

— Но сега казах всичко по въпроса. Сигурно е прекалено много. Още кафе?

— Не, благодаря — промърмори Хари.

Фауке седна отново. Подпря брадичка на свитите си пестници.

— Значи Зенхайм. Твърдото норвежко ядро. Ако включим и мен, говорим всъщност само за петима. Единият, Даниел Гюдесон, загина същата нощ, когато изчезнах. Остават четирима. Едвард Мускен, Халгрим Дале, Гюдбран Юхансен и аз. След войната съм виждал само Едвард Мускен, командира ни. През лятото на 1945-а. Осъдиха го на три години затвор за държавна измяна. За другите дори нямам представа дали са оцелели. Но нека ви разкажа какво знам за тях.

Хари отвори на празна страница в бележника си.

Четиридесет и втора глава

ПСС, 3 март, 2000 г.

Гюдбран Юхансен. Хари набра буквите на клавиатурата с показалците си. Селско момче. Според Фауке учтив, малко слаб тип, който възприемал Даниел Гюдесон, застреляния на поста, като образец и заместител на по-големия си брат. Хари натисна клавиш ентър и програмата започна да работи.

Загледа се в стената. Там имаше малка снимка на Сьос. Изкривила бе лице в гримаса — винаги правеше така, когато я снимат. Лятна ваканция преди много години. Сянката на фотографа падаше върху бялата й тениска. Мама.

Кратко писукане от компютъра даде знак, че търсенето е приключило и той отново насочи поглед към екрана.

В регистъра на населението фигурираха само двама с името Гюдбран Юхансен, но датата им на раждане показваше, че са под шестдесет години. Синдре Фауке издиктува на Хари името буква по буква, значи нямаше грешка. Следователно означаваше само, че си е сменил името. Или живее в чужбина. Или е мъртъв.

Хари опита със следващото име. Командирът от Мьондален. Бащата на две малки деца. Едвард Мускен. Отлъчен от семейството, понеже отишъл на фронта. Двойно кликване върху „търсене“.

Изведнъж лампите светнаха. Хари се обърна.

— Трябва ти светлина, като работиш толкова късно — на вратата стоеше Кюрт Майрик с пръст върху ключа за осветлението. Влезе и седна на ръба на масата.

— Какво откри?

— Търсим човек над седемдесетгодишна възраст. И вероятно е бивш фронтовак.

— Имах предвид тези нацисти и Седемнадесети май.

— О! — От компютъра се чу ново писукане. — Още не съм имал време да проуча случая сериозно, Майрик.

На екрана се появиха двама с името Едвард Мускен. Единият, роден през 1942 година, и другият — през 1921 година.

— Ще има парти на отдела в събота — оповести Майрик.

— Намерих поканата върху етажерката за пощата ми — Хари кликна два пъти върху 1921-а и адресът на по-възрастния Мускен се появи на екрана. Живееше в Драмен.

— Шефът на „Човешки ресурси“ каза, че още не си се записал. Исках само да се уверя, че ще дойдеш.

— И защо?

Хари въведе единния граждански номер на Мускен в Регистъра на осъдените лица.

— Искаме хората да се опознаят извън всекидневната работа в отдела. Досега не съм те виждал и един път в столовата.

— Чувствам се добре тук, в кабинета.

Нулев резултат. Прехвърли се в регистъра на Центъра за политика за зрелите хора (ЦПЗ) на всички, които по някакъв повод са имали досег с полицията. Не непременно съдени за престъпление, а например задържани, обвинени или сами да са станали жертва на криминално деяние.

— Хубаво е, че се ангажираше проблемите, но не бива да се затваряш тук сам. Ще те видя ли в събота, Хари?

Ентър.

— Ще видим. Имам друга уговорка от преди доста време — излъга Хари.

Отново нулев резултат. Понеже и без друго бе в базата данни на ЦПС, въведе името на третия фронтовак, получено от Фауке. Халгрим Дале. Опортюнист според Фауке. Вярвал, че Хитлер ще спечели войната и ще възнагради онези, които избрали правилната страна. Разкаял се още като пристигнали в Зенхайм, но било прекалено късно да се връща. Хари си помисли, че има нещо отчасти познато в името, когато Фауке го произнесе, и сега това усещане се появи отново.

— Нека да се изразя по-категорично — настоя Майрик. — Възлагам ти да дойдеш.

Хари вдигна очи. Майрик се усмихна.

— Шега — ухили се той. — Но би било приятно да те видя. Лека вечер.

— Лека — промърмори Хари и се обърна отново към екрана. Един с името Халгрим Дале. Роден през 1922 година. Ентър.

Екранът се запълни с текст. Още една страница. И още една.

Значи не всички са се справяли добре след войната, помисли си Хари. Халгрим Дале, постоянен адрес Осло, бе онова, което вестниците обожават да наричат „стар познайник на полицията“. Очите на Хари заиграха по списъка. Вагабонтство, пиянство, нарушаване покоя на съседите, дребни кражби, побой. Много, но нищо наистина сериозно. Това е най-впечатляващото: още е жив, помисли си Хари, установявайки, че Дале е бил в изтрезвителното през август. Намери телефонния указател на Осло, потърси номера на Дале и го набра. Докато чакаше отговор, пак потърси в Регистъра на населението на компютъра и намери другия Едвард Мускен, роден през 1942-а. И той живееше в градчето Драмен.

Хари записа ЕГН-то му и се прехвърли на Регистъра на осъдените лица.

— Избраният от вас номер не съществува. Това е съобщение от Теленур.[76] Избраният от вас…

Хари не се изненада. Остави слушалката.

Младият Едвард Мускен имаше присъда. И то дълга, все още седеше на топло. За какво? За наркотици, предположи Хари и натисна ентър. Във всеки един момент една трета от затворниците имат присъда за наркотици. Ето. Точно така. Незаконна търговия с хашиш. Четири килограма. Четири години ефективно.

Хари се прозя и се протегна. Какъв е смисълът от усилията му или просто си намира работа тук, защото единственото друго място, където му се ходеше, е „Скрьодер“, а сега няма сили да пие кафе там? Ама че гаден ден. Обобщи: Гюдбран Юхансен не съществува, или поне не в Норвегия. Едвард Мускен живее в Драмен и има син, осъден за наркотици. А Халгрим Дале е алкохолик и едва ли е типът човек, разполагащ с половин милион крони.

Хари разтърка очи.

Дали да провери в телефонния указател на Фауке, да види дали има номер в Холменколен? Изпъшка.

Тя си има приятел. И пари. И притежава класа. Накратко: всичко, което ти нямаш.

Въведе ЕГН-то на Халгрим Дале в ЦПС. Ентър. Машината избръмча няколко пъти.

Дълъг списък. Едно и също. Бедният алкохолик.

И двамата са учили право. И тя харесва „Рага рокерш“.

Почакай малко. На последния процес Дале има код на „засегнат“. Да не би някой да го е пребил? Ентър.

Забрави за тази жена. Ето, вече успя. Дали да не се обади на Елен и да я попита ходили й се на кино и да предостави на нея избора на филм? Не, по-добре да се поразходи до „Сатс“. Да се поизпоти.

Екранът пред него светна:

ХАЛГРИМ ДАЛЕ. 151199. УБИЙСТВО.

Хари си пое дъх. Изненада се, но защо не се изненада повече? Кликна два пъти върху „детайли“. Нещо изкряска и избуча. Но за пръв път мозъчните му гънки се оказаха по-бързи от компютъра и когато снимката се появи, той вече бе успял да я свърже с името.

Четиридесет и трета глава

Фитнес център „Сатс“, 3 март 2000 г.

— Да, моля.

— Здрасти, Елен, аз съм.

— Кой е?

— Хари. И не се преструвай, че други мъже ти звънят и ти казват „аз съм“.

— Майната ти. Къде си? Каква е тази отвратителна музика?

— В „Сатс“ съм.

— Какво?

— Карам велоергометъра. Ще станат осем километра.

— Само за да съм сигурна, че не съм разбрала погрешно, Хари: седнал си на колело в „Сатс“ и същевременно говориш по мобилен телефон? — натърти тя на думите Сатс и мобилен телефон.

— Има ли нещо странно в това?

— Боже мой, Хари.

— Опитвам се да се свържа с теб цяла вечер. Помниш ли убийството на човек на име Халгрим Дале, което разследвахте с Том Валер през ноември?

— Естествено. КРИПОС почти веднага поеха случая. Има ли проблем?

— Не знам. Не е изключено да е свързано с фронтовака, когото издирвам. Какво ще ми разкажеш?

— Това е работа, Хари. Обади ми се утре в офиса.

— Само малко, Елен. Хайде де.

— Един от готвачите на „Пицарията на Херберт“ намерил Дале в прохода към задния двор. Лежал между контейнерите с прерязан гръклян. Групата на местопрестъплението не открила нищо. Лекарят, извършил аутопсията, изказа впрочем мнението, че разрезът на врата е много прецизен. Направо хирургическа работа, каза той.

— Кой според теб го е извършел?

— Нямам представа. Може да е бил някой от неонацистите, разбира се, но не ми се вярва.

— Защо не?

— Ако убиеш човек точно пред редовното ти място за срещи, си или безразсъдно смел, или просто глупав. Но всичко в това убийство изглеждаше толкова изрядно, така добре обмислено. Нямаше следи от борба, никакви улики, никакви свидетели. По всичко личи, че убиецът си е разбирал от работата.

— Мотив?

— Трудно е да се каже. Дале сигурно е имал дългове, но почти никакви пари, за които си струва да го изнудваш. Доколкото знаем, не се е занимавал с наркотици. Претърсихме апартамента му, не открихме нищо, само празни бутилки. По една или друга необяснима причина е водел със себе си онези пиянски булки.

— Пиянски булки?

— Да, от онези, дето се мъкнат с пияниците. Виждал си ги, разбираш какво имам предвид.

— Да де, но… пиянски булки.

— Винаги се хващаш за глупостите, Хари, и понякога ставаш много досаден, знаеш ли? Може би трябва да…

— Sorry[77], Елен. Винаги имаш право и коренно ще се променя. Докъде стигна?

— В средите на алкохолиците смяната на партньори е често срещана, затова не можем да изключим убийство заради ревност. Знаеш ли впрочем кого привикахме на разпит? Старият ти познайник Свере Улсен. Готвачът го е видял в „Пицарията на Херберт“ около часа на убийството.

— И?

— Има алиби. Бил е там цял ден, излязъл е само за десет минути да си купи нещо. Продавачът в магазина, откъдето е пазарувал, потвърди версията му.

— Може да е успял…

— Иска ти се да е той. Но, Хари…

— Ами ако Дале е разполагал с друго, а не с пари?

— Хари…

— Например е имал някаква информация. За някого.

— Вие горе, на шестия етаж, си падате по конспиративни теории, нали? Хайде да го обсъдим утре, Хари.

— Откога си толкова прецизна по отношение на работното си време?

— Легнала съм си.

— В десет и половина?

— Не съм сама.

Хари спря да диша тежко. Преди не му бе хрумвало, че хората около него могат да подслушат разговора им. Огледа се наоколо. За щастие по това време в залата имаше само шепа хора.

— Да не е художникът от „Тьошт“ — прошепна той.

— Мм.

— И откога сте другарчета в леглото?

— От известно време.

— Защо не си ми казала нищо?

— Не си ме питал.

— Сега до теб ли лежи?

— Мм.

— Бива ли го?

— Мм.

— Казал ли ти е, че те обича?

— Мм.

Мълчание.

— Мислиш ли за Фреди Меркюри, когато…

— Лека нощ, Хари.

Четиридесет и четвърта глава

Офисът на Хари, 6 февруари 2000 г.

Хари пристигна на работа в осем и тридесет според часовника на рецепцията. Не беше същинска рецепция, а по-скоро входна кабинка и функционираше като шлюз. А шефът на шлюза се казваше Линда. Тя вдигна очи от компютъра и бодро го поздрави с добро утро. Линда бе прекарала в ПСС повече от когото и да било другиго и, строго погледнато, на Хари му се налагаше да общува единствено с нея от службата, за да си върши работата. Освен като „шеф на шлюза“ тази бъбрива, дребничка петдесет годишна жена работеше едновременно като секретарка, рецепционистка и момиче за всичко. Хари на няколко пъти си бе помислял, че ако е шпионин на чужда държава и иска да източи информация от някого в ПСС, би избрал Линда. Освен това, с изключение на Майрик само тя знаеше какво работи Хари в ПСС. Той нямаше представа какво си мислят другите. Няколкото пъти, когато посети столовата, за да си купи кисело мляко или цигари (оказа се, че не продават), забеляза погледите от масите. Без да се опитва да ги тълкува, побърза да се върне в офиса си.

— Търсиха те по телефона — посрещна го Линда. — На английски. Да видим…

Отлепи от ръба на екрана жълта бележка.

— Хохнер.

— Хохнер ли? — възкликна Хари.

Линда погледна бележката малко колебливо.

— Да, такова й беше името.

— Нейното ли? Имаш предвид неговото?

— Не, беше жена. Обеща да се обади пак…

Линда се обърна и погледна стенния часовник зад гърба си.

— … точно в този момент. Звучеше доста заинтересована да те открие, Хари. Така и така си тук, Хари — още ли не си обиколил да се запознаеш с колегите?

— Не ми е останало време. Другата седмица, Линда.

— Тук си от цял месец. Вчера Стефенсен ме попита кой е високият рус мъж, когото срещнал в тоалетната.

— Така ли? И какво му отговори?

— Че действаме на принципа „нужно е да разберем“ — усмихна се тя. — А ти трябва да дойдеш на партито на отдела в събота.

— Вече разбрах — промърмори той и взе два листа от рафта с пощата си: единият — напомняне за партито, другият — вътрешна бележка за новата наредба за доверените лица. И двата листа литнаха към кошчето за смет щом затвори вратата на офиса зад гърба си.

Седна, натисна бутоните REC и PAUSE на телефонния секретар и зачака. След около тридесет секунди телефонът иззвъня.

— Harry Hole speaking.[78]

— Harry? Speaking? — Обаждаше се Елен.

— Sorry. Взех те за друг.

— Той е като животно — избълва тя, преди той да успее да обясни. — Направо шиба невероятно.

— Ако говориш за онова, което си мисля, предпочитам да спреш дотук, Елен.

— Убитак такъв. От кого чакаш обаждане впрочем?

— От една жена.

— Най-после!

— Забравѝ, най-вероятно е роднина или съпруга на един, когото разпитвах.

Тя въздъхна.

— Кога и ти ще срещнеш някого, Хари?

— Май си влюбена, а?

— Познай! Ти не си ли?

— Аз ли?

Радостният пронизителен вик на Елен избуча в ухото му.

— Не ми отговори! Май си прясно влюбен, Хари Хуле! В кого, в кого?

— Престани, Елен.

— Кажи, че съм права!

— Никого не съм срещнал, Елен.

— Не лъжи мама.

Хари се засмя:

— По-добре ми разкажи за Халгрим Дале. Докъде е стигнало разследването?

— Не знам. Говори с КРИПОС.

— Добре, но какво ти подсказва интуицията за убиеца?

— Професионалист е, а не маниак. Добре, споменах, че убийството изглежда чисто, но едва ли е било планирано внимателно предварително.

— Така ли?

— Извършено е бързо и точно и не са оставени следи. Но местопрестъплението не е добре подбрано, имало е вероятност да го видят от улицата или от задния двор.

— Търсят ме на другата линия, ще ти звънна по-късно.

Хари натисна копчето REC на телефонния секретар и провери дали магнетофонът е тръгнал, преди да се свърже с другата линия.

— Да, моля.

— Hello, ту name is Constance Hochner.

— How do you do, Ms. Hochner?[79]

— Аз съм сестра на Андреас Хохнер.

— Разбирам.

Въпреки лошата връзка той чуваше колко е нервна. Все пак тя започна без заобикалки:

— Сключихте сделка с брат ми, мистър Хуле. И не сте изпълнили вашата част.

Говореше със странен акцент, същия като Андреас Хохнер. Хари се опита да си я представи, навик на разследващ полицай, с какъвто се бе сдобил като млад.

— Ами, мисис Хохнер, не мога да направя нищо за брат ви, преди да съм уточнил дадените от него сведения. Засега не сме открили нищо, което да потвърди думите му.

— Но защо му е да лъже, господин Хуле? Още повече, като се има предвид в какво положение се намира?

— Точно затова, госпожице Хохнер. Ако не разполага с информация, може да е достатъчно отчаян, за да се престори, че знае нещо.

Настъпи мълчание по пращящата линия от… къде? От Йоханесбург?

Констанс Хохнер поде отново:

— Андреас ме предупреждаваше, че ще ми кажете нещо подобно. Затова ви се обаждам да ви съобщя, че разполагам с още интересна за вас информация от брат ми.

— Така ли?

— Но няма да я получите, преди вашето правителство да предприеме нещо по случая на брат ми.

— Ще направим, каквото можем.

— Ще се свържа с вас отново, щом разберем, че ни помагате.

— Както се досещате, нещата не стават така, госпожице Хохнер. Първо трябва да видим резултатите от получената информация и едва тогава можем да му помогнем.

— Брат ми има нужда от гаранции. Процесът срещу него започва след две седмици.

Гласът й изневери някъде по средата на изречението и Хари разбра, че е готова да се разплаче.

— Мога да ви дам единствено моята дума, че ще сторя всичко по силите си, госпожо Хохнер.

— Не ви познавам. Не разбирате. Възнамеряват да осъдят Андреас на смърт. Те…

— И въпреки това мога да ви предложа само това.

Тя се разплака. Хари зачака. След малко хлипането й утихна.

— Имате ли деца, госпожо Хохнер?

— Да — подсмръкна тя.

— И знаете за какво съдят брат ви?

— Разбира се.

— Тогава разбирате, че той се нуждае от цялото възможно опрощение на греховете си. Ако чрез вас ни помогне да спрем атентатор, ще направи нещо добро. И вие също, госпожо Хохнер.

Тя дишаше тежко в слушалката. За миг Хари си помисли, че пак ще заридае.

— Обещавате ли да направите всичко по силите си, господин Хуле? Брат ми не е извършил всички неща, за които го обвиняват.

— Обещавам.

Хари се заслуша в собствения си глас. Спокоен и непоклатим. Същевременно обаче стискаше силно слушалката.

— Окей — прошепна тихо Констанс Хохнер. — Андреас казва, че човекът, който взел от него оръжието и му платил на пристанището онази нощ, не бил същият, който го поръчал. Онзи бил почти редовен клиент, млад мъж. Говорел добре английски със скандинавски акцент. И настоявал Андреас да го нарича с кодовото име Принца. Андреас смята, че трябва да се разтърсите из средите, където използват оръжия.

— Това ли е всичко?

— Андреас никога не го е виждал, но е сигурен, че веднага ще разпознае гласа му, ако му изпратите запис.

— Добре — Хари се надяваше тя да не долови разочарованието му. Механично изправи рамене, сякаш за да звучи по-твърдо, когато й сервира лъжата:

— Ако открием нещо, ще задействам нещата оттук. — Думите пареха в устата му като сода каустик.

— Благодаря ви, господин Хуле.

— Няма защо, госпожо Хохнер.

Повтори си наум два пъти последното изречение, като тя затвори.

— Това е ужасно — въздъхна Елен, след като чу историята за семейство Хохнер.

— Виж дали умът ти е в състояние да забрави за секунда, че е влюбен, и да направи някой от триковете си — подкани я Хари. — Досега все пак си имала прозрения.

— Незаконен внос на оръжие, редовен клиент, Принца, среди на притежатели на оръжие.

— Четири са.

— Само с толкова разполагам.

— Защо ли се съгласявам на всичко това?

— Защото ме обичаш. Сега трябва да бягам.

— Почакай. Разкажи ми за онази жена, с която…

— Надявам се интуицията ти да е по-добра по криминалните въпроси, Елен. Чао.

Хари набра номера в Драмен, който откри в базата данни.

— Да, моля — прозвуча сериозен глас.

— Търся Едвард Мускен.

— Аз съм. С кого разговарям?

— Старши инспектор Хуле от службата за сигурност. Имам няколко въпроса.

Хрумна му, че за пръв път се представи като старши полицейски инспектор. По една или друга причина му звучеше като лъжа.

— Да не се касае за сина ми?

— Не. Удобно ли е да ви посетя утре в дванадесет часа, Мускен?

— Пенсионер съм. И живея сам. Едва ли има време, когато да не е удобно, инспектор Хуле.

Хари се обади на Евен Юл и го осведоми за последните новини.

На път към столовата, за да си купи кисело мляко Хари се замисли за думите на Елен относно убийството на Халгрим Дале. Щеше да звъни на КРИПОС, за да получи най-новата информация, но имаше силното усещане, че Елен вече му е казала всичко съществено по случая. И все пак. Статистическата вероятност да бъдеш убит в Норвегия е нула цяло и десет промила. Ако човек, който издирваш, се появява като труп от убийство преди четири месеца, е трудно да си помислиш, че това е случайно. Възможно ли е убийството да се свърже по някакъв начин с покупката на пушката „Мерклин“? Часът бе едва девет, а Хари вече имаше главоболие. Надяваше се Елен да успее да се сети нещо за Принца. Каквото и да е. Ако не друго, то поне щеше да има отправна точка.

Четиридесет и пета глава

Согн, 6 март 2000 г.

След работа Хари отиде до хосписите в Согн. При пристигането му Сьос го чакаше на вратата. Беше напълняла напоследък, но приятелят й, Хенрик, който живееше в дъното на коридора, я харесвал и така, твърдеше тя.

— Но Хенрик е монго.

Тя имаше навик да казва това, когато се канеше да обяснява на повече хора за малките странности на Хенрик. Самата тя нямаше монголоидни черти. Между двете групи минаваше наистина тънка, но ясна граница. И Сьос обичаше да обяснява на Хари кой от живущите там е такъв и кой почти е такъв.

Разказваше на Хари обикновени неща: какво е казал Хенрик миналата седмица (понякога се случваше да е доста сензационно), какво са гледали по телевизията, какво са яли и къде планирали да заминат на почивка. Те винаги планираха ваканция. Този път говореше за Хаваите и Хари не се стърпя да се усмихне при мисълта за Сьос и Хенрик в хавайски ризи на летището в Хонолулу.

Попита я дали е говорила с баща им — бил я посетил преди два дена.

— Чудесно — възкликна Хари.

— Май вече е забравил мама — добави Сьос. — Това е добре.

Хари поседя известно време и се замисли над думите й. После Хенрик почука и напомни, че след три минути по ТВ2 започва „Хотел «Цезар»“. Хари си облече палтото и обеща скоро да се обади пак.

Какво винаги трафикът на кръстовището със светофарите до стадион „Юлевол“ бе натоварен и Хари откри доста късно, че е трябвало да завие малко по-рано надясно заради строителни работи. Замисли се за казаното от Констанс Хохнер — че Урия е използвал посредник, вероятно норвежец. Следователно някъде навън броди човек, който знае кой е Урия. Вече бе помолил Линда да потърси в тайните архиви някого с псевдоним Принца, но почти не се надяваше тя да открие нищо. Имаше категоричното усещане, че този човек е по-умен от средностатистическия престъпник. Ако Принца наистина е постоянен клиент, както твърди Андреас Хохнер, значи е успял да си създаде своя група от клиенти, без ПСС или някой друг да са го разкрили. За подобно нещо е необходимо време и се изисква предпазливост, хитрост и дисциплина — нито едно от тези качества не характеризираше познатите на Хари бандити. Този сигурно е имал повече късмет, щом не е заловен. Или някакъв статус му осигурява защита. Констанс Хохнер спомена, че говорел добре английски. Може да е дипломат, например — някой, който пътува до и от страната, без да го спират на митническия контрол.

Хари се насочи към квартал Холменколен.

Дали да не помоли Майрик да командирова за кратко Елен в ПСС? Отхвърли веднага идеята. На Майрик повече му се ще Хари да брои неонацисти и да ходи на обществени мероприятия, отколкото да лови призраци от войната.

Хари стигна чак до къщата й, когато разбра накъде се бе запътил. Спря и се загледа между дърветата. Оттук, от главния път, до къщата имаше петдесет-шестдесет метра. Прозорците на първия етаж светеха.

— Идиот — високо каза той и се сепна от звука на собствения си глас. Тъкмо се канеше да тръгва и входната врата се отвори. Светлината падна върху стълбите. Мисълта, че тя ще види и разпознае колата му, го хвърли в моментна паника. Включи на задна, за да се измъкне заднишком тихо и дискретно нагоре по възвишението, но натисна педала за газта прекалено внимателно и задави двигателя. Чу гласове. Висок мъж в дълго тъмно палто излезе на стълбите. Говореше с някого, но вратата скриваше другия човек. После той се наведе през прага и Хари вече ги изгуби от поглед.

Целуват се, помисли си той. Дойдох на Холменколен, за да шпионирам как жена, с която съм разговарял петнадесет минути, целува приятеля си.

Накрая вратата се затвори, а мъжът се качи в едно ауди, слезе на главния път и мина покрай него.

На път за вкъщи Хари се чудеше какво наказание да си наложи. Трябваше да е нещо драстично, та да му държи влага за в бъдеще. Урок по аеробика в „Сатс“.

Четиридесет и шеста глава

Драмен, 7 март 2000 г.

Хари не проумяваше защо точно Драмен отнася най-много подигравки. Не че градът е прелест, но с какво Драмен е по-грозен от повечето други уродливи селца в Норвегия? Мислеше да спре по пътя за чаша кафе, но прецени, че няма време.

Едвард Мускен живееше в червена дървена къща с изглед към хиподрума. Пред гаража видя паркиран стар мерцедес-комби. Самият Мускен стоеше на вратата. Дълго време разглежда служебната карта на Хари, преди да проговори:

— Роден сте през 1965-а? Изглеждате по-възрастен, Хуле.

— Лоши гени.

— Жалко за вас.

— Мда. Докопах се до филми за осемнадесетгодишни, когато бях на четиринадесет.

Бе невъзможно да се определи дали Едвард Мускен оцени духовитата забележка. Той даде знак на Хари да влезе.

— Сам ли живеете? — попита Хари, докато Мускен му показваше накъде е всекидневната. В апартамента, чист и добре поддържан, имаше малко, но педантично подредени лични вещи — типично за мъже, които сами решават как да изглежда жилището им. Напомняше на Хари за собствения му дом.

— Да. Съпругата ми ме напусна след войната.

— Моля?

— Обра си крушите. Офейка. Тръгна си.

— Разбирам. Деца?

— Имах син.

— Имахте ли?

Едвард Мускен млъкна и се обърна.

— Неясно ли се изразявам, Хуле?

Едната побеляла вежда бе повдигната под остър ъгъл на високото му гладко чело.

— Проблемът е в мен — обясни Хари. — Трябва да ми подават информацията с лъжичка.

— Добре. Имам син.

— Благодаря ви. С какво се занимавахте, преди да се пенсионирате?

— Бях собственик на няколко камиона. „Мускен Транспорт“. Продадох фирмата преди седем години.

— Вървеше добре, нали?

— Достатъчно добре. Купувачите запазиха името.

Разположиха се от двете страни на ниска масичка. Хари разбра, че няма да му предложат кафе. Едвард седеше на канапето, наведен напред със скръстени ръце, сякаш казваше: Хайде да свършвате по-бързо.

— Къде бяхте в нощта срещу 22 декември?

На път за тук Хари реши да започне разговора с този въпрос. Като изиграе единствения си коз, преди Мускен да намери сгоден случай да опипа почвата и да разбере, че не разполагат с нищо друго. Хари се надяваше да предизвика красноречива реакция. Отговор на въпроса дали Мускен има какво да крие.

— Заподозрян ли съм в нещо? — попита Мускен. Лицето му издаваше единствено леко учудване.

— Най-добре отговорете на въпроса ми, Мускен.

— Както желаете. Бях тук.

— Бързо отговорихте.

— Какво искате да кажете?

— Не ви бе нужно време за размисъл.

Мускен изкриви лице в гримаса: по устата се изписа пародия на усмивка, а очите само гледаха обезсърчено.

— Когато човек остарее, помни вечерите, когато не е бил сам у дома.

— Синдре Фауке ми даде списък на норвежците от Зенхайм. Гюдбран Юхансен, Халгрим Дале, вие и самият Фауке.

— Забравяте Даниел Гюдесон.

— Така ли? Той не е ли загинал преди края на войната?

— Да.

— Защо тогава го споменавате?

— Понеже беше заедно с нас в Зенхайм.

— От Фауке разбрах, че в Зенхайм сте били повече норвежци, но само вие четиримата сте оцелели след войната.

— Вярно е.

— Тогава защо споменавате специално Гюдесон?

Едвард Мускен се вторачи в Хари. После премести поглед във въздуха.

— Понеже беше дълго време с нас. Мислехме, че ще оцелее. Да, дори си мислехме, че Даниел Гюдесон е безсмъртен. Той не беше обикновен човек.

— Знаете ли, че Халгрим Дале е мъртъв?

Мускен поклати глава.

— Не изглеждате особено изненадан?

— И защо да съм? Днес се изненадвам повече, ако чуя, че някой от тях е още жив.

— Ами ако ви кажа, че е убит?

— Е, това е друго нещо. Защо ми го казвате?

— Какво знаете за Халгрим Дале?

— Нищо. За последно го видях край Ленинград. Тогава изживяваше шок от избухнала граната.

— Не пътувахте ли заедно до Норвегия?

— Нямам представа как са се прибрали Дале и останалите. Самият аз бях ранен през 1944-а от ръчна граната, хвърлена в окопа от руски пилот на изтребител.

— От пилот на изтребител ли? От самолет?

Мускен се усмихна накриво и кимна.

— Когато дойдох в съзнание в лазарета, отстъплението беше в разгара си. В края на лятото на 1944-а се озовах в лазарета на Синсен Скуле в Осло. После обявиха капитулацията.

— Значи не сте видели никого от другите, след като са ви ранили?

— Само Синдре. Три години след войната.

— След като сте излежали присъдата си?

— Да. Случайно се засякохме в един ресторант.

— Какво мислите за дезертьорството му?

Мускен вдигна рамене.

— Сигурно си е имал причини. Все пак той избра страна в момент, когато още не знаехме какъв ще бъде изходът. Това е по-добро от нещата, които могат да се кажат за норвежците по принцип.

— Какво имате предвид?

— През войната имаше поговорка: който не бърза да избира, винаги прави правилния избор. На Коледа през 1943-а виждахме, че нашият фронт отстъпва, но не предполагахме колко зле всъщност е било положението. Затова никой не може да обвини Синдре, че е ветропоказател. Като онези в Норвегия, които си седяха на задника през цялата война и изведнъж много се разбързаха да се запишат в Отечествения фронт през последните месеци преди края й. Наричахме ги светците на последните дни. Днес някои от тях смело изтъкват героичната подкрепа, която норвежците са оказали на правилната страна.

— Мислите ли за някого конкретно?

— Човек винаги се сеща за един или друг, окичил се с незаслужена героична слава след войната. Но това не е толкова съществено.

— Какво ще кажете за Гюдбран Юхансен, помните ли го?

— Разбира се. Той ми спаси живота в края на войната. Той…

Мускен прехапа долната си устна. Сякаш издаде нещо повече, помисли си Хари.

— Какво стана с него?

— С Гюдбран ли? Знам ли. Онази граната… в окопа бяхме Гюдбран, Халгрим Дале и аз, когато тя се търколи по леда и улучи каската на Дале. Помня само, че Гюдбран бе най-близо, когато гранатата избухна. Щом се свестих от комата, нямаше кой да ми каже какво се бе случило нито с Гюдбран, нито с Дале.

— Какво имате предвид? Изчезнали ли са?

Очите на Мускен потърсиха прозореца.

— През този ден започна масирана руска офанзива, навсякъде цареше, меко казано, хаос. Когато дойдох в съзнание, окопът, където това се случи, отдавна се бе озовал в руски ръце. Ако Гюдбран е оцелял, вероятно щеше да попадне в лазарета на полк „Нурлан“, в Северния корпус. Същото важи и за Дале, ако е бил ранен. И аз би трябвало да съм там, но се съвзех на съвсем друго място.

— Името на Гюдбран Юхансен не фигурира в Регистъра на населението. Мускен вдигна рамене.

— В такъв случай сигурно гранатата го е убила. Така си помислих тогава и аз.

— И никога не сте се опитали да го откриете?

Мускен поклати глава.

Хари потърси наоколо нещо, което да подсказва, че Мускен пие кафе в дома си — кана, чаша. Над камината имаше снимка на жена в златна рамка.

— Озлобен ли сте заради случилото се с вас и другарите ви след войната?

— Що се отнася до наказанието — не. Реалист съм. Съдебното възмездие ме застигна, защото го налагаше политическата необходимост. Загубих война. Не се оплаквам.

Едвард Мускен внезапно се засмя — звучеше като кискаща се сврака — без Хари да разбере защо. После пак стана сериозен.

— Най-много ме заболя, задето ни заклеймиха като национални предатели. Но се утешавам с мисълта, че защитавахме родината с цената на живота си.

— Политическите ви убеждения оттогава…

— Питате дали са същите и днес?

Хари кимна и Мускен се усмихна суховато.

— Не е трудно да ви отговоря, инспектор Хуле. Не. Сгреших. Съвсем просто е.

— Имали ли сте по-късно контакти с неонацистките среди?

— Опазил ме Бог — не! Преди няколко години имаше някакви мероприятия на Хоксюн и един идиот от тях ми се обади и ме попита дали искам да отида и да говоря за войната. Май се наричат „Blood and Honour“[80]. Нещо подобно.

Мускен се наведе над масичката. В единия й ъгъл прецизно подреденият куп списания бе подравнен с ръбовете на плота.

— Какво всъщност цели ПСС този път? Да картотекира неонацистите ли? В такъв случай сте сбъркали адреса.

Хари, макар и несигурен колко информация ще разкрие, отговори пределно откровено:

— Не знаем какво целим.

— Звучи точно като онази ПСС, която познавам, да.

Пак се засмя като сврака. Звукът отекна висок и неприятен.

По-късно Хари щеше да стигне до извода, че сигурно комбинацията от този ехиден смях и факта, че не му предложиха кафе, изигра решаваща роля да зададе следващия си въпрос по следния начин:

— Как мислите са се чувствали децата ви, растейки край баща с минало на нацист? Дали е изиграло ключова роля за живота на Едвард Мускен-младши, който лежи в затвора с присъда за наркотици?

Хари видя гнева и болката в очите на стареца и веднага съжали за въпроса си. Нищо не му пречеше да научи каквото му бе нужно и без удар под пояса.

— Онзи процес беше същински фарс! — изсъска Мускен. — Адвокатът, който дадоха на сина ми, е внук на съдията, който ме осъди след войната. Искат да накажат децата ми, за да скрият собствения си срам от поведението си по време на войната. Аз…

Внезапно млъкна. Хари изчака за продължение, но такова не последва. Неочаквано, без всякакво предупреждение някой сякаш опъна халки от кучешка верижка в стомаха му. Усещането не се беше обаждало от известно време. Имаше нужда от питие.

— Някой от светците на последните дни ли? — уточни Хари.

Мускен вдигна рамене. Хари разбра, че темата е приключена за момента. Мускен погледна към часовника.

— Имате планове ли? — попита Хари.

— Ще се поразходя до хижата.

— Така ли? Далеч ли е?

— В Гренлан. Ще използвам времето, преди да се стъмни.

Хари се изправи. В преддверието се засуетиха в търсене на подходящи думи за сбогуване и Хари изведнъж се сети за нещо:

— Казахте, че през зимата на 1944-а са ви ранили край Ленинград и в края на лятото сте се озовали в Синсен Скуле. Къде бяхте през останалото време?

— Какво имате предвид?

— Току-що прочетох една от книгите на Евен Юл. Той е историк и се занимава с войната.

— Много добре знам кой е Евен Юл — натърти Мускен с неразгадаема усмивка.

— Пише, че полк „Норвегия“ е разпуснат при Красно село през март 1944-а. Къде се намирахте от март до пристигането ви в Синсен Скуле?

Мускен дълго не свали поглед от Хари. После отвори входната врата и погледна навън.

— Почти нулева проходимост — констатира той. — Карайте внимателно.

Хари кимна. Мускен се изправи, заслони очи с длан и се загледа с полуотворени очи към безлюдния хиподрум, където чакълестата писта изпъкваше като сива окръжност на фона на мръсния сняг.

— Намирах се на места, които някога са имали имена — отговори Мускен. — Но бяха толкова променени, че вече никой не ги разпознаваше. На картите ни имаше само пътища, езера и минни полета, но не и имена. Ако кажа, че съм бил в Перну в Естония, може и да се окаже вярно, не знам и едва ли някой знае. През пролетта и лятото на 1944-та лежах на смъртен одър, слушах картечни залпове и мислех за смъртта. Не разсъждавах къде съм.

Хари шофираше бавно край реката и спря на червена светлина пред моста. Другият мост, на Е18, минаваше като скоба за зъби през пейзажа и затваряше изгледа към фиорда на Драмен. Е, добре де, хората от Драмен нямаха голям късмет. Хари всъщност имаше намерение да спре за кафе на път към вкъщи, но се отказа. Сети се за близката бирария. Светофарът светна зелено. Хари потегли.

Едвард Мускен реагира бурно на въпроса за сина му. Хари реши да проучи по-подробно кой е бил съдията на делото срещу Мускен. После хвърли последен поглед към Драмен в огледалото за обратно виждане. Със сигурност има и по-лоши градчета.

Четиридесет и седма глава

Офисът на Елен, 7 март 2000 г.

Елен не успя да се сети за нещо.

Хари се разходи до офиса й и сега седеше на стария си скърцащ стол. Бяха назначили нов човек — младок от полицейския участък в Стайншер; очакваха го да пристигне след месец.

— И аз не съм ясновидец — разпери ръце при вида на разочарованата му физиономия. — На сутрешната оперативка днес питах и другите, но никой не е чувал за някакъв си Принц.

— Ами Агенцията по оръжията? Те трябва да имат обща представа за контрабандистите на оръжие.

— Хари!

— Да?

— Вече не работя за теб.

— За мен ли?

— Исках да кажа, с теб. Просто се чувствам така, все едно работя за теб. Грубиян.

Хари се оттласна от масата и се завъртя на стола. Четири пъти. Така и никога не успя да направи повече завъртания. Елен вдигна очи с израз на досада.

— Добре, обадих се и в Агенцията за оръжията — призна тя. — И те не са чували за Принца. Защо не ти назначат асистент в ПСС?

— Случаят не се ползва с приоритет. Майрик ме остави да се занимавам, но всъщност иска да разбера какво мътят неонацистите по време на мюсюлманския празник след Рамадана.

— Една от ключовите думи е „среди с нужда от оръжие“. Не се сещам за по-нуждаещи се от оръжие от неонацистите. Защо не започнеш оттам? Така с един куршум ще убиеш два заека.

— Мина ми през ума.

Четиридесет и осма глава

Кафене „Рюкте“ в Гренсен, 7 март 2000 г.

Евен Юл посрещна Хари на стълбите пред къщата.

Бюре стоеше до него и си дърпаше каишката.

— Много сте бърз — констатира Юл.

— Седнах в колата веднага щом затворих слушалка — обясни Хари. — И Бюре ли ще дойде с нас?

— Само го изведох на въздух, докато ви чаках. Влез вътре, Бюре. Кучето вдигна умолително поглед към Юл.

— Веднага!

Бюре отстъпи назад и се стрелна в антрето. Дори Хари подскочи при внезапния вик.

— Да тръгваме — предложи Юл.

При потеглянето Хари зърна за секунда лице зад кухненското перде.

— Станаха по-ясни — подхвърли Хари.

— Така ли?

— Дните, искам да кажа. Удължиха се.

Юл кимна мълчаливо.

— Замислих се за нещо — сподели Хари. — За семейството на Синдре Фауке, как са умрели.

— Нали ви разказах. Той ги е убил.

— Да, но как?

Евен Юл изгледа продължително Хари, преди да му отговори:

— Били са застреляни. В главата.

— И четиримата ли?

— Да.

В Гренсен веднага намериха място за паркиране и оттам тръгнаха към мястото, което Юл настоя да покаже на Хари в разговора по телефона.

— Значи това е „Рюкте“ — посочи Хари при влизането в слабо осветеното, почти празно кафене; около захабените маси „Респатекс“ седяха не повече от пет-шест човека. Хапи и Юри си поръчаха кафе и се настаниха до прозореца. Двама възрастни мъже от вътрешността на заведението спряха да си говорят и погледнаха крадешком към тях.

— Напомня ми за кафенето, където ходя понякога. — Хари кимна към двамата старци.

— Все още вярващи — уточни Юл. — Стари нацисти и фронтоваци, които продължават да мислят, че имат право. Седят тук и дават израз на горчивината, натрупана срещу голямата измяна, правителството на Нюгоршвол[81] и принципното състояние на нещата. Поне онези от тях, които все още дишат. Както виждам, редиците им оредяват.

— И са още политически ангажирани?

— О, да, те са все така разгневени. Заради помощите за развиващите се страни, заради орязания бюджет на Министерството на отбраната, жените-свещеници, хомосексуалните двойки, новите ни сънародници. Всички неща, които вие първо искахте да засегнете, възмущават тези момчета. В сърцата си продължават да са фашисти.

— И мислите, че може Урия да се подвизава тук?

— Ако Урия замисля някакъв акт на отмъщение срещу обществото, то сигурно ще намери съмишленици тук. Има и други места за срещи на фронтоваци, разбира се. Например тук, в Осло, се организират ежегодни другарски сбирки: от цялата страна пристигат войници и други, сражавали се на Източния фронт. Но другарските сбирки много се различават по характер от тази дупка. Те представляват само социални мероприятия, където хората споменават загиналите; има забрана да се говори за политика. Не, ако търсех фронтовак с планове за отмъщение, щях да започна оттук.

— А вашата съпруга присъствала ли е на някоя от тези, как ги нарекохте, другарски сбирки?

Юл погледна учудено Хари. После бавно поклати глава.

— Просто ми хрумна — обясни Хари. — Помислих си, че би могла да ми разкаже нещо интересно.

— Няма какво — рязко отвърна Юл.

— Добре. Има ли някаква връзка между онези, които нарекохте все още вярващи, и неонацистите?

— Защо ме питате?

— Подхвърлиха ми, че Урия е използвал посредник, за да се сдобие с пушката „Мерклин“. Човек, който се подвизава в заинтересовани от оръжия среди.

Юл поклати глава.

— Повечето фронтоваци ще възроптаят, ако ви чуят да ги наричате съмишленици на неонацистите, макар че неонацистите по принцип изпитват огромно уважение към фронтоваците. За тях фронтоваците олицетворяват най-голямата им мечта: да защитаваш страната и расата си с оръжие в ръка.

— Значи, ако фронтовак иска да си набави оръжие, ще разчита на помощта на неонацистите?

— Вероятно ще срещне благосклонност, да. Но трябва да знае с кого да говори. Не може кой да е да му намери такова качествено оръжие за атентати, каквото търсите вие. Показателно е например, че наскоро при полицейска акция в гаража на неонацист служителите на реда откриха стар, ръждясал датсун[82], пълен с ръчно изработени чукове, дървени копия и няколко тъпи брадви. По-голямата част от хората в тези среди се намират буквално в каменната ера.

— И къде да търся човек в тези среди, свързан с международни търговци на оръжие?

— Проблемът не е, че тези хора са много. Наистина според „Свободна дума“, националсоциалистическият вестник, в Норвегия има около петнадесет хиляди националсоциалисти и националдемократи, но обадиш ли се на „Монитур“, доброволческата организация, която държи фашистките групи под око, оттам ще кажат, че има най-много петдесет души, занимаващи се активно с фашизъм. Не, проблемът е друг: хората с парите, онези, които всъщност дърпат конците, са невидими. Те не ходят с кубинки и татуирани по гърдите им свастики, така да се каже. Сигурно имат висок статус в обществото и го използват, за да служат на Делото, но за да го правят, внимават да не се набиват на очи.

Изведнъж зад тях се чу мрачен глас:

— Как се осмеляваш да идваш тук, Евен Юл?

Четиридесет и девета глава

Кинотеатър „Гамле“, 7 март 2000 г.

— И какво правя аз? — обърна се Хари към Елен и я бутна напред на опашката. — Седя си и се чудя дали да не се приближа и да попитам някого от намусените старчета знае ли за човек, който в момента крои планове за атентат и по този случай си е купил карабина, по-скъпа от нормалното. И в същия миг един от тях застава до масата ни и пита с гробовен глас: „Как се осмеляваш да идваш тук, Евен Юл?“

— И какво направи ти? — попита Елен.

— Нищо. Седя си и гледам как лицето на Евен Юл направо се разпада. Доби вид на човек, видял призрак. Очевидно двамата се познаваха.

Днес впрочем срещам втори човек, който познава Юл. Първият е Едвард Мускен.

— Толкова ли е странно? Юл пише във вестниците, дават го по телевизията, забележителна личност е.

— Сигурно си права. И все пак Юл стана и направо изхвърча навън. Наложи се да го догонвам. Беше пребледнял като платно, когато го настигнах по улицата. Попитах го кой е човекът в кафене „Рюкте“, а той отвърна, че не знаел. Закарах го до дома му, но дори не каза „довиждане“ на слизане от колата. Изглеждаше смазан. Как ти се струва десети ред?

Хари се наведе към гишето и помоли за два билета.

— Настроен съм скептично — призна Хари.

— И защо така? — полюбопитства Елен. — Понеже аз избрах филма ли?

— Докато едно момиче си дъвчеше дъвката, го чух да казва на приятелката си, че „Всичко за майка ми“ е хубав. Като хубав.

— Какво значи?

— Когато момичетата определят някой филм като хубав, ме обзема чувството, че съм ял печени зелени домати. Щом ви сервират сладникава боза, смляна по-добре от шоуто на Опра Уинфри, вие, момичетата, си въобразявате, че сте гледали човешки, интелигентен филм. Пуканки?

Избута я пред себе си на опашката зад будката.

— Ти си изтерзан човек, Хари. Изтерзан. Знаеш ли какво стана, впрочем? Ким изревнува, като му казах, че ще ходя на кино с мой колега.

— Честито.

— Преди да забравя — смени темата тя, — открих името на адвоката на Едвард Мускен-младши, за когото ме попита. И на дядо му — съдия в процеса за въздаване на възмездие.

— Така ли?

Елен се усмихна.

— Юхан Крун и Кристиян Крун.

— Я виж ти.

— Говорих с прокурора на делото срещу внука. Мускен-старши получил амок, когато съдът признал сина му за виновен; даже се опитал да посегне на Крун. На висок глас изразил съмнението, че Крун и дядо му действат преднамерено срещу семейство Мускен.

— Интересно.

— Заслужавам голям плик пуканки, не мислиш ли?

„Всичко за майка ми“ се оказа далеч по-добър филм, отколкото Хари предполагаше. Но точно на погребението на Роса на него му хрумна да разсее обляната в сълзи Елен и я попита къде се намира Гренлан. Тя отвърна, че е местност недалеч от Шиен и той я остави да изгледа филма на спокойствие.

Петдесета глава

Осло, 8 март 2000 г.

Хари установи, че костюмът му е умалял. Констатира го, но не го проумя. От осемнадесетгодишната си възраст не бе напълнял и костюмът му ставаше идеално, когато го купи от „Дресман“ по случай абитуриентския бал през 1990 година. Въпреки това сега се возеше в асансьора и виждаше в огледалото как чорапите му се показват между панталоните и черните кубинки. Още една неразгадаема мистерия.

Вратите на асансьора се плъзнаха настрани и Хари чу как от разтворената столова в коридора нахлува музика, шум от мъжки гласове и женски кикот. Погледна часовника. Осем и четвърт. Ще издържи до единадесет и после ще си тръгне.

Пое дълбоко въздух, влезе в столовата и се огледа. Обичайна обстановка в традиционна норвежка столова: четириъгълно помещение със стъклен тезгях, където храната се поръчва в единия край, светли мебели от някой югозападен фиорд и табели „пушенето забранено“. Комитетът по организиране на тържеството се бе постарал максимално да замаскира всекидневния вид чрез балони и червени покривки. И тук мъжете имаха числено превъзходство, но съотношението между двата пола все пак бе по-нормално в сравнение с купоните на Отдела за борба с насилието. Изглеждаше, че повечето са успели вече да си пийнат доста алкохол. Линда спомена нещо за загрявка преди партито и сега Хари остана доволен, че никой не го покани.

— Изглеждаш чудесно в костюм, Хари!

Комплиментът дойде от Линда. Едва я разпозна: пред него стоеше жена в прилепнала по тялото рокля, която подчертаваше колкото излишните килограми, толкова и женствените й форми. Носеше табла с оранжеви напитки и предложи на Хари.

— Ъъъ… не, благодаря Линда.

— Не бъди толкова пасивен, Хари. На купон сме!

„Toninght we’re gonna party like it’s nineteen-ninety-nine“ пискаше Принс. Елен се наведе напред от шофьорската седалка и намали звука.

Том Валер я изгледа накриво.

— Стори ми се малко силно — усмихна се пресилено тя. И си помисли, че остават само три седмици, докато полицаят от Стайншер ще заеме мястото му, и повече няма да й се налага да работи с Валер.

Не заради музиката. Дори не я притесняваше. И определено не беше лош полицай.

Дразнеха я разговорите по телефона. Елен Йелтен определено проявяваше разбиране към грижата за сексуалния живот, но половината обаждания бяха от жени, които както ставаше ясно от разговора, той зарязваше, или имаше намерение да зареже. Разговорите от последния вид бяха най-гнусни. С жените, които още не бе успял да вкара в леглото си. Говореше им с много особен глас и на Елен й се приискваше да извика: Не го прави! Той не ти мисли доброто! Бягай! Елен Йелтен бе великодушен човек и лесно прощаваше човешките слабости. У Том Валер тя не откриваше много слабост, но не откриваше и човечност. Просто не го харесваше.

Минаха покрай един от парковете. Валер бе получил сигнал, че някой видял в „Аладин“, персийския ресторант, тартора на пакистанската банда Аюб, когото издирваха след нападението в градината на Двореца през декември. Елен знаеше, че са закъснели, искаха само да поразпитат наоколо дали някой има представа къде е. Не очакваха отговор, но все пак щяха да ги видят, полицаите щяха да покажат, че нямат намерение да го оставят на мира.

— Почакай в колата, аз ще вляза да проверя — каза Валер.

— Добре.

Валер свали ципа на коженото си яке.

За да покаже какви мускули е напомпал във фитнес залата на полицията, помисли си Елен. Или достатъчно кожа от презрамките на кобура, за да разберат, че е въоръжен. Полицаите от Отдела за борба с насилието имаха постоянно разрешително за носене на оръжие, но тя знаеше, че Валер има и друго освен служебния револвер. Нещо едрокалибрено, нямаше сили да го пита какво точно. След колите любима тема за разговор на Валер бяха огнестрелните оръжия и тя всъщност предпочиташе да говорят за коли. Самата Елен не носеше оръжие. Освен когато й наредят, както при посещението на президента през есента.

Нещо изръмжа в задната част на мозъка й. Веднага обаче го заглуши дигитална бийп-бийп-версия на „Наполеон с войската си“. Звънеше мобилният телефон на Валер. Елен отвори вратата да го извика, но той вече влизаше в „Аладин“.

Седмицата течеше скучно. Откакто започна работа в полицията, Елен не помнеше да е имало по-безинтересна седмица. Тези й мисли най-вероятно се дължат на факта, че най-после се сдоби и с личен живот. За нея изведнъж вече имаше значение да се прибере преди малките часове на нощта, а съботните дежурства като тази вечер неочаквано се превърнаха в мъчение. Телефонът свиреше „Наполеон…“ за четвърти път.

Дали е някоя от зарязаните? Или от онези, на които това им предстои? Ако сега Ким я зареже… но той няма да го направи. Просто бе убедена в това.

„Наполеон с войската си“ за пети път.

След два часа дежурството й приключва и тя ще се прибере, ще си вземе душ и ще тръгне към квартирата на Ким само на пет минути бърз, възбуден ход. Тя се изкиска.

Шест пъти! Елен извади телефона, оставен под ръчната спирачка.

„Вие се свързахте с телефонния секретар на Том Валер. За жалост господин Валер не е тук. Ако желаете, оставете съобщение.“

Искаше само да се пошегува, щеше да съобщи името си след това. Но по една или друга причина не каза повече и се заслуша в пъхтенето от другата страна на линията. Може би за да се позабавлява, а може би просто бе любопитна. Във всеки случай се досети: човекът отсреща смята, че се е свързал с телефонния секретар и чака сигнала! Натисна един от бутоните. Бийп.

— Ало, обажда се Свере Улсен.

— Ей, Хари, това е…

Хари се обърна, но другите думи на Кюрт Майрик изчезнаха в бумтенето на баса, защото самозваният диджей усили музиката и тонколоните зад Хари загърмяха:

That don’t impress me much…

За двадесетте минути, изминали от идването му на купона, Хари вече погледна часовника два пъти и си зададе четири пъти следния въпрос. Дали убийството на алкохолизиран фронтовак е свързано с покупката на пушката „Мерклин“? Кой притежава умението да убива толкова бързо и ефективно с нож, че да го направи посред бял ден в проход към вътрешен двор в центъра на Осло? Кой е Принца? Присъдата на Мускен-младши свързана ли е по някакъв начин със случая? Какво се е случило с петия норвежки фронтовак, Гюдбран Юхансен? И защо Мускен не си е направил труда да го потърси след войната, ако Гюдбран Юхансен наистина му е спасил живота?

Сега стоеше в ъгъла до тонколоните с безалкохолна бира в чаша, за да не му се налага да отговаря на въпроса защо не пие алкохол, и наблюдаваше как по-младите служители на ПСС танцуват.

— Извинявай, не те чух? — подвикна Хари.

Кюрт Майрик въртеше в ръка оранжево питие. В раирания си син костюм изглеждаше още по-изправен. Прав като фиданка, прецени Хари. Хари дръпна ръкавите на сакото си с ясното съзнание, че се подават целите маншети на ризата. Майрик се наведе към него.

— Опитвам се да кажа, че това е шефът на отдела ни за чужбина, полицейски инспектор…

Хари се загледа в жената до Майрик. Елегантна дама. Червена, семпла рокля. Обзе го неясно предчувствие.

So you got the looks, but have you got the touch…[83]

Кафяви очи. Високи скули. Мургава кожа. Къса, тъмна коса ограждаше тясното й лице. Усмивката й вече бе в очите й. Той помнеше, че е хубава, но не че е толкова… толкова възхитителна. Не му хрумна друга, по-подходяща дума: възхитителна. Знаеше, че при нейната трябвало да онемее от изненада, но тя бе някак си логична и вътре в себе си бе очаквал тази случка.

… Ракел Фауке — обясни Майрик.

— Вече сме се запознавали — отвърна Хари.

— Охоо? — изненадано възкликна Майрик.

И двамата мъже я погледнаха.

— Така е — потвърди Ракел, — но май не стигнахме до имената.

Подаде му ръка с лека чупка в китката и това отново напомни на Хари за уроци по пиано и балет.

— Хари Хуле — представи се той.

— Аха — кимна тя. — Естествено, че си ти. От Отдела за борба с насилието, нали?

— Точно така.

— Когато се срещнахме, не знаех, че ти си новият старши инспектор в ПСС. Ако ми беше казал, щях…

— Какво щеше да направиш? — прекъсна я Хари.

Тя леко наклони глава на една страна.

— Да, какво щях да направя? — засмя се и в ума на Хари отново изникна онази идиотска дума: възхитителна.

— Ами щях да ти кажа, че работим на едно и също място — отговори на въпроса си Ракел. — Иначе нямам навика да обременявам хората с естеството на заниманията си. Възникват толкова много странни питания. Сигурно и при теб е същото.

— Да, Боже мой — откликна Хари.

Тя пак се засмя. Хари се зачуди какво я разсмива така непрекъснато.

— Как така не съм те виждала преди в ПСС? — попита Ракел.

— Офисът на Хари е в дъното на коридора — намеси се Кюрт Майрик.

— Аха — кимна сякаш с разбиране, но в очите й все още проблясваше онази усмивка. — Офисът в дъното на коридора, а?

Хари кимна мрачно.

— Е, добре — заключи Майрик. — Вече се познавате. Бяхме тръгнали към бара, Хари.

Хари очакваше покана да се присъедини към тях. Такава не последва.

— Ще се видим — добави Майрик.

Разбираемо е, помисли си Хари. Тази вечер началникът на ПСС и полицейският инспектор трябва да потупат приятелски по рамото много колеги, както подобава на отношения между шефове и подчинени. Той се опря на тонколоната, но крадешком хвърли поглед към тях. Тя го позна. Помнеше, че не са си казали имената. Хари пресуши чашата си на един дъх. Нямаше никакъв вкус.

There’s something else: the afterworld…[84]

Валер затръшна вратата на колата зад себе си.

— Никой не е говорил с Аюб, нито е видял или чул нещо за него — измърмори той. — Тръгвай.

— Добре — кимна Елен, погледна в огледалото за обратно виждане и потегли наляво от ръба на тротоара.

— Чувам, че и ти си почнала да харесваш Принс.

— Така ли?

— Във всеки случай си усилила звука, докато бях навън.

— А?

Трябва да се обадя на Хари.

— Има ли нещо?

Елен гледаше втренчено напред към мокрия черен асфалт, който блестеше на светлината от уличните лампи.

— Да има нещо ли? Какво да има?

— Не знам. По вида ти съдя, че се е случило нещо.

— Нищо не се е случило, Том.

— Някой да е звънял? Ей! — Том подскочи на седалката и се подпря с две ръце на арматурното табло. — Не видя ли тази кола? Какво ти стана?

— Sorry.

— Да поема ли аз?

— Шофирането ли? И защо?

— Понеже караш като някоя…

— Като какво?

— Забрави. Попитах дали някой е звънял.

— Никой не е звънял, Том. Иначе щях да ти кажа, нали!

Трябва да се свържа с Хари. И то бързо.

— Защо тогава си ми изключила телефона?

— Какво? — Елен го погледна ужасѐно.

— Гледай си пътя, Йелтен. Попитах защо…

— Казах ти, никой не е звънял. Сигурно сам си изключил телефона! Неволно гласът й изтъня и тя чу пискливия си тембър.

— Добре, де, Йелтен. Успокой се, само попитах.

Елен се опита да изпълни съвета му. Да диша равномерно и да мисли само за уличното движение около себе си. Зави надясно и пак наляво към гаража на полицията. През целият път усещаше изпитателния поглед на Том.

След срещата с Ракел Фауке Хари не погледна часовника нито веднъж. Даже пообиколи насам-натам с Линда и се запозна с неколцина колеги. Разговорите вървяха мъчително. Питаха го каква длъжност заема, а след отговора общуването вече не вървеше. Вероятно по неписано правило в ПСС не бива да се задават много въпроси. Или пък просто не им дремеше. Още по-добре! И той не проявяваше особен интерес към тях. Върна се на мястото си пред тонколоната. На няколко пъти мерна червената й рокля. Доколкото успяваше да прецени, тя обикаляше и вече не разговаряше с никого. Не бе танцувала, в това бе почти сигурен.

Боже мой, държа се като някой тийнейджър, помисли си той.

Все пак погледна часовника. Девет и половина. Какво пречи да се приближи до нея, да каже няколко думи, да види какво става. И ако не става нищо, да подвие опашка, да изтърпи танца, обещан на Линда, и да се прибере у дома. Ако не става нищо ли? Какво си въобразява той? Та тя е омъжен полицейски инспектор. Има нужда от питие. Не. Пак погледна часовника. Изтръпна при мисълта за обещания танц. Към къщи. Повечето колеги вече бяха развеселени и пияни. Но дори и трезви едва ли биха забелязали, че новият старши инспектор с офис в дъното на коридора е изчезнал. Най-добре да се втурне през вратата, да слезе с асансьора, навън дори го чака преданата му кола. А и Линда очевидно се забавлява на дансинга, притиснала до себе си млад полицай, който я върти с лека усмивка-закачливка.

— На концерта на „Рага“ на Юстивала хората танцуваха май по-лудо, не мислиш ли?

Хари усети как сърцето му заблъска в гърдите, щом чу плътния й глас до себе си.

Том стоеше до стола на Елен в офиса й.

— Извини ме, дето бях малко рязък в колата в центъра.

Тя не го чу да влиза и подскочи от уплаха. Все още слушалката в ръка, но не бе успяла да набере номера.

— О, няма нищо — махна с ръка тя. — Аз съм малко… нали знаеш.

— В предменструално настроение?

Вдигна очи към него и разбра, че той не се шегува, наистина искаше да прояви разбиране.

— Може би — отвърна тя. Защо е влязъл в офиса ми, та той никога не го прави?

— Дежурството свърши, Йелтен — кимна той към часовника на стената. Беше десет часа. — С колата съм. Ще те закарам.

— Благодаря, но първо трябва да говоря по телефона. Ти тръгвай.

— Личен разговор ли?

— Не, не, просто…

— Тогава ще те изчакам тук.

Валер се отпусна в стария канцеларски стол на Хари, който изскърца недоволно. Погледите им се срещнаха. По дяволите! Защо не каза, че разговорът е личен? Сега вече беше късно. Дали той разбра, че тя е открила нещо? Елен се опита да разтълкува погледа му, но щом я обзе паника, дарбата й сякаш изчезна. Паника ли? Вече знаеше защо никога не се чувства добре в компанията на Валер. Причината не се свеждаше нито до емоционалната му студенина, нито до възгледите му за жените, чернокожите, анархистите и хомосексуалистите, нито до склонността му да използва всяка законна възможност да употреби насилие. Нямаше да се затрудни начаса да изброи десетина други полицаи, които надминават Том Валер по тези пунктове, но в тях все пак бе успяла да открие нещо позитивно, заради което си струваше да общува. Положението с Том Валер обаче бе различно и тя знаеше защо; Елен се страхуваше от него.

— Впрочем. Може да почака до понеделник.

— Хубаво — изправи се той. — Да тръгваме тогава.

Валер караше една от онези японски спортни коли, които Елен оприличаваше на лоша имитация на ферари. Ергономичните седалки притискаха раменете, а тонколоните сякаш заемаха половината от вътрешното пространство. Моторът бръмчеше гальовно, а светлината от уличните лампи преминаваше светкавично през купето, когато пресякоха кръстовището. От колоните се точеше фалцет, който тя постепенно се научи да разпознава:

… I only wanted to be some kind of a friend, I only wanted to see you bathing… *

Принс. Принца.

— Ще сляза тук — Елен се насили да прозвучи непринудено.

— И дума да не става — Валер погледна в огледалото. Превоз от врата до врата. Накъде отиваме?

Тя устоя на желанието да отвори вратата и да побегне.

— Оттук наляво — посочи Елен.

Бъди си у дома, Хари.

— Намерихме го — Валер прочете името на улицата от табелата върху стената на къщата и зави.

Уличното осветление мъждукаше повече от оскъдно над пустите тротоари. С периферното си зрение Елен виждаше малките четириъгълници светлина, които се плъзгаха по лицето му. Дали е разбрал, че тя знае? И дали вижда как държи ръка в чантата си, съобразява ли, че тя стиска до болка черното флаконче с газ, купено от Германия; показа му го през есента, когато той твърдеше, че с отказа си да носи оръжие излага на опасност и себе си, и колегите им? Нали тогава дискретно й намекна за възможността да й набави такова огнестрелно оръжие, което да се скрие удобно навсякъде по тялото, при това нерегистрирано, та в случай на „злополука“ нито да могат да го проследят, нито да обвинят нея? В онзи момент не сметна предложението му за сериозно, помисли го за някоя от обичайните му полусадистични мачовски шеги и го отмина с усмивка.

— Просто спри до онази червена кола.

— Но номер четири е следващият блок — възрази той.

Тя ли му е казала, че живее на номер четири? Вероятно. Сигурно е забравила. Чувстваше се като ушата медуза, толкова прозрачна, че той може да види как сърцето й препуска бясно.

Моторът ръмжеше на празен ход. Валер бе спрял. Тя трескаво затърси дръжката на вратата. Дяволите да ги вземат тези глупави японски инженери! Защо просто не са сложили обикновена, нормална дръжка на вратата?

— Ще се видим в понеделник — чу гласа на Валер зад себе си.

Най-после намери дръжката, пристъпи, олюлявайки се, навън и вдиша жадно отровния февруарски въздух на Осло, сякаш е изплувала на повърхността след дълъг престой под студена вода. Преди да затръшне зад себе си тежката порта на двора, чу последно гладкия, смазан звук от колата на Валер — все още запалена, тя не потегляше.

Елен се втурна бясно по стълбите, тропаше тежко с ботушите по всяко стъпало и държеше ключовете пред себе си като вълшебна пръчица. Влезе в апартамента си. Докато набираше домашния номер на Хари, си припомни съобщението от Свере Улсен дума по дума:

Обажда се Свере Улсен. Все още чакам десетте бона комисионна за оръжието за стареца. Обади ми се вкъщи.

После Свере Улсен затвори.

Отне й частица от секундата, за да схване връзката. Петият момент от загадката кой е посредникът в сделката с пушката „Мерклин“. Полицай. Том Валер. Естествено. Десет хиляди крони комисионна на по-маловажен посредник в сделката като Улсен, това трябва да са сериозни машинации. Старецът. Среди с нужда от оръжие. Дясно екстремистки симпатии. Принца, който скоро щеше да стане старши инспектор. Беше ясно като бял ден, толкова прозрачно, че за миг тя се втрещи как така тя, със своята дарба да регистрира нотки, неуловими за останалите, не се е досетила по-рано. Да, параноята отдавна я бе обсебила, но въпреки това не се стърпя и докато чакаше пред ресторанта, се замисли: Том Валер разполага с всякакви възможности да продължи да се изкачва по социалната стълбица, да дърпа конците от все по-важни постове, скрит под крилете на властта, и Господ знае с кого още се е съюзил в полицията. Като поразсъждава, наистина има няколко човека, за които никога не би предположила, че са замесени. Но единственият, комуто има стопроцентово — стопроцентово — доверие, е Хари.

Най-сетне се свърза. Не даваше заето. Там никога не дава заето. Хайде де, Хари!

Съзнаваше, че е само въпрос на време Валер да говори с Улсен и да разбере какво се е случило; от този миг нататък тя ще се намира в смъртна опасност — в това не се съмняваше за секунда. Налагаше се да действа бързо, а и нямаше право на нито една грешка. Глас прекъсна мислите й:

— Това е телефонният секретар на Хуле. Говорете. Бийп.

— Мамка ти, Хари! Елен съм. Вече го пипнахме. Ще ти звънна на мобилния.

Държеше слушалката между рамото и брадичката си, докато отваряне на буква „Х“ в телефонния указател; изтърва го и той падна с трясък на пода, изруга, но накрая намери номера на мобилния на Хари. За щастие никога не забравя телефона си, помисли си тя, докато набираше номера.

Елен Йелтен живееше на третия етаж на ремонтирана кооперация заедно с опитомен синигер на име Хелге. Апартаментът й имаше стени, дебели половин метър, и двойни прозорци от витражно стъкло. Въпреки това можеше да се закълне, че чува бръмчащия звук от двигателя на спряла кола.

Ракел Фауке се смееше.

— Щом си обещал един танц на Линда, няма да ти се размине малко отпуснато лъскане на пода.

— Сигурно. Другият вариант: направо у дома.

Последва мълчание и Хари съобрази колко двусмислено прозвучаха думите му. Побърза да попита:

— Как започна работа в ПСС?

— Заради руския. Попаднах в курса по руски на Министерството на отбраната и работих две години в Москва като устен преводач. Още тогава Кюрт Майрик ме вербува за тази служба. После завърших право и се изкачих директно на тридесет и второ ниво на заплатата в ПСС. Мислех, че съм ударила джакпота.

— Не беше ли?

— Не, луд ли си? Днес бившите ми състуденти печелят шест пъти повече отколкото ще печеля някога.

— Напусни и се залови с тяхната работа.

— Харесвам работата си. Не всеки от тях би се похвалил с това — повдигна рамене тя.

— Не думай.

Мълчание.

Не думай. Това ли е най-остроумната му реплика?

— А ти, Хари? Харесваш ли работата си?

Все още стояха с лице към дансинга, но Хари забеляза погледа й. Видя как го измерва с очи. През главата му минаха какви ли не мисли. Че тя има мимически бръчици покрай очите и устните, че виличката на Мускен не е далеч от мястото, където намериха празните гилзи от пушката „Мерклин“, че според „Дагбладе“ четиридесет процента от норвежките жени, живеещи в градовете, изневеряват на половинките си, че трябва да пита съпругата на Евен Юл дали си спомня трима норвежки войници от полк „Норвегия“, които са били ранени или убити от ръчна граната, хвърлена от самолет, че не е зле да се възползва от новогодишната разпродажба на костюми в „Дресман“, рекламирана по ТВ3. Но дали харесва работата си?

— Понякога — отвърна той.

— Какво точно ти харесва?

— Знам ли. Звучи ли изтъркано?

— Знам ли.

— Не го казвам, понеже не съм се замислял защо станах полицай. Мислил съм за това. И не знам. Вероятно просто ми харесва да залавям лоши момчета и момичета.

— А какво правиш, като не гониш лоши момчета и момичета?

— Гледам „Експедиция «Робинзон»“.

Тя отново се засмя. И Хари си даде сметка, че би изрекъл и най-идиотските неща, стига да я накара да се смее така. Той се взе в ръце и разказа някои що-годе сериозни случки в живота си в момента, но понеже се постара да пропусне неприятните моменти, нямаше какво толкова да сподели. Но тя продължаваше да изглежда заинтригувана, затова добави малко подробности за баща си и Сьос. Защо винаги, когато го разпитваха за него, завършваше с разказ за Сьос?

— По думите ти съдя, че е прекрасно момиче — заключи тя.

— Страхотна е — съгласи се Хари. — Страшно смела. Никога не се страхува от нищо. Авантюристка.

Хари разказа за случката, когато на търг Сьос наддавала за апартамент на централен булевард, понеже тапетите й напомняли за детската й стая в Опсал. Видяла снимка във вестник „Афтенпостен“ на страниците за недвижими имоти. И наддаването приключило при два милиона крони, рекордна цена за квадратен метър в Осло през онова лято.

Ракел Фауке така се засмя, че разля текила по сакото на Хари.

— Най-хубавото й качество е, че когато падне, изтупва прахта от себе си и на мига е готова за следващата самоубийствена мисия.

Ракел избърса ревера на сакото му с носна кърпичка.

— А ти, Хари, какво правиш, като паднеш?

— Аз ли? Мда. Лежа неподвижно известно време, а после отново се изправям. Нямам друг избор.

— Не думай.

Погледна я бързо, за да разбере дали го взима на подбив. Очите й гледаха закачливо. Излъчваше сила, но Хари се съмняваше, че Ракел е преживяла много неуспехи.

— Твой ред е да разкажеш нещо — подкани я той.

Ракел нямаше сестра, при която да търси утеха, беше единствено дете. Затова разказа за работата си.

— Но много рядко залавяме престъпниците — призна тя. — Повечето случаи се разрешават по мирен начин, с телефонен разговор или коктейл в някое посолство.

Хари се усмихна накриво.

— А как се уреди случая с агента на Сикрет Сървис, когото прострелях? — попита той. — С телефонен разговор или с парти?

Погледна го замислено, бръкна в чашата си и извади кубче лед. Задържа го между пръстите си. Капка разтопена вода потече бавно по китката й, мина под тънката и златна гривна и се насочи към лакътя.

— Танцуваш ли, Хари?

— Доколкото си спомням, изразходих поне десет минути, за да разкажа колко мразя танците.

Тя леко наклони глава.

— Исках да кажа — ще танцуваш ли с мен?

— На тази музика?

Бавната версия на Let it be, изпълнена на панфлейта, се стичаше като гъст сироп от тонколоните.

— Ще оцелееш. Погледни на танца ни като загрявка за големия тест с Линда.

Леко сложи ръка върху рамото му.

— Да не би да флиртуваме? — попита Хари.

— Какво казахте, старши инспекторе?

— Извини ме, но не ме бива в разчитането на такива скрити сигнали, затова попитах дали това е флирт.

— Не бих си и помислила.

Той обви талията й с ръка и направи пробна танцова стъпка.

— Това е като да загубиш девствеността си — разсъждаваше той. — Но е неизбежно — едно от нещата, които всеки норвежец рано или късно трябва да преживее.

— За кое говориш? — засмя се тя.

— За танца с колежка на служебно парти.

— Не те принуждавам.

Той се усмихна. Където и да бе, дори и да свиреха „Птичия танц“ наобратно на укулеле[85], би убил за този танц.

— Почакай, какво е това? — сепна се тя.

— О, не е пистолет и наистина се радвам да те видя. Но…

Хари извади мобилния си телефон от колана и я пусна, за да го остави на тонколоната. Тя го чакаше с отворени обятия.

— Дано тук да няма крадци — подхвърли той. Беше много стар виц в полицията, навярно го бе чувала стотици пъти, но все пак тя се засмя нежно до ухото му.

Елен изчака да чуе няколко пъти сигнала „свободно“, преди да затвори. После опита пак. Стоеше до прозореца и гледаше към улицата. Не виждаше кола. Не, разбира се, беше прекалено напрегната. Том сигурно вече е на път към леглото си. Или към нечие чуждо легло.

След три опита да се свърже с Хари тя се отказа и се обади на Ким. Звучеше уморено.

— Оставих таксито в седем тази вечер — измърмори той. — Шофирал съм цели двадесет часа.

— Само ще си взема душ. Исках просто да се уверя, че си у дома.

— Струваш ми се стресирана.

— Нищо сериозно. Идвам след четиридесет и пет минути. Между другото, ще ми трябва телефона ти. И ще остана до утре сутринта.

— Добре. Ще се отбиеш ли в „7-Илевън“, по пътя ти е, да ми купиш цигари?

— Става. Ще взема такси.

— Защо такси?

— Ще ти обясня по-късно.

— Нали знаеш, че е събота вечер? Забрави да се свържеше централата на такситата. А и за четири минути си при мен.

Тя се поколеба.

— Ей, Ким?

— Да?

— Обичаш ли ме?

Чу тихия му гърлен смях и пред погледа й изплуваха полузатворените, сънливи очи и възслабото, почти измъчено тяло под завивката в мизерната квартира с изглед към река Акершелва. Имаше всичко. И за миг тя почти забрави Том Валер. Почти.

— Свере!

Майката на Свере Улсен стоеше на най-долното стъпало и викаше с цяло гърло — имаше навика да го прави откакто той се помнеше.

— Свере! На телефона!

Викаше, сякаш има нужда от помощ, сякаш се дави или нещо подобно.

— Ще вдигна горе, мамо!

Той спусна крака от леглото, вдигна слушалката и изчака да чуе щракането — знак, че майка му е затворила.

— Ало?

— Аз съм.

Принс в далечината. Винаги Принс.

— Така си и мислех — отвърна Свере.

— И защо?

Въпросът го свари неподготвен. Дойде съвсем неочаквано и Свере се почувства в ролята на оправдаващ се, сякаш той дължи пари, а не обратното.

— Сигурно се обаждаш, защото си получил съобщението ми — подхвана Свере.

— Обаждам се, понеже оглеждам списъка с приетите повиквания на мобилния ми. Ето, звънил си на моя телефон и си говорил с някого в осем и половина тази вечер. За какво съобщение бълнуваш?

— За кинтите де. Закъсал съм, а ти обеща…

— С кого говори?

— А? С оная мацка на секретаря ти, де. Много яка, нова ли е…?

Не последва отговор. Само Принс като фон. You sexy motherfucker…[86] Някой изключи рязко музиката.

— Кажи ми точно какво каза.

— Казах само, че…

— Не! Внимателно. Дума по дума.

Свере повтори казаното толкова старателно, колкото способностите му позволяваха.

— Досетих се, че е станало нещо такова — констатира Принца. — Току-що си разкрил цялата ни операция на външен човек, Улсен. Ако не запълним пробойната веднага, с нас е свършено. Схващаш ли?

Свере Улсен не разбираше нищо.

Принца обясняваше, че мобилният му телефон е попаднал в чужди ръце, а звучеше по същия спокоен начин.

— Не си чул телефонен секретар, Улсен.

— А кого тогава?

— Нека го наречем врага.

— „Монитур“ ли? Да не би някой да ни следи?

— Въпросната личност е на път към полицията. Твоята задача е да я спреш.

— Моя ли? Аз само си искам парите и…

— Млъквай, Улсен.

Улсен млъкна.

— Касае се за Делото. Ти си добър войник, нали?

— Да, но…

— А добрият войник почиства след себе си, нали?

— Аз само предавах съобщенията между теб и стареца, ти беше…

— Особено когато войникът има висяща тригодишна присъда, която само поради процедурни грешки е сведена до условна.

— Откъде знаеш това? — Свере едва преглътна слюнката си.

— Не се тревожи за това. Искам само да разбереш, че ще загубиш поне толкова, колкото аз и останалите от братството.

Свере не отговори. Нямаше нужда.

— Погледни оптимистично на положението, Улсен. Това е войната. И няма място за страхливци и предатели. Пък и братството награждава войниците си. Към десетте хиляди ще получиш още четиридесет хиляди, като свършиш работата.

Свере се замисли. За облеклото, с което да отиде.

— Къде? — попита той.

— Площад „Скоус“ след двадесет минути. Вземи със себе си всичко необходимо.

— Не пиеш ли? — попита Ракел.

Хари се огледа. Последният танц изтанцуваха в такава интимна близост, че вероятно са предизвикали повдигнати вежди. Сега седяха на маса в дъното на столовата.

— Спрях алкохола — каза Хари.

Тя кимна.

— Дълга история — добави той.

— Имам достатъчно време.

— Тази вечер ми се слушат само весели неща — усмихна се той. — Нека да поговорим за теб. Имаш ли сили да говориш за детството си?

Хари очакваше тя да се засмее, но по лицето й се изписа тъжна усмивка.

— Майка ми почина, когато бяха на петнадесет, но с изключение на това мога да говоря за повечето неща.

— Съжалявам.

— Няма за какво. Беше необикновена жена. Но нали щяхме да си говорим само за забавни неща тази вечер…

— Имаш ли брат или сестра?

— Не. Само аз и баща ми сме.

— Значи е трябвало да се грижиш за него сама?

Тя го погледна изненадано.

— Знам какво е — обясни той. — И аз изгубих майка си. Баща ми седеше на един стол, втренчен в стената, години наред. Налагаше се буквално да го храня.

— Баща ми се занимаваше с голяма верига за строителни материали; създаде я от нищото и, както си мислех, беше целият му живот. Но той изгуби интерес към нея в нощта, когато мама почина. Продаде я, преди всичко да пропадне. И отблъсна от себе си всички свои познати. И мен включително. Превърна се в огорчен самотник.

Тя разтвори примирено ръце.

— Аз имах свой собствен живот. В Москва срещнах един мъж и татко се почувства предаден, понеже исках да се омъжа за руснак. Когато доведох Олег в Норвегия, се появиха много проблеми между баща ми и мен.

Хари стана и се върна с коктейл „Маргарита“ за нея и кола за себе си.

— Жалко, че не сме се запознали по време на следването, Хари.

— Тогава бях голям глупак — призна Хари. — Бях настроен агресивно към всички, които не харесваха любимите ми плочи и филми. Никой не ме харесваше. А и аз не харесвах никого.

— Не го вярвам.

— Откраднах го от един филм. Пичът, който го каза, сваляше Мая Фароу. Във филма, де. Никога не съм пробвал как ще прозвучи в реалния живот.

— Ами — тя замислено отпи от „Маргаритата“, — струва ми се добро начало. Но сигурен ли си, че не си му отнел нещо, като си го откраднал?

Те се засмяха; после говориха за хубави и лоши филми, за добри и несполучливи концерти, на които са присъствали, и постепенно Хари разбра, че трябва сериозно да коригира първото си впечатление от нея. Тя например бе обиколила земното кълбо сама на двадесет години, възраст, когато целият опит на Хари се свеждаше до неуспешно пътуване с влак и наченки на алкохолизъм.

Тя погледна часовника.

— Единадесет. Вкъщи ме чакат.

Хари усети как сърцето му замря.

— И мен — каза той и стана.

— Охо?

— Само едно чудовище под леглото ми. Нека те закарам до вас.

— Не е необходимо — усмихна се тя.

— На практика ми е по път.

— И ти ли живееш в Холменколен?

— Наблизо. Или не съвсем наблизо…

Тя се засмя пак.

— Значи, от другата страна на града. В такъв случай разбирам какво целиш.

Хари се усмихна глуповато. Тя сложи ръка на ръката му:

— Да ти помогна да запалиш колата, нали?

— Май си е тръгнал, Хелге — промърмори Елен.

Стоеше до прозореца, вече облякла палтото, и надзърташе между завесите. Долу улицата изглеждаше пуста; таксито, спряло преди малко там, изчезна с три приятелки в извънредно купонджийско настроение.

Хелге не отговори. Еднокрилата птица само премига два пъти и се почеса по коремчето със синигерския си крак.

Още веднъж се опита да се свърже с Хари по мобилния, но същият женски глас повтори, че телефонът е изключен или се намира извън обхват.

Елен покри клетката с покривка, каза „лека нощ“, изгаси осветлението и излезе. По нейната улица нямаше никакви хора и тя забърза към булеварда, където в събота вечер гъмжеше от народ. Пред кафене „Фрю Хаген“ кимна за поздрав на неколцина, с които навярно е поприказвала малко някоя влажна вечер тук. Сети се, че обеща на Ким да му купи цигари и зави, за да слезе към магазина „7-Илевън“. Видя още едно лице, което бегло си спомняше, и по навик се усмихна, защото и той я гледаше.

В „7-Илевън“ се сепна и се замисли дали Ким пуши „Кемъл“ или „Кемъл лайт“, тогава й хрумна, че са заедно едва съвсем отскоро; че имат да научават още много неща един за друг. И че за пръв път в живота й това не я плаши, а го очаква с нетърпение. Чисто и просто беше ужасно щастлива. Мисълта, че той лежи гол в леглото само на три преки от нея, я изпълни със сладострастно лениво желание. Реши да вземе „Кемъл“; чакаше нетърпеливо да я обслужат. Вън на улицата избра прекия път по поречието на Акершелва.

С изненада установи как дори и в големия град кипящата тълпа бързо отстъпва място на пълно безлюдие. Изведнъж чуваше единствено клокоченето на реката и снега, жално скърцащ под ботушите й. Оказа се прекалено късно да съжали за прекия път, като разбра, че наоколо отекват не само нейните стъпки. Вече чуваше и дишането му, тежко и запъхтяно. Изплашен и ядосан, помисли си Елен и на мига осъзна в каква голяма — може би смъртна — опасност се намира. Не се обърна, направо започна да тича. Крачките зад нея я последваха със същата скорост. Опитваше се да бяга бързо и спокойно, да не се паникьосва и да не размахва ръце и крака. Не бягай като вещица, помисли си тя и сграбчи флакончето с газ в джоба на палтото си, но стъпките неумолимо я застигаха. Молеше се само да успее да стигне до самотния конус светлинна на пешеходната зона с надеждата там да се спаси, макар да знаеше, че се самозалъгва. Точно под лампата върху рамото й се стовари първият удар и я запрати настрани в снежната пряспа. Вторият удар парализира ръката й и флакончето с газ се изплъзна от дланта й. Третият строши капачката на коляното й, но от болките викът и с все още безмълвно стаен в гърлото й, а артериите по прозрачната кожа на врата й се издуха. На жълтата улична светлина видя как той вдигна бухалката. Позна го — този мъж видя при завоя пред „Фрю Хаген“. Полицайката в нея забеляза късото му зелено яке, черните кубинки и маскировъчната шапка. Първият удар по главата парализира зрителните нерви и пред очите й падна непрогледен мрак.

Четиридесет процента от сивогушите завирушки оцеляват, помисли си тя. Ще преживея тази зима.

Пръстите й заопипваха снега в търсене на нещо за което да се хване. Вторият удар засегна задната част на главата й.

Не остана много, помисли си тя. Ще преживея тази зима.

Хари спря на наклона към къщата на Ракел Фауке. Бялата лунна светлина придаваше на кожата й нереален, мъртвоблед оттенък и дори в полутъмното купе на колата Хари успя да забележи по очите й колко е изморена.

— Това беше — обади се Ракел.

— Да. И това мина — съгласи се Хари.

— Много бих искала да те поканя горе, но…

Хари се засмя.

— Едва ли Олег би одобрил подобна постъпка.

— Олег сънува сладки сънища, но мисля за бавачката му.

— Каква бавачка?

— Бавачката на Олег е дъщеря на един от ПСС. Моля те да не ме разбираш погрешно, но нямам сили да изтърпя всевъзможни слухове в службата.

Хари заби поглед в стрелките и лампичките на таблото. Стъклото на скоростомера се бе пропукало и Хари изпитваше съмнение, че бушонът на сигналната лампа за налягането на маслото е изгорял.

— Олег е името на сина ти ли?

— Да, а ти какво си помисли?

— Ами. Помислих, че говориш за приятеля си.

— За кой приятел?

Запалката или е изхвърлена през прозореца, или открадната заедно с радиото.

— Родих Олег в Москва — обясни тя. — Баща му и аз живяхме заедно две години.

— Какво се случи?

Тя вдигна рамене.

— Нищо. Просто вече не бяхме влюбени един в друг. И аз се върнах в Осло.

— Значи ти си…

— Самотна майка. А ти?

— Сам, просто сам.

— Преди да започнеш работа при нас, някой спомена нещо за теб и жената, с която сте работили в един кабинет в Отдела за борба с насилието.

— Елен ли? Не. Бяхме само добри приятели. Още сме добри приятели. Тя продължава да ми помага от време на време.

— В какво?

— В работата ми.

— А, да, в работата.

Тя пак погледна часовника.

— Да ти помогна ли да отвориш вратата? — попита Хари.

Тя се усмихна, поклати глава и блъсна вратата с рамо. Пантите изскърцаха.

В утихналия квартал се чуваше само лекото шумолене на стари смърчове. Тя направи крачка в снега.

— Лека нощ, Хари.

— Само още нещо.

— Да?

— Защо при предишното ми посещение не ме попита какво искам от баща ти? Попита само с какво можеш да ми бъдеш полезна.

— Професионален навик. Избягвам да задавам въпроси за неща, които не са свързани с мен.

— Още ли не си любопитна?

— Винаги съм любопитна, просто не питам. Защо ти трябваше баща ми?

— Издирвам фронтовак, с когото баща ти вероятно е воювал заедно на бойното поле. Този фронтовак си е купил пушка „Мерклин“. При срещата ни баща ти впрочем изобщо не изглеждаше огорчен.

— Явно този негов писмен проект го е съживил. Самата аз съм изненадана.

— Дано някой ден отново намерите общ език.

— Дано — повтори тя.

Погледите им се срещнаха, впиха се един в друг и не можеха да се разделят.

— Флиртуваме ли? — попита тя.

— Не бих си и помислил.

Той виждаше засмените й очи дълго след като паркира на непозволено място недалеч от своя блок, прогони звяра под леглото и заспа, без да забележи червената мигаща лампичка в хола — знак за непрослушано съобщение на телефонния секретар.

Свере Улсен затвори тихо вратата зад себе си, събу си обувките и безшумно се промъкна нагоре по стълбите. Прескочи скърцащото стъпало, макар много добре да знаеше колко е безпредметно да го прави.

— Свере?

Викът дойде от отворената врата на спалнята.

— Да, мамо?

— Къде беше?

— Малко навън, мамо. Отивам да си легна.

Запуши ушите си, за да не чува думите й — не очакваше нищо ново. Падаха подобно на ледена суграшица и изчезваха, достигнеха ли земята. Затвори вратата на стаята си и остана сам. Пъхна се в постелята, впери очи в тавана и си припомни случилото се. Преминаваше пред очите му като филм. Затвори очи, опита се да пропъди картините, но филмът продължи.

Не предполагаше коя е. Принца го посрещна на уреченото място на площад „Скоус“ и го закара на улицата, където живееше тя. Паркираха така, че тя да не ги вижда от апартамента, но те да я забележат, ако излезе. Можело да отнеме и цяла нощ, обясни Принца. Каза му да се отпусне, пусна проклетата негърска музика и свали облегалката. Но след малко повече от половин час портата на двора се отвори и Принца посочи:

— Това е тя.

Свере изтича след нея и я настигна чак след края на тъмната улица, а там имаше много хора. На едно място тя внезапно зави и го погледна в очите. За миг реши, че е разобличен, че тя вижда как бухалката в ръкава на якето му се подава над яката. Уплахата му попречи да контролира тиковете на лицевите си мускули. По-късно тя изтича от „7-Илевън“ и тогава страхът му премина в гняв. Той и помнеше, и не помнеше всички детайли от срещата им под уличната лампа в пешеходната зона. Знаеше какво се е случило, но сякаш някаква част се изгуби — нещо от рода на викторините на Руал Ойен[87] по телевизията: виждаш само малка част от картината и трябва да познаеш какво е изобразено.

Той отново отвори очи. Загледа се в набъбналия гипсокартон на тавана над вратата. Щом получи парите, ще намери майстор да поправи цепнатината, за която майка му мрънка от толкова време. Насили се да мисли за укрепването на тавана; така се опитваше да изтласка другата мисъл, че нещо не е както трябва, че този път е по-различно — не е като с жълтуркото от „Дюнерите на Денис“. Това момиче е обикновена норвежка девойка. Къса кестенява коса, сини очи. Можеше да му бъде сестра. В съзнанието му изплуваха многократно втълпяваните думи на Принца: той е войник, той служи на Делото.

Погледна снимката, закрепена на стената под флага със свастиките. На нея бе SS-Reichsfuhrer und Chef der Deutschen Polized[88] Хайнрих Химлер на трибуната в Осло през 1941 година. Говореше на норвежки доброволци, положили клетва пред Waffen-SS. Зелена униформа. Инициали на есесовците на яката. Видкюн Квислинг на заден план. Химлер. Умрял почтено на 23 май 1954 година. Самоубийство.

— Мамка му!

Свере отмести поглед към огледалото на вратата. Хвана се за главата. После затърси из джобовете на якето. Дявол да го вземе, къде остана маскировъчната шапка? За миг го обзе паника при мисълта да не е останала до трупа, но после се сети, че носеше шапката, като се върна в колата на Принца. Въздъхна с облекчение. От бухалката се отърва — точно според указанията на Принца. Изтри отпечатъците и я хвърли в река Акершелва. Сега оставаше само да не се набива на очи, да чака и да види какво ще стане. Принца обеща да се погрижи, както и миналия път. Свере не знаеше къде работи Принца, но едно бе сигурно: имаше добри връзки с полицията. Свере се съблече пред огледалото. На бялата лунна светлина, процеждаща се между завесите, татуировките по кожата му изглеждаха сиви. Погали с пръсти железния кръст на врата си.

— Курва такава — промърмори той. — Гадна комунистическа курва.

Когато най-сетне заспа, на изток вече се развиделяваше.

Петдесет и първа глава

Хамбург, 30 юни 1944 г.

Скъпа, любима моя Хелена,

Обичам те повече от себе си, вече го знаеш. Макар че ни бе отредено да бъдем заедно само кратък миг, а на теб ти предстои дълъг и щастлив живот (сигурен съм!), надявам се да не ме забравиш съвсем. Сега е вечер, седя в едно спално помещение на пристанището в Хамбург, а бомбите навън валят една след друга. Сам съм, другите потърсиха убежище в бункери и мазета, а тук няма ток, но бушуващите навън пожари осигуряват повече от достатъчно светлина за писане.

Наложи се да слезем от влака малко преди да пристигнем в Хамбург, защото предната нощ бомбардирали релсите. Превозиха ни до града с камиони, а там ни посрещна ужасяваща гледка. Всяка втора къща е разрушена, около димящите руини се промъкваха кучета, навсякъде виждах мършави, дрипави деца, които гледаха втренчено към камионите ни с големи си безизразни очи. Минах през Хамбург на път за Зенхайм само преди две години, но сега градът е неузнаваем. Тогава си мислех, че Елба е най-красивата река, която съм виждал, а сега по кафеникавата тиня се носят парчета от греди и останки от разбити кораби и самолети; говори се, че водата е отровена от труповете, които плуват в нея. Предупредиха ни за нови бомбардировки тази нощ и да стоим само на сушата. По план трябваше да продължа към Копенхаген тази вечер, но железопътните линии на север също са подложени на бомбардировки.

Извини моя лош немски. Както виждаш, ръката ми не е стабилна, но това се дължи на бомбите, които клатят цялата сграда. Не е от страх. От какво да се страхувам? Оттук, където се намирам, съм свидетел на феномен, за който само съм чувал: огнено торнадо. Пламъците от другата страна на пристанището сякаш засмукват всичко. Виждам как отделни греди и цели ламаринени покриви се издигат и политат в пламъците. А морето — то кипи! От пристаните нататък се издига пара. Ако някой нещастник се опита да се спаси, скачайки във водата, ще изгори жив. Отворих прозореца. Във въздуха сякаш няма кислород. Тогава чух и виковете — все едно някой стои в пламъците и вика „още, още, още“. Звучи чудовищно и плашещо, наистина, но и някак странно примамливо.

Сърцето ми така прелива от любов, че се чувствам недосегаем — благодарение на теб, Хелена. Ако някой ден имаш деца (знам, че ще имаш и искам да имаш!), те моля да им разкажеш моите истории. Разкажи им ги като приказки, понеже те са точно такива — реални приказки! Решил съм да изляза сега по тъмното, да видя какво ще намеря, кого ще срещна. Ще пъхна това писмо в металната манерка тук, на масата. Издълбал съм името и адреса ти с байонета, та който ги намери, да се ориентира.

Твой любим

Урия

Пета част

Седем дни

Петдесет и втора глава

Домът на Елен, 9 март 2000 г.

— Здравейте, това е телефонният секретар на Елен и Хелге. Оставете ни съобщение.

— Здравей, Елен, обажда се Хари. Пил съм, както сигурно ти става ясно по гласа ми, и съжалявам за това. Наистина. Но ако бях трезвен, едва ли щях да ти се обадя сега. Сигурно разбираш. Днес бях на местопрестъплението. Ти лежеше по гръб в снега на една пешеходна алея по поречието на Акершелва. Намерила те е млада двойка на път към заведението „Бло“ малко след полунощ. Причина за смъртта: значителни наранявания в предната част на мозъка вследствие на удари по главата с тъп предмет. Удряли са те и по задната част на главата; имаше общо три фрактури на черепа освен счупена капачка на лявото коляно и следи от удари по дясното рамо. Предполагаме, че един и същ предмет е причинил всички наранявания. Доктор Бликс прецени, че часът на смъртта е в интервала между двадесет и три и двадесет и четири часа. Ти изглеждаше като… аз… почакай малко.

Извинявай. Та значи, полицейският отряд е открил на местопрестъплението двадесетина различни вида отпечатъци от ботуша в снега на алеята и няколко в снега до теб, но последните са били изпотъпкани, вероятно с намерение да се заличат следите. Засега не са се обадили никакви свидетели, но ние тръгнахме на обичайната обиколка из квартала. Част от апартаментите гледат към алеята и от КРИПОС разчитат на шанса някой да е видял нещо. Лично аз смятам тази вероятност за минимална. Точно тогава по шведската телевизия даваха повторение на шведската „Експедиция «Робинзон»“ — от единадесет без четвърт до дванадесет без четвърт. Шегувам се. Опитвам се да бъда забавен, нали разбираш? А, да, намерихме и синя шапка на няколко метра от мястото, където лежеше ти. По нея имаше петна от кръв и макар че ти бе доста окървавена, по мнението на доктор Бликс кръвта ти не може да е пръснала толкова надалеч. Ако кръвта е твоя, значи шапката може да е на убиеца. Изпратихме кръвта за ДНК-анализ, а шапката е в лабораторията на Техническия отдел — проверяват я за косми и следи от кожа. Ако мръсникът не страда от косопад, то дано поне да има пърхот. Ха-ха. Не си забравила Екман и Фрийзен, нали? Нямам повече подробности за теб, но ми дай знак, ако се сетиш за нещо. Има ли още нещо? Да, Хелге има нов дом при мен. Знам, че промяната за нея е в негативна посока, но така е за всички ни, Елен. Вероятно с изключение на теб. Сега ще си налея питие и ще помисля малко точно за това.

Петдесет и трета глава

Домът на Елен, 10 март 2000 г.

— Здравейте, това е телефонният секретар на Елен и Хелге. Оставете ни съобщение.

— Здрасти, пак се обажда Хари. Днес не успях да ида на работа, но все пак позвъних на доктор Бликс. С радост ти съобщавам, че не си била изнасилена и всичките ти земни вещи са непокътнати. Следователно нямаме мотив, макар че, разбира се, може да има причини да не е разполагал с време да осъществи замисъла си. Или да не е успял да го извърши. Днес се обадиха двама свидетели — видели са те пред кафенето „Фрю Хаген“. Има регистрирано плащане от картата ти в „7-Илевън“ в 22.55. Гаджето ти, Ким, седя цял ден на разпит. Описа как си тръгнала към дома му и те е помолил да му купиш цигари. Едно от момчетата от КРИПОС се заяде с него — била си купила друга марка цигари, не каквито пуши гаджето ти. Освен това Ким няма и алиби. Съжалявам, Елен, но за момента той е главният им заподозрян.

Впрочем току-що имах гостенка. Казва се Ракел и работи в ПСС. Качила се да провери как съм. Постоя малко при мен, но почти не разговаряхме. След няколко минути си тръгна. Не мисля, че мина много добре.

Имаш поздрави от Хелге.

Петдесет и четвърта глава

Домът на Елен, 13 март 2000 г.

— Здравейте, това е телефонният секретар на Елен и Хелге. Оставете ни съобщение.

— Този месец март е най-студеният, откакто се помня. Термометърът показва минус осемнадесет, а прозорците в този блок са от началото на двадесети век. Всеобщото схващане, че човек не замръзва, когато е пиян, е много погрешно. Али, съседът ми, почука сутринта на вратата ми. Оказва се, че вчера съм паднал доста лошо по стълбите, като съм се прибирал, и той ми е помогнал да си легна.

Трябва да съм отишъл на работа по обед, понеже в столовата гъмжеше от хора, когато си взех сутрешното кафе. Стори ми се, че ме зяпат, но нищо чудно просто да си въобразявам. Страшно ми липсваш, Елен.

Проверих досието на гаджето ти, Ким. Намерих кратка присъда за притежание на хашиш. От КРИПОС все още мислят, че е бил той. Никога не съм се срещал с него, и, Бог ми е свидетел, не съм голям познавач на човешката душа, но от разказите ти за него не ми се струва такъв човек, не си ли съгласна? Обадих се в Техническия отдел — в шапката не били намерили и един-единствен косъм, само нещо, наподобяващо следи от кожа. Ще ги изпратят за ДНК-експертиза; очакват резултатите да са готови до четири седмици. Знаеш ли колко косми губи всеки ден зрелият човек? Проверих. Около сто и петдесет. А в шапката няма нито един. После слязох при Мьолер и го помолих да състави списък на всички осъдени за нанасяне на тежка телесна повреда през последните четири години и в момента са с гладко избръснати глави.

Ракел дойде в кабинета ми с книга. „Нашите птички“. Странна книга. Дали Хелге обича просо? Сигурно ти е много добре.

Петдесет и пета глава

Домът на Елен, 14 март 2000 г.

— Здравейте, това е телефонният секретар на Елен и Хелге. Оставете ни съобщение.

— Днес беше погребението ти. Не присъствах. Близките ти се нуждаеха от време, за да се сбогуват, а днес аз не съм в особено представителен вид, така че вместо да отида на погребението ти, мислех за теб в „Скрьодер“. В осем вечерта се качих в колата и потеглих към Холменколен. Не беше добра идея. Ракел имаше гост — някакъв мъж, същия, когото съм заварвал там и преди. Той се представи като някакъв си във Външно министерство и си даде вид, че е дошъл по работа. Май се казва Бранхауг. Ракел не изглеждаше във възторг от посещението му, но, пак казвам, може просто да си въобразявам. Затова бързо си тръгнах, преди да стане прекалено неудобно. Ракел настоя да взема такси. И понеже виждам през прозореца, че моята бричка е паркирана на улицата, очевидно не съм я послушал.

Нещата са, както виждаш доста объркани за момента. Но днес все пак минах край зоомагазина и купих семена за птици. Продавачката ми предложи „Трил“. Взех от тях.

Петдесет и шеста глава

Домът на Елен, 15 март 2000 г.

— Здравейте, това е телефонният секретар на Елен и Хелге. Оставете ни съобщение.

— Днес се поразходих до кафене „Рюкте“. Напомня малко на „Скрьодер“. Поне не те гледат два пъти, като поръчаш сутрешна бира. Седнах до един старец и след няколко опита успях да започна нещо като разговор. Попитах го какво има против Евен Юл. Изгледа ме продължително, очевидно не ме помнеше от последната ни среща. Но след като го почерпих бира, ми разказа историята. Старецът бил фронтовак, вече знаех това, и познавал жената на Юл, Сигне, от времето, когато е работила като медицинска сестра на Източния фронт. Записала се доброволка, понеже била сгодена за норвежки войник от полк „Норвегия“. После, когато през 1945-а я изправили на съд за национално предателство, Юл й хвърлил око. Осъдили я на две години, но бащата на Юл, с висок пост в Работническата партия, се погрижил да я пуснат след няколко месеца. Попитах стареца защо това го възмущава толкова много, а той само промърмори, че Юл не бил такъв светец, за какъвто се представял. Използва точно тази дума — „светец“. Юл бил същият като другите историци — пишел митовете за Норвегия по време на войната така, както искали да ги представят победителите. Мъжът не помнеше името на първия й годеник, само се сети, че е бил един вид герой за останалите от полка.

После отидох на работа. Там ме видя Кюрт Майрик. Не каза нищо. Обадих се на Бярне Мьолер — списъкът, за който го бях помолил, съдържал тридесет и четири имена. Дали пък мъжете без коса са по-склонни към упражняване на насилие? Във всички случаи Мьолер е наредил на един полицай да разговаря с тях по телефона, за да провери алибито им, та да намалим броя им. От предварителния доклад виждам, че Том Валер те е закарал вкъщи и когато си слязла от колата му в 22.15, си била спокойна. По неговите думи сте разговаряли за всекидневни неща. И все пак, когато според „Теленур“ си позвънила на телефонния ми секретар в 22.16, тоест, веднага щом си се прибрала, звучиш страшно превъзбудена от нещо, което си открила. Това ми се струва странно. Бярне Мьолер не споделя мнението ми. Навярно си въобразявам.

Трябва скоро да ми дадеш някакъв знак, Елен.

Петдесет и седма глава

Домът на Елен, 16 март 2000 г.

— Здравейте, това е телефонният секретар на Елен и Хелге. Оставете ни съобщение.

— Днес не успях да отида на работа. Навън е минус дванадесет на височината на апартамента ми. Телефонът звъня цял ден и когато най-после реших да вдигна, се обади доктор Ауне. Ауне е добър психолог, поне не се преструва на по-малко объркан от нас по отношение на онова, което се случва в главите ни. Старото твърдение на Ауне, че пропукването на всеки алкохолик започва с края на последното препиване, е страхотно предупреждение, но не е непременно вярно. Като се има предвид случилото се в Банкок, беше изненадан колко добре се справям този път. Всичко е относително. Ауне говори освен това и за някакъв американски психолог, който стигнал до извода, че продължителността на човешкия живот е донякъде наследствена, че щом поемем по стъпките на родителите си, и продължителността на живота ни ще прилича на тяхната. Баща ми се превърна в самотник, след като мама почина, а сега Ауне се опасява, че и аз ще стана такъв вследствие на няколко тежки преживявания, с които съм се сблъскал — онази случка във „Виндерн“, нали знаеш. И в Сидни. А сега и това. Е, разказах за моето ежедневие, но ме досмеша, когато доктор Ауне каза, че само заради Хелге не съм се оставил на течението. Заради синигера! Ауне е, както казах, добър човек, но трябва да спре с тия психологически глупости.

Обадих се на Ракел и я попитах дали иска да излезе с мен. Тя каза, че ще помисли по въпроса и ще ми позвъни. Не разбирам защо си причинявам това.

Петдесет и осма глава

Домът на Елен, 17 март 2000 г.

— … щение от „Теленур“. Избраният от вас номер не съществува. Това е съобщение от „Теленур“. Избраният…

Шеста част

Витсавее

Петдесет и девета глава

Кабинетът на Мьолер, 24 април 2000 г.

Първата офанзива на пролетта закъсня. Едва в края на март водата започна да бълбука и да тече в канавките. През април целият сняг се изкачи чак до езерото Согнсван. Но после пролетта бе принудена отново да отстъпи. Снегът валеше на парцали и натрупа на големи преспи дори в центъра на града; минаха седмици, преди слънцето пак да го разтопи. По улицата имаше кучешки изпражнения и стари боклуци от миналата година, които разнасяха зловония. Вятърът се усилваше по откритите отсечки наоколо чак до галерия „Осло“, вдигаше във въздуха поръсения по тях пясък и караше хората да търкат очите си и да плюят. Говореше се за самотната майка, която може би един ден щяла да стане кралица[89], европейското първенство по футбол и за необичайното време. В полицията обсъждаха какво са правили за Великден, мизерните надбавки към заплатите и се преструваха, че всичко си е постарому.

Но не всичко вървеше постарому.

Хари седеше в офиса си с крака върху масата и гледаше безоблачния ден, пенсионерките с грозни шапки, изпълващи тротоарите преди обяд, куриерските коли с неизменния навик да минават на жълта светлина, всички тези дребни неща, които придават на града измамното лустро на нормалността. Отдавна се чудеше дали само него не могат да подведат. Погребаха Елен преди шест седмици, но погледнеше ли навън, не виждаше никаква промяна.

Някой почука на вратата. Хари не отговори, но тя все пак се отвори и вътре надникна началникът на отдела Бярне Мьолер.

— Чух, че си се завърнал.

Хари видя как един от червените автобуси плавно наближава спирката. Рекламите по него гласяха: „Качествена застраховка «Живот»“.

— Ще ми обясниш ли, шефе — подхвана той. — Наричат я застраховка „живот“, а всъщност говорят за застраховка при смърт, нали?

Мьолер въздъхна и приседна на ръба на бюрото.

— Защо нямаш още един стол в кабинета си, Хари?

— Хората пристъпват към въпроса по-бързо, като стоят прави — продължаваше да гледа през прозореца той.

— Липсваше ни на погребението, Хари.

— Отклоних се — измърмори Хари, повече на себе си, отколкото на Мьолер. — Сигурен съм, че бях тръгнал натам. Когато погледнах и видях траурното шествие, за миг дори си помислих, че съм отишъл. Докато не видях как Мая стои пред мен в престилката си и чака поръчката ми.

— Очаквах такъв сценарий — изкоментира Мьолер.

Някакво куче мина дебнешком по кафеникавата ливада с нос, забит в земята и навирена опашка. Все пак някой оценява пролетта в Осло.

— Какво стана после? — попита Мьолер. — Не си се появявал от известно време.

Хари вдигна рамене.

— Бях зает. Сдобих се с нов наемател — еднокрил синигер. И прослушвах стари съобщения на телефонния ми секретар. Оказа се, че всички съобщения, които съм получил пред последните две години, се събират на половинчасова магнетофонна лента. И всички са от Елен. Тъжно, нали? Е, добре. Не чак толкова, може би. Единственият трагичен факт е, че не си бях у дома, когато тя ми се е обадила за последен път. Елен го е разобличила, знаеше ли?

За пръв път, откакто Мьолер влезе, Хари се обърна към него и го погледна.

— Понеже не си забравил Елен, нали?

Мьолер въздъхна.

— Всички помним Елен, Хари. А помня и какво съобщение ти е оставила на секретаря ти, а ти каза на КРИПОС, че според теб то визира посредника в оръжейната сделка. Не сме успели да заловим извършителя, но това не означава, че сме я забравили, Хари.

Работещите в КРИПОС и в Отдела за борба с насилието не подвиха крак седмици наред, почти не сме мигнали. Ако се беше вяснал на работа, щеше да видиш колко здраво работим.

В момента, в който го изрече, Мьолер съжали за думите си.

— Не исках да…

— Напротив, искаше. И, разбира се, имаш право.

Хари разтърка лицето си с ръка.

— Снощи слушах едно от съобщенията й. Нямам представа защо е звъняла. Дава ми куп съвети какво да ям, заръчва ми да не забравям храна за птичките, да разтягам мускулите след тренировка и да си припомням за Екман и Фрийзен. Знаеш ли кои са Екман и Фрийзен?

Мьолер пак поклати глава.

— Двама психолози. Открили, че като се усмихваш, лицевите мускули задействат някакви химически реакции в мозъка, които те правят по-позитивно настроен към света около теб, по-доволен от живота си. Чисто и просто са доказали старата поговорка „Усмихни се на света, за да ти се усмихне и той“. За кратко тя успя да убеди и мен, че е така.

Вдигна очи към Мьолер.

— Тъжно, а?

— Страшно тъжно.

Двамата се усмихнаха и поседяха известно време, без да говорят.

— По вида ти съдя, че си дошъл да ми съобщиш нещо, шефе. Какво е?

Мьолер скочи от бюрото и започна да снове напред-назад из стаята.

— Списъкът от тридесет и четирима гологлави се редуцира до дванадесет, след като проверихме алибито им. Ясно?

— Ясно.

— Тъй като имаме ДНК-експертизата на откритите следи от кожа, можем да определим кръвната група на притежателя на шапката. Четирима от дванадесетте имат една и съща кръвна група. Взехме кръвни проби от четиримата и ги изпратихме за ДНК-експертиза. Резултатите пристигнаха днес.

— И?

— Нищо.

В кабинета настъпи тишина, чуваха се само гумените ботуши на Мьолер, които скърцаха леко всеки път, когато се завърташе на сто и осемдесет градуса.

— И от КРИПОС отхвърлиха теорията, че извършителят е приятелят на Елен?

— Проверихме и неговото ДНК.

— Значи пак сме там, откъдето започнахме?

— В общи линии — да.

Хари пак се обърна към прозореца. Ято дроздове отлетя от големия бряст и изчезна на запад в посока към хотел „Радисън САС“.

— Дали пък шапката не е подхвърлена за заблуда? — предположи Хари. — Никак не ми звучи логично извършител, който не оставя други следи след себе си и дори се е досетил да заличи отпечатъците от ботушите си в снега, да е толкова непохватен, че да изтърве шапката си само на няколко метра от жертвата.

— Не изключвам да си прав. Но кръвта по шапката е на Елен, това го установихме.

Хари видя кучето — завръщаше се дебнешком, душейки същата следа. Някъде по средата на моравата се спря, постоя малко разколебано с нос, забит в земята, после реши да тръгне наляво и изчезна от полезрението му.

— Трябва да проследим шапката — прецени Хари. — Освен осъдените проверете всички задържани или обвинени за нанасяне на телесна повреда. През последните десет години. Включете и района на крепостта „Акершхюс“. И се погрижете…

— Хари…

— Какво?

— Вече не работиш за Отдела за борба с насилието. Разследването води КРИПОС. Нали не ме молиш да си пъхам носа в техните работи.

Хари не отговори, само бавно кимна. Погледът му бе насочен някъде към планинската верига на север.

— Хари?

— Не ти ли е хрумвало някога колко по-добре би било да си някъде другаде, шефе? Искам да кажа, погледни това мизерно време.

Мьолер се сепна и се усмихна.

— Понеже питаш, ще ти споделя, че винаги съм смятал Берген за приятен град за живеене. За хлапетата и така нататък, знаеш как е.

— Но пак щеше да си полицай, нали?

— Разбира се.

— Защото такива като нас не стават за нищо друго нали?

Мьолер повдигна рамене.

— Изглежда не ставаме.

— Но Елен я биваше и за други неща. Често съм се замислял какво пилеене на човешки ресурси е работата й в полицията, което се свежда до залавяне на лоши момчета и момичета. Това е за такива като нас, Мьолер, но не беше подходящо за нея. Разбираш ли какво искам да кажа?

Мьолер се приближи до прозореца и застана до Хари.

— През май ще стане по-добре — подхвърли той.

— Да — съгласи се Хари.

Камбаната в църквата недалеч от Главното полицейско управление удари два пъти.

— Ще пробвам да ангажирам Халвуршен за случая — обеща Мьолер.

Шестдесета глава

Външно министерство, 27 април 2000 г.

Дългият и богат опит на Бернт Бранхауг с жените го бе научил на нещо. Решеше ли, че не просто иска да е с някоя жена, а трябва да я има, това се дължи на някоя от следните причини: въпросната дама е изключително красива, задоволява го сексуално по-добре от която и да е друга, кара го да се чувства като истински мъж повече от всяка друга или — най-важната причина — тя иска да е с друг.

На Бранхауг му проблесна, че Ракел Фауке е точно такава жена.

Един ден през януари й се обади под предлог да му даде оценка за новия военен аташе в руското посолство в Осло. Тя обеща да му изпрати записка, но той настоя да го обсъдят. Понеже бе петък следобед, той предложи да се видят на чаша бира в бара на хотел „Континентал“. Така Бранхауг откри, че тя е самотна майка. Тя отклони поканата с обяснението, че трябва да вземе сина си от детската градина, а той подхвърли шеговито:

— Жена на твоята възраст, предполагам, има съпруг, който да се погрижи за това.

Ракел не го каза директно, но от отговора й разбра, че такъв мъж няма.

Затвори телефона все пак доволен от постигнатото, но и малко ядосан, задето каза „твоята възраст“ и по този начин подчерта разликата в годините между тях.

Следващата стъпка бе да се обади на Кюрт Майрик и да издои от него максимално богата информация относно госпожица Фауке. Не прояви особена дискретност, но не се разтревожи твърде, че Майрик ще надуши опасността.

Както винаги Майрик се оказа отлично осведомен. Ракел работила две години по линия на Външно министерство в норвежкото посолство в Москва като устен преводач. Омъжила се за руснак, млад професор по генни технологии, който светкавично се заел да приложи на практика теориите си и тя на бърза ръка забременяла. Щастието им продължило кратко, понеже въпросният професор по рождение бил генетично предразположен към алкохолизъм, съчетан с предпочитание към физическа аргументация. Ракел Фауке не повторила грешките на много свои посестрими, които чакат, прощават или се опитват да разберат, а още при първото посягане веднага се изнесла от дома им с Олег на ръце. Съпругът й и сравнително влиятелното му семейство предявили претенции за родителски права над Олег и ако не бил нейният дипломатически имунитет, едва ли щяла да успее да изведе сина си от Русия.

Когато Майрик спомена за делото, заведено от съпруга на Ракел, Бранхауг смътно си спомни за призовка от руския съд, минала през ръцете му. Но понеже тогава ставаше въпрос само за преводач, той препрати случая, без да запомни името. Сега Майрик обясни, че процесът за родителските права все още е проблем между руските и норвежките власти. Бранхауг веднага прекрати разговора и набра номера на юридическия отдел.

Следващия път Бранхауг се обади на Ракел с покана за вечеря. Този път нямаше предлог, но поканата отново бе отклонена категорично, макар и любезно. Тогава той продиктува писмо, адресирано до нея и подписано от началника на юридическия отдел. Писмото съобщаваше накратко, че понеже случаят се е проточил, сега Външно министерство се опитва „от съчувствие към руското семейство на Олег“ да стигне до някакво разрешение съвместно с руските власти относно процеса за родителските права. Това означаваше Ракел Фауке и Олег да се явят пред руски съд и да се подчинят на решението му.

След четири дена Ракел Фауке му се обади с молба да се срещнат във връзка с неин личен проблем. Той отговори, че е много зает, което си беше истина, и попита дали не може да отложат разговора с няколко седмици. Тя започна да го умолява с лека нотка на отчаяние зад учтивия професионален тон да говори с него възможно по-скоро. След кратък размисъл откри единствено свободно време в петък в осемнадесет часа в бара на „Континентал“. Там поръча два джина с тоник, докато тя излагаше проблема си с изражение, което според оценката на Бранхауг издаване биологично заложено майчинско отчаяние. Същевременно кимаше сериозно, постара се да засвидетелства състрадание с поглед и накрая се осмели да сложи бащински закриляща ръка върху нейната. Тя се вцепени, но той се престори, че не забелязва реакцията й и изрази съжаление, задето не е във властта му да променя решенията на завеждащ отделите, но да, разбира се, ще направи всичко по силите си, за да предотврати изправянето й пред руския съд. Все пак не пропусна да подчертае, че като се имат предвид контактите на семейството на бившия й съпруг с висши политически среди, напълно споделя опасенията й решението на съда да бъде в неин ущърб. Той се бе втренчил като омагьосан в кафявите й разплакани очи и му се струваше, че никога не е виждал нещо по-красиво. Тя отказа на предложението му да продължат с вечеря в ресторанта. Краят на вечерта с чаша уиски и платена телевизия в хотелската стая се превърна в антикулминация.

На следващата сутрин Бранхауг позвъни на руския посланик и го уведоми за проведената във Външното министерство вътрешна дискусия относно родителските права над Олег Фауке Госев и го помоли да му изпрати писмо с най-новата информация за желанията на руските власти по въпроса. Посланикът нямаше никаква представа за случая, но, естествено, обеща да удовлетвори искането и да изпрати писмото под формата на запитване. Писмото, в което руснаците молеха Ракел и Олег да се явят пред съда в Русия, пристигна след седмица. Бранхауг незабавно изпрати копие до шефа на юридическия отдел и друго до Ракел Фауке. Този път тя се обади само след ден. Бранхауг я изслуша и обясни, че опитите му да повлияе на случая биха били в противоречие с дипломатическата му дейност. Освен това не е редно да обсъждат въпроса по телефона.

— Както знаеш, аз нямам деца, но като те слушам как ми описваш Олег, сигурно е прекрасно момче.

— Само ако се запознаеше него, ще… — поде тя.

— Не е невъзможно. Случайно видях от кореспонденцията къде живееш, а това е на две крачки от моята къща.

Усети колебанието й по мълчанието от другата страна на линията, но знаеше, че обстоятелствата са на негова страна:

— Да се разберем ли за утре в девет вечерта?

Последва дълго мълчание, преди тя да отговори:

— Шестгодишните деца си лягат преди девет.

Уговориха се за шест часа. Олег имаше кафяви очи като майка си и се оказа добре възпитано момче. Но Бранхауг се дразнеше, защото майката говореше единствено за призовката и не изпращане детето в леглото. Да, човек би я заподозрял, че държи момчето като заложник на канапето. На Бранхауг не му се нравеха и вперените в него очи на Олег. Накрая разбра, че Рим няма да бъде построен и днес, но все пак реши да се пробва. Вече на стълбите я погледна красноречиво и каза:

— Ти си не само красива жена, Ракел. Ти си и страшно смел човек. Искам само да знаеш колко много те ценя.

Той се поколеба как да изтълкува погледа й, но все пак се осмели да се наведе и да я целуне по бузата. Реакцията не беше еднозначна: устните й се усмихваха и тя му благодари за комплимента, но очите й гледаха студено, когато добави:

— Извини ме, че те задържах толкова много, Бранхауг. Съпругата ти сигурно те чака.

Неговият намек бе толкова прозрачен, че реши да й даде няколко дена за размисъл, но Ракел Фауке не му се обади. Затова пък неочаквано от руското посолство пристигна писмо с настояване за незабавен отговор. Бранхауг разбра, че фактически лично той е поставил случая с Олег Фауке Госев на дневен ред. Жалко, но понеже колелото вече се беше завъртяло, не виждаше защо да не се възползва от създалото се положение. Веднага позвъни на Ракел в ПСС и я осведоми за последното развитие на случая.

Няколко седмици по-късно той пак седеше в хола на нейната дървена къща, по-голяма и още по-мрачна от неговата собствена. От тяхната собствена. Този път Олег си беше легнал. Сега тя изглеждаше много по-спокойна в компанията му от предишния път. Той дори успя да насочи разговора в по-личен план и без да е прекалено очебийно, спомена колко платонични са станали отношенията със съпругата му и колко важно понякога е да забравиш ума и да послушаш тялото и сърцето. Точно тогава звънецът на входната врата внезапно и нахално ги прекъсна. Ракел излезе да отвори и се върна с някакъв висок мъж с почти гладко избръсната глава и зачервени очи. Ракел го представи като колега от ПСС и Бранхауг определено се сети за името му, но просто не съобразяваше къде и кога го е чувал. Веднага намрази всичко в този човек. Ядоса се, задето ги прекъсна; дразнеше се, защото мъжът беше пиян и седеше на канапето, втренчил поглед в него като Олег, без да обели дума. Но напълно го извади от равновесие промяната в Ракел. Тя светна, изтича за кафе и предано се смееше на едносричните кодирани реплики на този мъж, сякаш съдържаха гениални прозрения. А в гласа й прозвуча искрена тревога, когато му забрани да шофира колата си до вкъщи. Все пак Бранхауг се поуспокои, тъй като мъжът най-неочаквано си тръгна и почти веднага чуха как колата му запали — знак, че поне не му липсва доблест да се пребие по пътя. Но той вече бе успял да нанесе непоправим удар върху настроението на Бранхауг, който не след дълго също подкара към дома си. В този момент се сети за старата си максима — четири са възможните причини мъжете понякога да решат, че трябва да имат дадена жена. Най-важната от тях: разбрал си, че тя предпочита другиго.

На следващия ден той се обади на Кюрт Майрик да попита кой е високият блондин. Първо страшно се озадачи, после се разсмя, понеже се оказа същият човек, за когото Бранхауг се погрижи да го повишат и преместят в ПСС. Ирония на съдбата, наистина, но понякога и съдбата е подчинена на съветника в Норвежкото кралско външно министерство, Бранхауг затвори телефона вече в далеч по-добро настроение, закрачи, свирукайки си, към следващата среща и стигна до залата за по-малко от седемдесет секунди.

Шестдесет и първа глава

Главно полицейско управление, 21 април 2000 г.

Застанал до вратата на стария си кабинет, Хари гледаше към младия блондин, седнал на стола на Елен. Съсредоточен върху екрана на компютъра, той дори не го забеляза.

— Значи ти си Халвуршен? — поизкашля се Хари.

— Да — младият мъж го изгледа въпросително.

— От провинциалната служба в Стайншер?

— Точно така.

— Хари Хуле. Преди седях на твоето място, само че на другия стол.

— Той е счупен.

Хари се усмихна:

— Винаги е бил счупен. Бярне Мьолер те е помолил да провериш някои подробности във връзка със случая „Елен Йелтен“.

— Подробности ли? — недоверчиво възкликна Халвуршен. — Работил съм три денонощия без почивка.

Хари седна на стария си стол, сега изместен до бюрото на Елен. За пръв път видя как изглежда кабинетът от нейното място.

— Какво откри, Халвуршен?

Младежът смръщи вежди.

— Не се тревожи — успокои го Хари. — Аз помолих за тези сведения; провери при Мьолер, ако искаш.

На Халвуршен му просветна.

— Ама, разбира се, ти си Хуле от ПСС! Извини ме, не съобразих — по момчешкото му лице се разля широка усмивка. — Помня случая в Австралия. Колко мина оттогава?

— Известно време. Както казах…

— А, вярно, списъка! — почука с кокалчетата на пръстите си по купчина разпечатки от компютъра. — Тук са всички задържани, обвинени или осъдени за нанасяне на тежка телесна повреда през последните десет години. Има над хиляда имена. Точно това го свърших бързо, проблемът е как да открием кой е с бръсната глава. Данните не посочват такава информация. Сигурно ще отнеме седмици…

Хари се облегна назад.

— Разбирам. Но Центърът за политика за зрелите хора разполага с кодове за вида на използваните оръжия. Потърси различни видове оръжия и виж с какво разполагаш.

— Всъщност имах намерение да предложа същото на Мьолер, като видях колко много имена се появиха. Повечето от списъка са използвали ножове, огнестрелни оръжия или просто юмруци. След няколко часа вероятно ще разполагам с обновен списък.

Хари се изправи.

— Чудесно — похвали го той. — Не си спомням вътрешния ти номер, но ще го намеря в указателя. И следващия път не се колебай да споделиш някое добро предложение. Не сме чак толкова умни тук, в ниската част на столицата.

Халвуршен се засмя малко неуверено.

Шестдесет и втора глава

ПСС, 2 май 2000 г.

Цяла сутрин дъждът не спря да плющи по улиците, а после слънцето неочаквано мощно проби облачната покривка и за миг над Осло блесна ясно небе. Хари седеше с крака върху бюрото и ръце зад тила и си въобразяваше, че мисли за пушката „Мерклин“. Но мислите му се отклониха и поеха през прозореца по измитите улици, ухаещи на топъл, мокър асфалт, продължиха по железопътните релси нагоре към възвишението на квартала все още с петна от сивкав сняг в сенките от смърчовете, където той, заедно с Ракел и Олег, подскачаше по калните пролетни пътеки, за да избегне дълбоките локви. Хари смътно си спомняше подобни неделни разходки, когато беше на възрастта на Олег. Ако походите бяха дълги и той и Сьос изоставаха, баща им закачаше шоколадови блокчета по най-ниските клонки. Сьос все още вярваше, че тези шоколадови блокчета растат по дърветата.

В началото Олег не разговаряше много-много с Хари. А и той не знаеше как да общува с Олег. Но общата им стеснителност изчезна, когато Хари откри, че Олег играе на „Тетрис“. Хари се постара да играе максимално добре и без милост и притеснение победи шестгодишното момче с над четиридесет хиляди точки. След това Олег започна да го разпитва за разни неща: защо снегът е бял и други подобни, които предизвикват дълбоки бръчки по челата на възрастните и ги принуждават така да се съсредоточат, че да забравят стеснението си. Миналата неделя Олег видя див заек със зимна окраска и изтича напред, а Хари хвана ръката на Ракел, студена от външната и топла от вътрешната страна. Тя наклони глава и му се усмихна, залюлявайки ръцете им напред-назад, сякаш казваше: Ние само си играем, това не е насериозно. Той забеляза как тя се напрегна, като се приближиха до други хора, и пусна ръката й. После пиха какао в едно кафене и Олег попита защо идва пролет.

Покани Ракел на вечеря. За втори път. Първия път тя обеща да си помисли, обади му се и отказа. Този път пак поиска да обмисли поканата, но все пак не отказа. Все още не.

Телефонът иззвъня. Обади се Халвуршен. Звучеше сънено — току-що ставал от леглото.

— От списъка на мъжете, заподозрени в използването на оръжия с цел нанасяне на тежка телесна повреда, проверих седемдесет от сто и десетима — докладва той. — Засега съм открил осмина с бръснати глави.

— Как ги откри?

— Обадих им се по телефона. Не е за вярване колко много от тях…

Хари го прекъсна:

— И ти ей така помоли тези закоравели престъпници просто да дадат на полицията актуално описание на външния си вид ли?

— Не точно. Обяснявах, че издирваме заподозрян с червеникава коса и попитах дали са си боядисвали косата напоследък — каза Халвуршен.

— Не разбирам накъде биеш.

— Ако беше с бръсната глава, какво щеше да отговориш?

— Хм — изсумтя Хари. — Там на север в Стайншер сте били големи умници. Чу същия неуверен смях.

— Прати ми списъка по факса — поръча Хари.

— Ще го получиш веднага като ми го върнат.

— Кой да ти го върне?

— Един полицай от отдела. Чакаше ме, като дойдох. Сигурно е било спешно.

— Мислех, че главно хората от КРИПОС работят по случая „Йелтен“ — озадачи се Хари.

— Очевидно не е така.

— Кой е той?

— Май се казваше Воген или нещо подобно — отвърна Халвуршен.

— В Отдела за борба с насилието няма Воген. Да не искаш да кажеш Валер?

— Точно така — възкликна Халвуршен и добави малко угрижено: — В момента ми се струпаха толкова много нови имена…

Хари едва се сдържа да не наругае младия полицай, задето предоставя на човек, комуто едва е научил името, материали от разследването, но моментът не бе подходящ за критика с остър тон. Момчето, немигнало три нощи подред, явно умираше за малко сън.

— Добра работа — Хари понечи да затвори.

— Почакай! Какъв е номерът на факса ти?

Хари се загледа през прозореца. Облаците над хълма Екебергосен пак се сгъстяваха.

— Ще го намериш в телефонния указател — посъветва го той.

Щом Хари затвори, телефонът иззвъня отново. Майрик го викаше в кабинета си незабавно.

— Как върви докладът за неонацистите? — попита появилия се на вратата Хари.

— Зле — Хари се отпусна на стола. От снимката над главата на Майрик го гледаше норвежката кралска двойка. — Буквата „е“ на клавиатурата ми се развали — добави Хари.

Майрик се усмихна малко пресилено като мъжа от снимката и помоли Хари засега да забрави за доклада.

— Трябваш ми за нещо друго. Току-що ми се обади началникът на информационната служба на Държавната организация[90]. Днес половината от ръководството са получили смъртни заплахи по факса. Подписани са с 88, съкращение на Heil Hitler. Не се случва за първи път, но сега е изтекла информация в пресата. Вече започнаха да постъпват обаждания от тях. Успяхме да проследим изпращача — използвал е обществен факс в Клипан. Затова трябва да вземем заплахата насериозно.

— В Клипан ли?

— Малко селище с шестнадесет хиляди жители в Южна Швеция и гнездо на най-върлите нацисти в цялата страна. Там ще намериш семейства, които са нацисти от 30-те години. Някои норвежки неонацисти ходят там на поклонение и да гледат, да се учат. Искам да си приготвиш голям сак, Хари.

Неприятно предчувствие обзе Хари.

— Пращаме те там, за да разузнаваш Хари. Ще се внедриш в средата. Работа, идентичност и други подробности ще уредим постепенно. Подготви се, защото ще останеш там известно време. Шведските ни колеги са се погрижили за жилище.

— Да разузнавам — повтори Хари. Не вярваше на ушите си. — Нямам и понятие от разузнаване, Майрик. Аз съм разследващ полицай. Да не си забравил?

Усмивката на Майрик изглеждаше опасно излиняла.

— Ти учиш бързо, Хари, това не е проблем. Погледни случая като възможност да натрупаш интересен и полезен опит.

— Хм. Колко време?

— Няколко месеца. Най-много шест.

— Шест ли? — възкликна Хари.

— Бъди оптимист, Хари. Нямаш семейство, с което да се съобразяваш нямаш…

— Кои са другите от отбора?

Майрик поклати глава.

— Няма отбор. Сам си, най-вероятно. И ще докладваш директно на мен. Хари потърка брадичка.

— Защо аз, Майрик? Разполагаш с цял отдел експерти по разузнаване и дясноекстремистки групировки.

— Винаги има първи път.

— А какво ще стане с пушката „Мерклин“? Следите ни отведоха до стар нацист, а сега се появяват и тези заплахи, подписани с Heil Hitler. Не би ли следвало да продължа да работя по…

— Ще стане, каквото аз кажа, Хари — на Майрик вече не му бе до усмивки.

Нещо не беше както трябва. Хари го подуши отдалече, но не можеше да разбере какво е и откъде идва. Изправи се. Майрик също.

— Ще тръгнеш през уикенда — Майрик му подаде ръка.

Хари намери жеста за странен, а явно и Майрик бе на същото мнение, защото лицето му придоби смутено изражение. Но вече беше късно, протегнатата ръка висеше във въздуха безпомощна, с разперени пръсти и Хари бързо я стисна, за да сложи край на неловката ситуация.

Минавайки край Линда на рецепцията, тя му извика, че за него има факс на пощенския рафт и Хари го грабна в движение. Беше списъкът на Халвуршен. Очите му зашариха по имената, докато подтичваше по коридора и се опитваше да се сети коя част от него би имала полза от шестмесечно общуване с нацисти в някакво мизерно село в Южна Швеция. Не и онази част, която се опитваше да остане трезва. Не и онази, която чакаше отговора на Ракел на поканата за вечеря. И със сигурност не онази, която искаше да открие убиеца на Елен. Рязко спря.

Последното име…

Нямаше причина да се изненадва от появата на стари познайници в списъка, но това бе нещо друго. Отново подреди частите от пъзела и сякаш чу звука от изпразнения „Смит & Уесън“ 38 — плавно щракване, което му подсказа, че всичко се връзва.

За секунда се озова в кабинета и вече звънеше на Халвуршен. Халвуршен си записа въпросите му и обеща да му звънне веднага щом открие нещо.

Хари се облегна назад. Чуваше как бие сърцето му. По принцип не беше силната му страна да комбинира малки части информация, на пръв поглед лишени от връзка. Прозрението му се дължеше на моментно вдъхновение. Халвуршен се обади след четвърт час, а Хари имаше чувството, че е чакал часове.

— Така е — потвърди Халвуршен. — Отрядът е намерил на пътеката отпечатъци от обувки тип кубинки, номер четиридесет и пет. Успели са да определят марката, понеже отпечатъкът е от почти неносена обувка.

— А знаеш ли кой използва кубинки?

— Ами да, одобрени са от НАТО, мнозина висши военни в Стайншер си ги поръчват специално. А и някои английски футболни хулигани също ги носят.

— Точно така. Скинари. Бутбойс[91]. Неонацисти. Намери ли някакви снимки?

— Четири. Две от „Акер Култюрверкстед“ и две от демонстрация пред „Блиц“ през деветдесет и втора.

— Носи ли шапка на някоя от тях?

— Да, на снимките от „Акер Култюрверкстед“.

— А камуфлажна шапка?

— Чакай да погледна.

Хари чу как дъхът на Халвуршен изпращя в мембраната на микрофона. Хари се молеше наум.

— Изглежда като барета — уточни Халвуршен.

— Сигурен ли си? — попита Хари, без да се опитва да скрие разочарованието си.

Халвуршен се оказа сигурен и Хари изруга високо.

— Но вероятно кубинките ще са от помощ? — предпазливо предположи Халвуршен.

— Убиецът е изхвърлил кубинките, освен ако не е идиот. А щом е заличил следите в дълбокия сняг, навежда на мисълта, че не е.

Хари се колебаеше. Отново усети онова чувство, онази внезапна увереност, че знае кой е извършителят, но същевременно съзнаваше колко е опасна тя. Опасна, защото пречи на полицая да допуска съмненията, тихите гласове, нашепващи за противоречия, развалящи цялостния вид на картинката. Съмненията са като студена вода, а никой не иска студена вода, усети ли, че е на път да залови убиец. А Хари си спомняше, че и преди е бил сигурен. И е бъркал.

Халвуршен поде:

— Военните началници в Стайншер си купуват кубинки направо от САЩ, значи не се продават в много магазини. И ако тези обувки са били почти нов и…

Хари веднага проследи мисълта му:

— Браво, Халвуршен! Открий кой ги продава, започни с магазините за камуфлажни дрехи. После ще пообиколиш със снимките и ще разпиташ дали някой си спомня да е продал на мъжа чифт обувки през последните месеци.

— Хари… ъъъ.

— Да, знам, първо ще го съгласувам с Мьолер.

Хари знаеше, че шансовете да открият продавач, запомнил всички клиенти, на които е продал обувки, са минимални. Е, нарастваха, ако на тила си клиентът има татуиран надпис „Heil Hitler“. Все пак рано или късно Халвуршен щеше да научи, че деветдесет и девет процента от цялото разследване на едно убийство се състои в търсене на улики на погрешни места. Хари затвори и позвъни на Мьолер. Шефът на отдела изслуша аргументите му и се изкашля:

— Радвам се да чуя, че поне веднъж ти и Валер сте на едно мнение.

— Охо?

— Обади ми се преди половин час и ми каза почти същото, каквото чувам от теб. Дадох му разрешение да задържи Свере Улсен за разпит.

— Гледай ти.

— Нали?

Хари не знаеше какво точно да отговори и замълча. Мьолер попита има ли какво да добави, Хари измънка „чао“ и затвори. Вторачи се през прозореца. Вече бе започнал час пик. Той си избра мъж в сиво палто и старомодна шапка и проследи с поглед бавния му ход, докато изчезна от полезрението му. Усещаше, че пулсът му се е нормализирал. Клипан в Южна Швеция. Почти забрави затова, но сега то отново се появи като парализиращ махмурлук. Почуди се дали да набере вътрешния номер на Ракел, ала се отказа на мига.

Тогава се случи нещо странно.

С най-външното си периферно зрение улови някакво движение и автоматично погледна към прозореца. Първоначално не разбра какво е, само видя, че се приближава със светкавична бързина. Отвори уста, но думата, викът или каквото и да бе онова, което умът му се опитваше да формулира, така и не успя да излезе от устните му. Чу се глухо тупване, стъклото на прозореца извибрира леко и той остана втренчен в мокро петно, където залепна сиво перце, потреперващо от пролетния вятър. Поседя малко така, после грабна якето си и изтича към асансьора.

Шестдесет и трета глава

Къщата на семейство Улсен в квартала Бярке, 2 май 2000 г.

Свере Улсен пусна радиото. Прелистваше бавно последния брой на „Жени и облекло“ на майка си и същевременно слушаше съобщението за писмените заплахи, отправени към лидерите на Държавната организация. От улука капеше непрекъснато точно над прозореца на трапезарията. Той се засмя. Звучеше като план на Рой Квинсет. Дано поне този път няма толкова много печатни грешки.

Погледна часовника. Следобед щяха да обсъждат новината край масите в „Пицарията на Херберт“. Нямаше пукнат петак, но тази седмица поправи старата прахосмукачка и се надяваше майка му да се смили и да му заеме стотачка. Дяволите да го вземат Принца! Преди цели четиринадесет дни за последно повтори, че Свере ще си получи парите „след няколко дена“. Междувременно някои от хората, на които Свере дължеше пари, започнаха да му говорят със заканителни нотки в гласа. Най-лошото — масата му в „Херберт“ бе заета от други хора. Нападението в „Дюнерите на Денис“ вече губеше актуалност.

В последно време, седейки в „Херберт“, понякога го обземаше внезапно, почти непреодолимо желание да се изправи и да извика високо, че той уби полицейската вещица на пешеходната пътека по поречието на Акершелва; че след последния му удар кръвта й изригна нагоре като гейзер; че тя умря, крещейки от болка. Не изпитваше желание за повече откровения: например не е подозирал каква точно жена убива — полицайка — или за малко да повърне при вида на кръвта.

Дяволите да го вземат Принца, през цялото време със сигурност е знаел, че тя е ченге!

Свере си заслужи четиридесетте хилядарки, никой не можеше да го отрече. Но какво му оставаше да направи? След случката Принца му забрани да му се обажда. Като вид предпазна мярка, докато нещата се поуталожат, обясни той.

Навън се чу как пантите на портата изскърцаха. Свере се изправи, изключи радиото и забърза към коридора. Качвайки се по стълбата към горния етаж, долови стъпките на майка си по чакълестата пътека. От стаята си чу как ключовете й издрънчаха в ключалката. Докато тя трополеше на долния етаж, той стоеше насред стаята и се оглеждаше в огледалото. Поглади с ръка темето си и усети как току-що поникналите косми бодат пръстите му като четка. Беше взел решение. Независимо от четиридесетте хиляди, ще си намери работа. Писна му да стои вкъщи и, честно казано, започна да му омръзва и от „другарите“ в „Херберт“. До гуша му дойде да се мъкне след хора, които не вървяха наникъде. Та в техникума той се учи да поправя електропроводи с високо напрежение и умееше да ремонтира електроуреди. Много електротехници си търсеха чираци и помощници. След няколко седмици косата му щеше да е достатъчно дълга, за да скрие татуировката „Sieg Heil“ на тила му.

Косата му, вярно. Внезапно се сети за полицая, който снощи му позвъни и го попита дали има червена коса! На сутринта Свере си мислеше, че е било само сън, но на закуска майка му все пак попита що за хора му звънят в четири през нощта.

Свере отмести поглед от огледалото и го плъзна по стените на стаята. Снимка на фюрера, концертни плакати на метълпроекта „Бюрзум“, флаг със свастика, железни кръстове и плакат с надпис „Blood & Honour“ — доста добра имитация на старите пропагандни плакати на Йозеф Гьобелс. За пръв път му хрумна, че стаята му изглежда като тийнейджърска. Ако смени флага на шведската нацистка организация „Бяла арийска съпротива“ с емблема на „Манчестър Юнайтед“, а снимката на Хайнрих Химлер с фотография на Дейвид Бекъм, мястото щеше да заприлича на стаята на четиринадесетгодишен хлапак.

— Свере! — извика майка му.

Той затвори очи.

— Свере!

Няма отърване. Никога няма да престане.

— Да! — изкрещя той толкова пронизително, че викът отекна в главата му.

— Тук един човек иска да говори с теб!

Тук ли? С него? Свере отвори очи и се огледа нерешително в огледалото. Тук не идваше никой. Доколкото му бе известно, даже никой не знаеше, че той живее тук. Сърцето му леко се разтуптя. Дали не е пак полицаят дето му звъня нощес?

Тъкмо понечи да се запъти към вратата и тя се открехна.

— Добър ден, Улсен.

Понеже ниското пролетно слънце от прозореца светеше точно над най-горното стъпало, видя само силует, застанал на вратата. Но по гласа веднага разбра кой е.

— Не се ли радваш да ме видиш? — Принца затвори вратата зад гърба си. Започна любопитно да оглежда стените.

— Ама че хубаво местенце си имаш.

— Защо те е пуснала…

— Показах това на майка ти — Принца размаха карта с позлатен кралски герб на светлосин фон. От другата страна пишеше ПОЛИЦИЯ.

— О, мамка му — Свере преглътна с мъка. — Истинска ли е?

— Кой знае? Спокойно, Улсен. Седни.

Принца посочи леглото, а самият той възседна наобратно стола до бюрото.

— Какво правиш тук? — попита Свере.

— Ти как мислиш? — усмихна се широко на Свере, седнал в крайчеца на леглото. — Часът на разплатата дойде, Улсен.

— Часът на разплатата ли?

Свере все още не бе успял да се съвземе напълно от изненадата. Откъде знае Принца къде живее той? Ами полицейската карта. Свере го погледна и се досети, че Принца би могъл да е полицай — семпла подстрижка, студени очи, почерняло от солариум лице и атлетично тяло, късо яке от мека черна кожа и сини дънки. Странно как досега не му е хрумвало.

— Да — Принца продължаваше да се усмихва. — Дойде часът на разплатата — извади от вътрешния си джоб плик и го подаде на Свере.

— Най-после — с трескава, нервна гримаса Свере пъхна пръсти в плика. — Какво е това? — попита той и извади сгънат лист.

Списък с осемте лица, които Отделът за борба с насилието в най-скоро време ще посети, почти сигурно ще им вземе кръвни проби и ще ги изпрати за ДНК-анализ, за да провери дали съвпадат с ДНК-то от следите от кожа, които откриха по шапката ти на местопрестъплението.

— По шапката ми ли? Та ти каза, че си я намерил в колата си и си я изгорил!

Свере гледаше втрещено Принца, който поклати глава със съжаление.

— Изглежда съм се върнал на местопрестъплението. Там млада обезумяла от ужас двойка чакаше полицията. Трябва да съм „изтървал“ шапката в снега само на няколко метра от трупа.

Свере се хвана за главата с две ръце. После отново я пусна.

— Изглеждаш объркан, Улсен?

Свере кимна и се опита да се усмихне, но крайчетата на устата му сякаш не искаха да се подчинят.

— Искаш ли да ти обясня?

Свере пак кимна.

— При убийство на полицай случаят се ползва с приоритет, независимо колко време ще отнеме. Не го пише в никоя инструкция, но никога не се задават въпроси относно използваните ресурси, когато жертвата е от редиците на полицията. Точно това е проблемът при убийството на полицаи — разследващите просто не се предават, докато не хванат…

Той посочи Свере.

— … виновника. Въпрос на време е. Затова си позволих да помогна малко на разследващите, та периодът на изчакване да не е толкова продължителен.

— Но…

— Сигурно се чудиш защо съм помогнал на полицията да те открие, като е повече от вероятно, че ще ме издадеш, за да намалиш присъдата си?

Свере преглътна с усилие. Опита се да мисли, но се оказа свръх силите му и всичко се обърка.

— Трудно е да се проумее, разбирам — Принца погали с пръст имитацията на железния кръст, закачен на пирон на стената. — Нищо не пречеше, естествено, да те застрелям веднага след убийството. Но тогава полицията щеше да разбере, че имаш съучастник, който иска да прикрие следите си, и щеше да продължи търсенето.

Той откачи веригата от пирона и я сложи на врата си върху коженото яке.

— Друг вариант бе набързо да „разреша“ случая на своя глава, да те застрелям по време на арест и да подредя нещата да изглежда, че си оказал съпротива. Проблемът в този случай щеше да бъде от друго естество — подозрително умело е човек сам да разреша подобен случай. Някой може да се позамисли, особено като се има предвид факта, че аз последен съм видял Елен Йелтен преди смъртта й.

Млъкна и се засмя.

— Не се стряскай толкова, Улсен. Всичко това са само възможности и аз съм ги отхвърлил. Аз направих друго. Непрекъснато наблюдавах разследването и се постарах да затегнат обръча около теб. През цялото време планът ми беше да изчакам, докато се приближат, и да се присъединя, да поема щафетата и сам да пробягам последната обиколка. Впрочем един пияница от ПСС надуши следите ти.

— Ти… ти полицай ли си?

— Отива ли ми? — Принца посочи железния кръст. Майната му. И аз съм войник като теб, Улсен. Всеки кораб трябва да има плътни водонепромокаеми прегради, ако ли не — и най-малката пробойна ще го потопи във водата. Знаеш какво би означавало сега да ти издам самоличността си, нали?

Устата и гърлото на Свере пресъхнаха до степен да не може да преглъща. Премигваше, изплашен до смърт.

— Означава да не те пусна да излезеш жив от тази стая. Схващаш ли?

— Да — изскърца дрезгаво гласът на Свере. — П-парите ми…

Принца мушна ръка под коженото яке и извади пистолет.

— Не мърдай.

Отиде до леглото, седна до Свере и хванал пистолета с две ръце, го насочи към вратата.

— Това е „Глок“, най-сигурното огнестрелно оръжие на света. Вчера ми го донесоха от Германия. Фабричният му номер е пропуснат. Стойността му на улицата е около осем хиляди крони. Погледни на това като на първа вноска.

Пистолетът гръмна и Свере подскочи. Втренчи се ужасен в малката дупка високо горе на вратата. Прахът танцуваше в малката ивица слънчева светлина, проникваща през дупката като лазерен лъч и пронизваща цялата стая.

— Вземи го — Принца пусна пистолета в скута му. После стана и тръгна към вратата. — Дръж го здраво. Перфектно балансиран е, нали?

Свере неохотно хвана дръжката на оръжието. Усети полепналата от пот тениска на гърба си. На тавана има дупка. Можеше да мисли само за това. Ето, куршумът проби нова дупка, а още не са извикали майстор. После настъпи онова, което очакваше. Той затвори очи.

— Свере!

Вика сякаш се дави. Той стисна пистолета. Винаги вика така, все едно се дави. После отвори очи и видя как Принца се завъртя на забавен каданс пред вратата, как ръцете му се вдигнаха нагоре и в тях блесна черният револвер „Смит & Уесън“, който държеше.

— Свере!

От дулото изхвръкна жълта искра. Пред очите му се мярна майка му, застанала на най-долното стъпало. После куршумът го достигна, премина през челото му, излезе от задната част на главата, където отнесе със себе си и „Heil“ от татуировката „Sieg Heil“, влезе в дървената греда на стената, мина през изолацията и се спря от вътрешната страна на оцветената външна бетонна стена. Но тогава Свере Улсен бе вече мъртъв.

Шестдесет и четвърта глава

Квартал Бярке, 2 май 2000 г.

От отряда на местопрестъплението Хари си изпроси пластмасова чаша кафе. Сега стоеше на пътя пред малка, грозновата къща в квартал Бярке и гледаше нагоре към млад полицай: качен на стълба, опряна до стената на сградата, той отбелязваше дупката на тавана, откъдето бе минал куршумът. Вече се събираха любопитни зяпачи и от съображения за сигурност опънаха жълтите полицейски ленти около къщата. Следобедното слънце обливаше в светлина мъжа на стълбата, но постройката се намираше в падина и на мястото, където стоеше Хари, вече бе захладняло.

— Значи пристигна точно след като се е случило? — попита глас за него. Обърна се и видя Бярне Мьолер. Мьолер все по-рядко се появяваше на местопрестъпленията, но Хари бе чувал от доста хора колко добър разследващ полицай е бил. Някои подхвърляха, че е трябвало да му позволят да продължи да работи като такъв. Хари въпросително му подаде чашата с кафето, но Мьолер поклати глава.

— Да, дойдох изглежда само четири-пет минути след събитието — потвърди Хари. — Кой ти каза?

— Разбрах от централата. Позвънил се и си помолил за подкрепление непосредствено след като Валер съобщил за стрелбата.

Хари кимна към червената спортна кола, паркирана пред портата.

— Пристигнах тук и видях японската кола на Валер. Знаех, че е тръгнал насам, затова не се изненадах. Но щом излязох от колата си, чух кански вой. Първо го взех за скимтене на куче наоколо, но като тръгнах по чакълестата пътечка, разбрах, че идва от къщата, и не е куче, а човек. Не рискувах, а позвъних на най-близкото полицейско управление да пратят кола.

— Майката ли беше?

Хари кимна.

— Беше изпаднала в истинска истерия. Отне им почти половин час да я успокоят достатъчно, та да каже нещо адекватно. Сега Вебер говори с нея във всекидневната.

— Старият, чувствителен Вебер?

— Вебер е супер. Голям мърморко е на работа, но всъщност го бива да се справя с хора в такова положение.

— Знам, само се шегувам. Как го приема Валер?

Хари вдигна рамене.

— Разбирам — кимна Мьолер. — Той е юначага. Хубаво. Да влезем ли да огледаме?

— Бях вътре.

— Тогава ще ме разведеш.

Пробиха си път към втория етаж; Мьолер мънкаше поздрави към колеги, които не бе виждал отдавна.

Спалнята гъмжеше от специалисти в бели престилки от Отряда на местопрестъплението; виждаха се проблясъци от светкавици на фотоапарати. Очертанията на трупа бяха отбелязани с бяло върху положен на леглото черен чувал.

Мьолер зашари с поглед по стените.

— Боже Господи — измърмори той.

— Свере Улсен определено не е гласувал за Работническата партия — подхвърли Хари.

— Не пипай нищо, Бярне — извика един старши инспектор. Хари се сети, че го е виждал в Техническия отдел. — Помниш какво се случи последния път.

Мьолер определено помнеше, но все пак се засмя добродушно.

— При влизането на Валер Свере Улсен седял на леглото — обясни Хари. — Според Валер той самият стоял тук, до вратата, и попитал Улсен къде е бил в нощта на убийството на Елен. Улсен се опитал да се престори, че не си спомня датата, затова Валер задал още няколко въпроса и постепенно станало ясно, че Улсен нямал алиби. По думите на Валер той го помолил да го придружи до полицията и да даде обяснение. Точно тогава Улсен внезапно извадил пистолета, който сигурно е държал под възглавницата. Натиснал спусъка и куршумът минал точно над рамото на Валер и през вратата — тук е дупката — и продължил през тавана на коридора. Валер твърди, че извадил служебния си револвер и стрелял, преди Улсен да успее да възпроизведе повече изстрели.

— Бързо е действал. И е уцелил добре, както чувам.

— Точно в челото — отвърна Хари.

— Не е толкова учудващо. Валер имаше най-добрия резултат на изпитите по стрелба през есента.

— Забравяш моя резултат — сухо отбеляза Хари.

— Как вървят нещата, Рунал? — подвикна Мьолер към инспектора в бяло.

— Май само стържем. — Инспекторът се изправи и изпъна гърба си със стон. — Куршумът, който е убил Улсен, открихме тук, зад оцветения бетон. Онзи, който е минал през вратата, е продължил през тавана. Ще видим дали ще намерим и него, та извършващият балистична експертиза да има с какво да си поиграе утре. Ъглите на стрелбата във всеки случай съвпадат.

— Хм. Благодаря.

— Няма защо, Бярне. Как е жена ти?

Мьолер каза как е жена му, не попита за съпругата на старши инспектора, но, доколкото знаеше Хари, той нямаше жена. Миналата година четирима от Техническия отдел се бяха разделили с половинките си през един и същи месец. В столовата се шегуваха, че било заради миризмата на трупове.

Пред къщата видяха Вебер. Стоеше сам с чаша кафе и изучаваше с поглед мъжа на стълбата.

— Мина ли добре, Вебер? — попита Мьолер.

Вебер примижа с очи, сякаш първо искаше да провери дали е в настроение да отговаря.

— С нея няма да имаме проблеми — той пак погледна към мъжа на стълбата. — Тя, разбира се, говори какво ли не: недоумявала, синът й не понасял вида на кръвта и така нататък. Няма да имаме обаче главоболия, що се отнася до събитията, действително случили се тук.

— Хм — Мьолер хаван Хари за лакътя. — Хайде да се поразходим.

Тръгнаха бавно надолу по улицата. В квартала имаше малки къщи, малки градини и няколко жилищни блока на долния край. Край тях минаха момчета на велосипеди, със зачервени от усърдие лица. Караха нагоре срещу полицейските коли с бясно въртящите се сини лампи. Мьолер изчака да се отдалечат от другите достатъчно, за да не могат да ги чуят.

— Не изглеждаш особено доволен, че заловихме убиеца на Елен — констатира той.

— Доволен, дрън-дрън. Първо, все още не знаем дали е бил Свере Улсен. ДНК-анализът…

— ДНК-анализът ще покаже, че е той. Какво има, Хари?

— Нищо, шефе.

Мьолер се спря.

— Наистина ли?

— Наистина.

Мьолер кимна с глава към къщата:

— Да не би да мислиш че Улсен се е отървал леко с бърз куршум в главата?

— Няма нищо, казах ти! — Хари неочаквано повиши тон.

— Изплюй камъчето! — изкрещя Мьолер.

— Вижда ми се адски странно!

Мьолер смръщи вежди:

— Кое е странно?

— Опитен полицай като Валер — Хари, понижил глас, говореше бавно и наблягаше на всяка дума, — предпочете да тръгне сам, за да говори със заподозрян в убийство и евентуално да го залови. Това противоречи на всички писани и неписани правила.

— Значи какво ми казваш? Че Том Валер е предизвикал този инцидент? Накарал е Улсен да извади оръжие, за да отмъсти за Елен, това ли е? Затова ли стоиш на втория етаж и повтаряш според Валер това, според Валер онова, сякаш ние в полицията не разчитаме на думата на колегите си? И всички тия приказки, докато половината от полицаите на местопрестъплението слушат?

Втренчиха се един в друг. На ръст Мьолер бе почти колкото Хари.

— Само ми се струва адски странно — отговори Хари и се извърна. — Това е всичко.

— Достатъчно, Хари! Не знам за какво си тръгнал след Валер насам, ако си имал подозрения, че ще се случи нещо такова. Не искам обаче да чувам повече такива приказки. Не желая изобщо да чувам от теб и една лоша дума повече, която да вменява на някого каквото и да е. Ясно?

Хари погледна жълтата къща на семейство Улсен: малка, без висока ограда като останалите къщи по утихналата в следобедна дрямка улица.

В сравнение с другите къщи грозноватият, покрит с изрисуван бетон дом изглеждаше незащитен. Сякаш изолиран от съседските сгради. Разнасяше се кисела миризма на изгорена шума, а вятърът донасяше и пак отнасяше далечния, металически глас на говорителя от хиподрума в квартал Бярке.

Хари вдигна рамене:

— Съжалявам. Аз… знаеш.

Мьолер сложи ръка на рамото му.

— Тя бе най-добрата. Знам, Хари.

Шестдесет и пета глава

Ресторант „Скрьодер“, 2 май 2000 г.

Старецът четеше вестник „Афтенпостен“. Тъкмо разглеждаше залозите за конните надбягвания и забеляза сервитьорката, застанала до масата му.

— Здравейте — поздрави тя и сложи пред него половинлитровата чаша. Както винаги, той не отговори, само я изгледа, докато тя броеше дребните му пари. Възрастта й не можеше да се определи, но той предположи, че е между тридесет и пет и четиридесетгодишна. Съдейки по вида й, животът й е толкова труден, колкото и на клиентите, които обслужваше. Но имаше хубава усмивка. Явно умее да понася несгодите. Тя изчезна и той отпи от бирата си, обхождайки с поглед заведението.

Погледна часовника. После стана, отиде до телефонния автомат във вътрешността на ресторанта, пъхна три крони, набра номера и зачака. След три позвънявания някой вдигна слушалката и той чу гласа й:

— Да, моля.

— Сигне ли е?

— Да.

Усещаше страха в гласа й — тя знаеше кой се обажда. Правеше го за седми път, затова вероятно бе разбрала схемата му и очакваше той да позвъни днес.

— Даниел се обажда.

— Кой сте вие? Какво искате? — Дишането й се учести.

— Казах, че се обажда Даниел. Искам само да чуя как повтаряш онова, което каза онзи път. Помниш ли го?

— Моля ви да престанете. Даниел е мъртъв.

— Вярна и в смъртта, Сигне. Не до смъртта, а и в нея.

— Ще съобщя в полицията.

Той затвори. После си взе шапката и палтото и бавно излезе на слънце. На възвишението Санкт Ханс първите пъпки вече се разпукваха. Сега беше както преди.

Шестдесет и шеста глава

Ресторант „Динър“, 5 май 2000 г.

Смехът на Ракел се смесваше с постоянния шум от гласове, прибори и сновящи насам-натам келнери в претъпкания ресторант.

— … и аз почти се изплаших, като видях, че на телефонния ми секретар има ново съобщение — обясняваше Хари. — Нали знаеш, онова малко мигащо око. А после прозвуча заповедническият ти глас и изпълни стаята.

Той нарочно удебели гласа си:

— Обажда се Ракел. „Динър“, петък, осем часа. Не забравяй: хубав костюм и портфейл. Взе акъла на Хелге, наложи се да й давам на два пъти просо, та да се успокои.

— Не съм казала такова нещо! — запротестира тя, като едва си поемаше дъх от смях.

— Или нещо подобно.

— Не! А и вината е твоя. Какво послание си записал на телефонния си секретар?

Тя също се опита да удебели гласа си:

— Хуле. Слушам ви. Та това е толкова… толкова…

— Типично за Хари?

— Именно!

Вечерята бе перфектна, вечерта — също и сега идва моментът да я опропастя, помисли си Хари.

— Майрик ме командирова в Швеция на разузнавателна мисия — той заопипва чашата с минерална вода. — За шест месеца. Тръгвам през почивните дни.

— О.

Той се озадачи, защото не забеляза никаква реакция по лицето й.

— Днес се обадих на Сьос и на баща ми и им съобщих за командировката — продължи той. — Баща ми се оказа необичайно разговорлив. Дори ми пожела късмет.

— Хубаво — усмихна се бързо тя и изведнъж се престори на заета с менюто с десертите. — На Олег ще му бъде мъчно за теб — добави тихо тя.

Погледна я, но не успя да улови погледа й.

— Ами на теб? — попита той.

По лицето й се изписа горчива усмивка.

— Предлагат „Бананов сплит по сечуански“ — съобщи тя.

— Поръчай два.

— И на мен ще ми липсваш — отвърна тя и се загледа в следващата страница от менюто.

— Колко?

Тя повдигна рамене.

Той повтори въпроса. И видя как тя си пое дълбоко въздух, понечи да заговори, но въздъхна и започна отначало. Накрая все пак обясни:

— Съжалявам, Хари, но точно сега в живота ми има място само за един-единствен мъж. Малък мъж на шест години.

Сякаш го обля студен душ.

— Стига де — възрази Хари. — Не може да съм се заблудил чак толкова.

Тя вдигна очи от менюто с въпросителен поглед.

— Ти и аз — Хари се наведе напред. — Тук, тази вечер. Та ние флиртуваме. И се чувстваме чудесно заедно. Но искаме повече от това. Ти искаш повече от това.

— Може би.

— Не може би. Съвсем сигурно. Искаш всичко.

— Как така?

— Как така ли? Ти ще ми кажеш как така, Ракел. Заминавам за някаква дупка в Южна Швеция след броени дни. Не съм разглезен мъж, но само искам да знам дали има при кого да се върна през есента.

Погледите им се срещнаха и този път той не изпусна нейния. Гледа я продължително. Накрая тя остави менюто.

— Съжалявам. Не искам да съм такава. Знам колко странно звучи, но… другият вариант е неприемлив.

— Какъв друг вариант?

— Да направя това, което ми се иска. Да те заведа у дома, да те разсъблека и да се любя с теб цяла нощ.

Тя прошепна последните думи тихо и бързо. Сякаш дълго е отлагала това признание, но щом веднъж е решила да го направи, трябваше да го изрече точно така. Разголено и директно.

— А защо не още една нощ? — попита Хари. — Защо не още много нощи? Утре, вдругиден, следващата седмица и…

— Престани! — Над носа й се появи бръчка на раздразнение. — Разбери, Хари. Невъзможно е.

— Така е — Хари извади цигара и я запали. Не се отдръпна, когато ръката й го погали по бузата, по устните.

Предпазливата ласка премина като ток по нервите му и остави след себе си безмълвна болка.

— Не е заради теб, Хари. Известно време си мислех, че мога да опитам веднъж. Премислих всички аргументи. Двама зрели души. Няма други замесени. Неангажиращо и просто. И мъж, който ме привлича повече от всеки друг след… след бащата на Олег. Затова знам, че няма да бъде само веднъж. А това… не е приемливо.

Тя млъкна.

— Защото бащата на Олег е алкохолик ли? — попита Хари.

— Защо ми задаваш този въпрос?

— Не знам. Това би обяснило защо не искаш да се замесваш с мен. Не е задължително да си живяла с друг пияница, за да разбереш, че съм лоша партия, но…

Сложи ръка върху неговата.

— Ти не си лоша партия, Хари. Не е това.

— А какво е?

— Днес е за последно. Затова е. Няма да се виждаме повече.

Тя го изгледа продължително. И сега той забеляза, че сълзите в ъгълчетата на очите й не са от смях.

— А продължението на историята? — попита той и се опита да се усмихне. — И то ли е като всичко останало в ПСС, на принципа „нужно е да разберем“?

Тя кимна.

Келнерът се приближи към масата им, забеляза колко неподходящ е моментът и изчезна.

Тя отвори уста, понечи да каже нещо, Хари видя, че тя ще се разплаче всеки момент, но с усилие прехапа долната си устна. После остави салфетката върху масата, отмести стола назад, стана и си тръгна, без да пророни и дума. Хари остана загледан в салфетката. Сигурно я е стискала дълго в ръката си, понеже бе смачкана на топка. Той наблюдаваше как бавно се разтваря като бяло хартиено цвете.

Шестдесет и седма глава

Апартаментът на Халвуршен, 6 май 2000 г.

Полицай Халвуршен се събуди от звъненето на телефона; светещите цифри на дигиталния будилник показваха 01.20.

— Обажда се Хуле. Спиш ли?

— А, не — отвърна Халвуршен, без да има представа защо лъже.

— Чудя се за някои неща относно Свере Улсен.

По запъхтяното дишане и шума от уличното движение Халвуршен разбра, че Хари е навън и върви.

— Знам какво те интересува — изпревари го Халвуршен. — Свере Улсен е купил чифт кубинки от представителния магазин „Топ Сикрет“ в центъра. Разпознаха го по снимката и дори успяха да определят датата на покупката. И от КРИПОС са били там, за да проверят алибито му във връзка с убийството на Халгрим Дале преди Коледа. Но аз ти пратих всичко това по факса по-рано днес.

— Знам, сега идвам оттам.

— Сега ли? Нали щеше да ходиш на вечеря?

— Е, да. Приключихме рано.

— И си отишъл на работа? — недоверчиво попита Халвуршен.

— Да, отидох. Този твой факс ме накара да се замисля. Чудя се дали можеш да провериш още няколко неща. Ще ми трябват за утре.

Халвуршен изстена. Първо, Мьолер му съобщи с нетърпящ възражение тон, че Хари Хуле няма работа повече по случая „Елен Йелтен“. Второ, днес бе събота, а утре почивен ден.

— Да не затвори, Халвуршен?

— Тук съм.

— Представям си какво ти е казал Мьолер. Майната му. Сега имаш шанса да научиш малко повече за процеса на издирване.

— Проблемът, Хари, е, че…

— Млъквай и слушай внимателно, Халвуршен.

Халвуршен изруга наум. И наостри уши.

Шестдесет и осма глава

Жилището на Синдре Фауке, 8 май 2000 г.

Мирисът на току-що сварено кафе се разнасяне чак в коридора, където Хари съблече якето си и го закачи на отрупана закачалка.

— Благодаря, че ме приехте толкова бързо, Фауке.

— Няма защо — избоботи Фауке от кухнята. — Аз съм стар човек и мога само да се радвам, като помагам… Ако мога да бъда полезен.

Наля кафе в две големи чаши и седна до кухненската маса. Хари погали с пръсти грапавата повърхност на тъмната тежка дъбова маса.

— От Прованс е — обясни без подкана Фауке. — Съпругата ми харесваше френски мебели в селски стил.

— Прекрасна маса. Жена ви е имала добър вкус.

Фауке се усмихна.

— Вие женен ли сте, Хуле? И никога не сте били? Не бива да чакате дълго, знаете ли. Човек става особняк, като живее сам.

Той се засмя.

— Знам за какво говоря. Бях прехвърлил трийсетте, когато се оженихме с нея. Беше късно за онези години. През май 1955-а.

Посочи снимка, окачена на стената над кухненската маса.

— Това наистина ли е съпругата ви? — изненада се Хари. — Взех я за Ракел.

— О, да, разбира се — кимна Фауке, след като първо изгледа Хари объркано. — Забравям, че вие с Ракел се познавате от НСС.

Влязоха във всекидневната, където купищата листове, видимо увеличили се от последния път, сега заемаха всички столове с изключение на стола зад бюрото, Фауке направи място за себе си и госта до претрупаната салонна масичка за кафе.

— Открихте ли нещо за имената, които ви дадох?

Хари разказа накратко за развитието по случая.

— Междувременно възникнаха нови обстоятелства — добави той. — Убиха полицайка.

— Прочетох нещо подобно във вестника.

— За момента случаят вероятно е изяснен, чакаме само резултата от ДНК-анализа. Вярвате ли, че има случайни неща, Фауке?

— Не особено.

— Нито пък аз. Затова започвам да си задавам въпроси, когато едни и същи лица се появяват в случаи, на пръв поглед без видима връзка помежду си. Вечерта, когато полицай Елен Йелтен е убита, ми е оставила на телефонния ми секретар съобщение: Сега го пипнахме.

— Юхан Борген[92] ли?

— Какво? А, това ли. Не мисля. Тя ми помагаше в издирването на лицето, свързало се с продавача на пушката „Мерклин“ от Йоханесбург Не е задължително, разбира се, да има връзка между този човек и убиеца, но не съм далеч от тази мисъл. Особено като се има предвид, че тя явно се е опитвала спешно да се свърже с мен. Няколко седмици не успях да разреша този случай и онази вечер тя многократно се е опитала да говори с мен. Звучеше страшно превъзбудена. Не изключвам вероятността да се е чувствала застрашена.

Хари сложи пръст на масичката.

— Един от хората от вашия списък, Халгрим Дале, е убит през есента. В прохода към вътрешния двор, където го откриха, са намерени и следи от повръщано. Полицаите отхвърлиха евентуална директна връзка с убийството, защото кръвната група на повърналия не съвпадна с тази на жертвата, а представата за хладнокръвен и професионален убиец не се връзва с човек, който повръща на местопрестъплението. Но от КРИПОС, разбира се, не изключиха напълно вероятността това да е повръщаното на убиеца и изпратиха проба от секрета за ДНК-анализ. По-рано днес един мой колега сравни резултата от пробите с ДНК-пробите от шапката, която открихме до трупа на полицайката. Съвпадат.

Хари млъкна и погледна събеседника си.

— Ясно — кимна Фауке. — Предполагате, че извършителят е един и същ.

— Не, не мисля така. Само предполагам някаква връзка между убийствата. Неслучайно Свере Улсен се е намирал наблизо и двата пъти.

— Защо не може да е убил и двамата?

— Може, разбира се, и да го е направил, но има съществена разлика между неговите предишни прояви на насилие и убийството на Халгрим Дале. Виждали ли сте някога какви рани оставя бухалка върху човек? Мекото дърво причинява костни фрактури и пукане на вътрешни органи като черен дроб и бъбреци. Но кожата често е непокътната и жертвата най-често умира от вътрешни кръвоизливи. При убийството на Халгрим Дале е прерязана сънната артерия. При този начин на убийство кръвта бликва като от фонтан. Разбирате ли?

— Да, но не разбирам накъде биете.

— Майката на Свере Улсен каза на един от полицаите ни, че той не можел да гледа кръв.

Чашата на Фауке спря на път към устата му. Той отново я остави.

— Да, но…

— Знам какво си мислите — въпреки това може да го е извършил, а точно непоносимостта към кръв би обяснила защо е повърнал. Но възражението ми е, че убиецът не е използвал нож за първи път. Според доклада на патолога това е перфектен хирургически разрез и може да бъде извършен само от човек, който си разбира от работата.

Фауке кимна бавно.

— Схващам какво имате предвид.

— Изглеждате замислен — отбеляза Хари.

— Предполагам, знам защо сте дошли. Чудите се дали е възможно извършителят на това престъпление да е бил някой от фронтоваците от Зенхайм.

— Да. Възможно ли е?

— Да, определено — Фауке обгърна чашата за кафе с две ръце, а погледът му се зарея. — Онзи, когото не сте открили. Гюдбран Юхансен. Нали ви разказах защо го наричахме Червеношийката.

— Ще ми разкажете ли повече за него?

— Да. Но в такъв случай първо ще сваря още кафе.

Шестдесет и девета глава

Къщата на семейство Юл, 8 май 2000 г.

— Кой е? — извика слаб и изплашен глас от вътрешната страна на вратата. Хари различи силуета й зад оцветеното стъкло.

— Хари Хуле. Обадих ви се по-рано днес.

Вратата се открехна.

— Извинете ме, аз…

— Няма нищо, разбирам.

Сигне Юл отвори вратата и Хари влезе в преддверието.

— Евен не е у дома — обясни тя с гузна усмивка.

— Да, съобщихте ми по телефона — напомни й Хари. Този път искам да говоря с вас.

— С мен ли?

— Ако нямате нищо против, госпожо Юл?

Възрастната дама тръгна пред него. Рядката й коса със стоманеносив цвят бе сплетена на плитка и закрепена със старомодна шнола. А закръгленото й поклащащо се тяло събуждане асоциации с мека прегръдка и хубава храна.

Влязоха във всекидневната; Бюре надигна глава.

— Значи съпругът ви е излязъл сам на разходка? — попита Хари.

— Да, не е позволено да води куче в кафенето. Заповядайте, седнете.

— В кафенето ли?

— Новият му навик — усмихна се тя. — Ходи на кафе, за да чете вестниците. Мислел по-добре, когато не стои вкъщи.

— Има нещо вярно.

— Сигурно. А и човек може малко да се замечтае, предполагам.

— Как така да се замечтае?

— Ами, знам ли? Да си представиш че отново си млад и седиш в кафене на тротоара в Париж или Виена — пак се усмихна някак гузно тя. — Стига толкова приказки на тази тема. Впрочем кафето…

— Да, благодаря.

Хари разглеждаше стените, докато Сигне Юл шеташе в кухнята. Над камината висеше портрет на мъж в черна връхна дреха. При предишното си посещение Хари не бе забелязал картината. Облеченият в черно мъж, заел леко драматична поза, явно се взираше в далечни хоризонти извън обсега на художника. Хари се доближи до картината. На малка медна табелка на рамката пишеше:

Главен лекар Корнелиус Юл, 1885–1959.

— Това е дядото на Евен — обясни Сигне Юл, влизайки с поднос с кафе.

— Ясно. Тук имате много портрети.

— Да — тя остави подноса. — На картината до нея е дядото на Евен по майчина линия, доктор Вернер Шуман. Той е един от основателите на болницата в Юлевол през 1885 година.

— А това?

— Юнас Шуман, Главен лекар в Държавната болница.

— А вашите роднини?

Тя го погледна объркано.

— Какво имате предвид?

— Кои от снимките са на вашите роднини?

— Те… са закачени на други места. Сметана за кафето?

— Не, благодаря.

Хари седна.

— Исках да поговоря с вас за войната — подхвана той.

— Уф, само това не — изплъзна се от устата й.

— Разбирам, но е важно. Има ли проблем?

— Ще видим — стрелна го с поглед тя и си наля кафе.

— По време на войната сте били медицинска сестра…

— Милосърдна сестра, да. Държавна предателка.

Хари вдигна поглед. Очите й го гледаха спокойно.

— Бяхме общо около четиристотин. След войната всички ни осъдиха на затвор. Независимо от настоятелната молба на Червения кръст към норвежките власти да спрат да ни преследват и наказват. Норвежкият Червен кръст ни поиска извинение чак през 1990 година. Бащата на Евен, на снимката ей там, имаше връзки и намалиха присъдата ми — впрочем и защото помогнах на двама ранени от Отечествения фронт през пролетта на 1945-а и защото никога не съм членувала в Националното обединение. Какво друго искате да знаете?

Хари заби поглед в чашата с кафе. Хрумна му, че в някои квартали на Осло е ужасно тихо.

— Целта ми не е да разнищвам вашата история, госпожо Юл. Помните ли от фронта норвежки войник на име Гюдбран Юхансен?

Сигне Юл подскочи и Хари разбра, че е попаднал на следа.

— Мъжът ви не сподели ли с вас?

— Евен никога не споделя с мен.

— Ясно. Опитвам се да разуча кои норвежки фронтоваци са били в Зенхайм, преди да ги изпратят на фронта.

— Зенхайм — тихо повтори тя, сякаш на себе си. — Даниел беше там.

— Да, Знам, че сте били сгодени с Даниел Гюдесон. Научих от Синдре Фауке.

— Кой е Синдре Фауке?

— Бивш фронтовак и човек от съпротивата, познат на съпруга ви. Фауке ми подсказа да поговоря с вас за Гюдбран Юхансен. Самият Фауке е дезертирал, затова не знае какво е станало после с Гюдбран. Но друг норвежки фронтовак, Едвард Мускен, ми разказа за взривената в окопа ръчна граната. Мускен не е разбрал какво се е случило по-късно, но ако Юхансен е оцелял, най-вероятно е попаднал в полевия лазарет.

Сигне Юл премляска с уста, Бюре се приближи към нея с тежки стъпки и тя зарови ръка в дебелата му сплъстена козина.

— Да, помня Гюдбран Юхансен — въздъхна тя. — Понякога Даниел ми пишеше за него — и в писмата от Зенхайм, и в бележките, които получавах от него в полевия лазарет. Двамата бяха много различни. Гюдбран Юхансен постепенно се превърна в нещо като малък брат на Даниел — усмихна се тя. — Мнозина искаха да са като по-малки братя на Даниел.

— Знаете ли какво се случи с Гюдбран?

— Той попадна в нашия лазарет, както отбелязахте. По онова време секторът вече преминаваше в руски ръце, беше започнало повсеместно отстъпление, всички пътища бяха блокирани. На фронта не получавахме никакви лекарства. Юхансен бе тежко ранен — парче от граната бе заседнало в бедрото му над коляното. Кракът му започна да гангренясва и имаше опасност да го ампутираме. Вместо да чакаме лекарства, които нямаше да пристигнат, го изпратихме с тълпата на запад. Последно от него видях брадясало лице между завивките в един камион. Колелата бяха затънали до половина в пролетната кал и чак след повече от час взеха първия завой — тогава ги изгубихме от поглед.

Кучето, отпуснало главата си в скута й, я гледаше с печални очи.

— И това бе последното, което видяхте и чухте от него?

Тя бавно поднесе порцелановата чаша до устните си, отпи малка глътка кафе и я остави на масата. Ръката й не трепереше силно, но все пак трепереше.

— Няколко месеца по-късно получих картичка от него: Пишеше, че у него са останали някои вещи на Даниел, например руска фуражка, своеобразен военен трофей. Звучеше ми малко объркан, но това не е необичайно за наскоро пострадали от войната.

— Картичката, запазихте ли…?

Тя поклати глава.

— Спомняте ли си откъде беше изпратена?

— Не. Помня само, че името ми напомни за нещо зелено и провинциално, помислих си, че той е добре.

Хари се изправи.

— Този Фауке откъде знае за мен? — поинтересува се тя.

— Ами… — Хари не знаеше как точно да се изрази, но тя го изпревари.

— Всички фронтоваци са чували името ми — пресилено се усмихна тя. — Жена, продала душата си на дявола в замяна на по-кратко наказание. Това ли си мислят?

— Не знам — Хари изпитваше потребност да излезе оттук. До оживения булевард имаше само три пресечки, а сякаш се намираха високо в планината, толкова бе тихо.

— Знаете ли, така и не видях трупа му — обади се тя. — На Даниел.

Тя се втренчи във въображаема точка пред себе си.

— Получих новогодишен поздрав от него по военен лекар, а три дена по-късно прочетох името му в списъка със загинали войници. Не го възприех като истина, отказах да повярвам, преди да са ми показали трупа. Затова ме заведоха до масовия гроб в Северния сектор, където изгаряха телата на умрелите. Слязох в гроба, спъвах се в мъртви тела, ходех от един обгорен труп към друг и се взирах в безжизнени изгорели очи. Но никой от тях не беше Даниел. Уверяваха ме, че е невъзможно да го позная, но аз упорствах, че грешат. После допуснаха, че е бил в някой от вече изпразнените гробове. Не знам, но така и не го видях.

Тя потръпна, когато Хари се изкашля.

— Благодаря за кафето, госпожо Юл.

Последва го в коридора. Закопчавайки палтото си до гардероба, не се стърпя и се опита да открие лицето й на някоя от снимките по стените, но напразно.

— Трябва ли да казваме на Евен за това? — тя отвори вратата.

Хари я погледна учудено.

— В смисъл нужно ли е той да знае, че сме си говорили за това? — побърза да прибави тя. — За войната и… за Даниел?

— Не и ако не желаете, разбира се.

— Ще забележи, че сте идвали. Не може ли просто да му кажем, че сте го чакали, но се е наложило да си тръгнете?

Погледът й го умоляваше, но имаше и още нещо.

Хари се сети какво е, чак когато вече се намираше на булеварда и отвори прозореца, за да поеме от освобождаващия, оглушителен шум от автомобили, който издуха тишината от главата му. Страх. Сигне Юл се боеше от нещо.

Седемдесета глава

Домът на Бранхауг в квартал Нурберг, 9 май 2000 г.

Бернт Бранхауг леко почука с ножа по ръба на кристалната чаша, отмести стола си назад и допря салфетката до устните си, докато се изкашля. По устните му играеше тънка усмивчица, сякаш вече предвкусваше точките, които щеше да натрупа пред гостите си — полицейския началник Ане Стьорксен и съпруга й, Кюрт Майрик и жена му.

— Скъпи приятели и колеги.

С крайчеца на окото си мерна как жена му се усмихна притеснено към останалите, сякаш искаше да каже: Съжалявам, че се налага да изтърпим това, но не зависи от мен.

Тази вечер Бранхауг говори за приятелството и за колегиалността, за значението на лоялността и за това колко е важно да се мобилизират добрите сили като защита срещу пространството, което демокрацията винаги щяла да оставя на посредствеността, размиването на отговорността и некомпетентността на лидерско ниво. Човек, разбира се, не можел да очаква домакини и селяни, избрани за политици, да разбират сложността на ресорите, които са им поверени.

— Сама по себе си демокрацията е награда — Бранхауг бе заимствал тази формулировка, но си я присвои. — Това не означава, че демокрацията не ни коства нищо. Като превръщаме строителни работници във финансови министри…

През равни интервали от време той проверяваше дали шефката на полицията слуша и вмъкваше някоя забавна подробност за процеса на демократизация в отделни бивши колонии из Африка, където е бил посланик. Но речта, произнасяна вече няколко пъти пред друга публика, тази вечер не ангажираше мислите му. Днес те витаеха на съвсем друго място, както общо взето и през последните седмици: при Ракел Фауке.

Тя се превърна в негова мания и напоследък той понякога се замисляше дали не е по-добре да я забрави, понеже май стигаше твърде далеч заради нея. Той се замисли за маневрите през последните няколко дена. Ако Кюрт Майрик не беше шеф на ПСС, те никога нямаше да успеят.

Първо се наложи да отстрани Хари от картинката, от полезрението, от града, да го прати на място, където нито Ракел, нито който и да било друг може да се свърже с него.

Бранхауг се обади на Кюрт и му съобщи, че от свои източници във вестник „Дагбладе“ е научил за слухове в пресата относно „нещо“ във връзка с посещението на президента през есента. Налагало се да действат, преди да е станало късно, да покрият Хари някъде, където журналистите не могат да се доберат до него. Нали и Кюрт е на същото мнение?

Кюрт започна да се колебае и да премисля. Все пак Бранхауг премина в настъпление, преди моментът да отмине. Честно казано, Бранхауг се усъмни дали Майрик е повярвал и на една негова дума. Не че много му пукаше затова. Няколко дена по-късно Кюрт го успокои, че Хари Хуле е командирован на фронта — на някакво забравено от Бога място в Швеция. Бранхауг буквално потри ръце от задоволство. Сега вече нищо не можеше да провали плановете, които кроеше за себе си и Ракел.

— Демокрацията ни е като хубава и усмихната, но малко наивна дъщеря. Добрите сили в обществото трябва да се подкрепят, но това не означава да се създаде елит и хегемония, това е чисто и просто единствената ни гаранция, че нашата дъщеря, демокрацията, няма да бъде изнасилена и командването няма да бъде поето от нежелани елементи. Затова лоялността, тази почти забравена добродетел, е не само желателна между хора като нас, а жизнено необходима, да, тя е наш дълг, който…

Настаниха се в дълбоките кресла в хола и Бранхауг поднесе на гостите си кутията с кубински пури, подарък от норвежкия генерален консул в Хавана.

— Млади кубинки са ги свивали от вътрешната страна на бедрата си — прошепна той на мъжа на Ане Стьорксен и му намигна, но онзи явно не схвана шегата. Имаше вид на малко сух и стегнат мъж, този… как се казваше впрочем? Имаше две имена — Боже мой, забравил ли ги е? Тур Ерик! Точно така, казва се Тур Ерик.

— Още коняк, Тур Ерик?

Тур Ерик се усмихна с тънките си присвити устни и поклати глава. Сигурно е от онези аскети, които бягат по пет мили на седмица, помисли си Бранхауг. Всичко в този мъж бе тънко — тялото, лицето, косата. Бранхауг забеляза как Тур Ерик размени поглед с жена си по време на речта му, сякаш й припомняше семейна шега. Не е задължително да е била свързана с речта му.

— Разумно постъпваш — кисело подхвърли Бранхауг. И утре е ден, нали? Внезапно Елса се появи на вратата на хола.

— Търсят те по телефона, Бернт.

— Имаме гости, Елса.

— От „Дагбладе“.

— Ще говоря от кабинета.

Обаждаше се журналистика от новинарския екип. Не бе чувал името й. По гласа й личеше, че е млада и той се опита да си я представи.

Ставаше дума за тазвечерната демонстрация пред австрийското посолство срещу Йорг Хайдер и дясноекстремистката Партия на свободата, която влизаше в правителството. Журналистиката събираше кратки коментари за утрешния брой.

— Мислите ли, че преосмислянето на дипломатическите ни отношения с Австрия може да излезе на дневен ред, Бранхауг?

Той затвори очи. Търсеха сензация: понякога правеха така, но и те, и той знаеха, че няма да я получат, той беше твърде опитен. Усети главата си олекнала от алкохола, а мракът пред затворените му клепачи танцуваше, но това не представляваше проблем.

— Това е политическо решение и не зависи от администрацията на Външно министерство — формулира лесно отговора си той.

Настана мълчание. Гласът й му харесваше. Блондинка е, усещаше го.

— Но ако вие с вашия богат опит по въпросите на външната политика се опитате да направите прогноза за позицията на правителството?

Той знаеше, че не бива да отговаря, трябваше просто да се ограничи с фразата:

„Не се наемам с такива прогнози.“

Ни повече, ни по-малко. Всъщност бе странно, но не беше нужно да си бил дълго време на пост като неговия, за да имаш усещането, че вече си отговорил на всички въпроси. Младите журналисти по принцип си въобразяват, че първи задават точно такъв въпрос, защото са умували над него почти цяла нощ. И всички се впечатляваха, когато той сякаш се замисляше, преди да каже нещо, вероятно повтаряно десетки пъти.

„Не се наемам с такива прогнози.“

Той се изненада, че все още не е казал това на журналистката. Но нещо, нещо в гласа й го подтикваше да бъде малко по-словоохотлив. Вашият богат опит, бе казала тя. Прииска му се да я попита дали сама се е сетила да се обади точно на него, Бернт Бранхауг.

— Като високопоставен служител във Външно министерство работя за поддържането на нормални дипломатически отношения с Австрия — подхвана той. — Следим, естествено, и реакциите на други страни към случващото се там. Установените дипломатически отношения с дадена държава не означават, че одобряваме всичко, което става в нея.

— Не наистина, та ние поддържаме дипломатически отношения с няколко военни режима — обади се тя от другата страна на линията. — Така че защо реагираме така остро точно на това според вас?

— Вероятно причините се коренят в най-новата история на Австрия. — По-добре да спре дотук. Не бива да продължава.

— Връзките й с нацизма си съществуват. Повечето историци са все така единодушни, че Австрия в действителност е била съюзник на Хитлеристка Германия по време на Втората световна война.

— Австрия не е ли била окупирана, както и Норвегия?

Съобрази колко бледи са представите му какво учат днес в училище за Втората световна война. Явно много малко.

— Как се казвахте вие? — попита той. Май попрекали с пиенето. Тя му повтори името си.

— Е, Наташа, нека ви помогна малко, преди да продължите с други интервюта. Чувала ли сте за аншлус? Това означава, че Австрия не е била окупирана в буквалния смисъл на думата. Немците са навлезли в територията й през март 1938 година, без да им бъде оказана почти никаква съпротива и така си е останало през цялата война.

— Тоест почти както в Норвегия?

Бранхауг се шокира. Тя го каза като безспорен факт, без следа от срам от собственото си невежество.

— Не — бавно възрази той, сякаш говореше на несхватливо дете. — Не както в Норвегия. Тук сме се отбранявали, норвежкото правителство и кралят са ни подкрепяли от Лондон, през цялото време са следили развитието на войната, излъчвали са радиопрограми и… са окуражавали сънародниците си в Норвегия.

Съобрази колко неточна е формулировката му и добави:

— Целият народ в Норвегия е бил единен срещу окупаторите. Малкото норвежки предатели, които са облекли немски униформи и са се сражавали на страната на Германия, са били измет, каквато, както може да се очаква, има във всички страни. Но в Норвегия добрите сили са се обединили, водачите на съпротивата са образували ядро, което е сочело пътя към демокрацията. Тези хора са били лоялни един към друг и това в крайна сметка е спасило Норвегия. Демокрацията е награда сама по себе си. Зачеркнете думите ми за краля, Наташа.

— Значи смятате, че всички, които са се сражавали за немците, са измет?

Какво всъщност иска тази жена? Бранхауг реши да приключи разговора.

— Мисълта ми е, че държавните предатели по време на войната трябва да се радват, че се отърваха само със затвор. Бил съм посланик в страни, където щяха да ги застрелят до един, и изобщо не съм сигурен дали не би било правилното решение и за Норвегия. А сега се връщам към коментара, който поискахте, Наташа. Външно министерство няма никакъв коментар по отношение на демонстрацията или на новите министри в Австрия. Имам гости, така че, ако ме извините, Наташа…

Наташа го извини и той затвори.

Влезе в хола и завари гостите да се приготвят за тръгване.

— Толкова рано? — усмихна се той широко, но не ги задържа. Чувстваше се у морен.

Изпрати гостите до вратата, стисна особено силно ръката на госпожа полицейския началник с уверението да не се колебае да го моли за помощ, макар каналният ред да е за предпочитане, но пък…

Последната му мисъл, преди да заспи, бе за Ракел Фауке. И за нейния полицай, когото отстрани от пътя си. Заспа с усмивка на уста, но се събуди с пулсиращо главоболие.

Седемдесет и първа глава

Във влака Фредрикста-Халден, 10 май 2000 г.

Хари седна до прозореца в полупразния влак.

Момичето зад него бе свалило слушалките на уокмена от ушите си и той чуваше слабо гласа на вокалиста, но не и инструментите. Експертът по подслушването в Сидни му обясни, че при ниски звукови нива човешкото ухо усилва честотите, на които се намира човешкият глас.

Има нещо утешително в това, помисли си Хари, че преди да настъпи пълна тишина, последно чуваш човешки гласове.

По стъклото се сипеха капки дъжд. Хари гледаше плоската, мокра земя и жиците, които се показваха и изчезваха между стълбовете край релсите.

На перона в ъв Фредрикста ги посрещна оркестър с духови и ударни инструменти. Кондукторът обясни, че винаги свирят тук, като репетират за Седемнадесети май.

— Всеки четвъртък всяка година по това време — уточни той. — Според диригента репетициите са продуктивни пред публика.

Хари носеше сак с малко дрехи. Апартаментът в Клипан щял да е обикновен, но добре обзаведен. Телевизор, стереоуредба, даже някои книги.

— Mein Kampf[93] и други такива — каза Майрик с усмивка.

Хари не се обади на Ракел, макар че имаше нужда да чуе гласа й. Последният човешки глас.

— Следваща гара: Халден — изпращя носов глас от високоговорителя, прекъснат от писклив, фалшив тон, когато влакът започна да намалява скоростта.

Хари потърка прозореца с ръка, докато прехвърляше последното изречение в ума си. Писклив, фалшив тон. Фалшив, писклив тон. Тон, писклив и…

Тонът не може да е фалшив, помисли си той. Тонът става фалшив едва когато се съчетае с други тонове. Дори Елен, най-музикалният човек, когото бе срещал, имаше нужда от няколко мига, от няколко тона, за да различи музиката. Даже тя не можеше да посочи отделен момент и да каже със стопроцентова сигурност, че е фалшив, че е погрешен, че е лъжа.

И все пак този тон отекваше в ухото му, високо и пищящо фалшиво: трябва да отиде в Клипан в Южна Швеция, за да следи вероятен тамошен изпращач на факс, който все още не е предизвикал нищо друго освен няколко заглавия във вестниците. Провери щателно днешните вестници и установи, че случаите със заплашителните писма вече са забравени, а само допреди четири дена присъстваха във водещите рубрики. Сега „Дагбладе“ пишеше за алпиниста Ласе Шус, който мразел Норвегия, и за съветника във Външно министерство Бернт Бранхауг който, ако са го цитирали правилно, казал, че държавните предатели заслужават смъртна присъда.

Имаше и друг тон — също фалшив. Но може би защото на него така му се искаше. Сбогуването с Ракел в „Динър“, изразът в очите й, половинчатото обяснение в любов, преди да съкрати сцената и да го остави с чувството, че е паднал от високо, и със сметка, която се хвалеше, че тя ще плати. Нещо не беше наред. Или пък не? Ракел идва в апартамента му, видя го как пие, слуша го как говори през сълзи за починалата си колежка, която познаваше само от две години, сякаш тя е единственият човек, с когото някога е бил близък. Жалка картинка. Хората трябва да избягват да се показват толкова разголени. Но защо тя не скъса връзката помежду им още тогава, защо тогава не си е казала, че този мъж й създава повече главоболия, отколкото е способна да понесе?

Както винаги, когато личният му живот го поставяше под напрежение, той потърси утеха в работата си. Обичайно за някои мъже — прочете го някъде. Вероятно затова прекара почивните дни в опит да създаде конспиративни теории и мисловни конструкции, с които да вкара всички случаи — пушката „Мерклин“, убийствата на Елен и на Халгрим Дале — в обща тенджера, та да забърка една-единствена воняща супа. И това бе жалко.

Погледна разтворения вестник на сгъваемата масичка пред себе си и разгледа снимката на съветника във Външно министерство. Струваше му се някак познат.

Разтърка лице с ръка. От опит знаеше, че мозъкът започва да прави свои собствени връзки, когато човек не постигне напредък в разследването. А разследването на пушката вече бе затворена глава, както ясно даде да се разбере Майрик. Нарече го неслучай. Майрик предпочиташе Хари да пише доклади за неонацисти и да дебне младежи със съмнителни морални устои в Швеция. Мамка му!

— … изход към перона от дясната страна.

Ами ако просто слезе от влака? Какво най-лошо може да му се случи? Докато Външно и ПСС се страхуват, че миналогодишният епизод със стрелбата ще стане обществено достояние, Майрик няма да го изрита. А що се отнася до Ракел… Що се отнася до Ракел, той не знаеше какво да прави.

Влакът спря с последен стон и във вагона настъпи пълна тишина. Навън в коридора се блъснаха врати. Хари не мръдна от мястото си. Вече чуваше песента от уокмена по-ясно. Беше я чувал многократно, просто не се сещаше къде.

Седемдесет и втора глава

Квартал Нурберг и хотел „Континентал“, 10 май 2000 г.

Напълно неподготвен, старецът не успя да си поеме дъх при внезапния пристъп на болките. Сви се на кълбо на възвишението, където лежеше, и пъхна юмрук в устата си, за да не извика. Лежеше така и се бореше да не изгуби съзнание, докато го обливаха вълни от светлина и мрак. Отваряше и затваряше очи. Небето над него се въртеше, сякаш времето лети светкавично, облаците се стрелкаха, звездите проблясваха през синевата, настана нощ, ден, пак нощ, ден и пак нощ. После всичко свърши и той отново усети миризмата на влажна почва под себе си и знаеше, че е жив.

Полежа още малко, за да си поеме дъх. Ризата му, подгизнала от пот, бе залепнала за тялото му. После се претърколи по корем и се загледа в къщата долу.

Голяма, черна дървена постройка. Старецът лежеше там от преди обяд и знаеше, че само съпругата си е вкъщи. Въпреки това навсякъде светеше. Както на първия, така и на втория етаж. Видя как, щом се смрачи, тя влезе във всички стаи и включи осветлението. Затова предположи, че тя се страхува от тъмнината.

Самият той се чувстваше изплашен. Не заради мрака, от това никога не се е страхувал. Боеше се от бясно летящото време. И от болките. Те бяха ново усещане, все още не умееше да ги контролира. И не знаеше дали ще може. А времето? Опита се да не мисли за непрекъснато делящите се клетки.

На небето се показа бледа луна. Погледна часовника. Седем и половина. Скоро ще стане съвсем тъмно и ще му се наложи да чака до утре. Това означаваше да прекара цяла нощ в импровизираното си скривалище. Огледа конструкцията, която си направи. Състоеше се от два клона във формата на латинската буква Y: забити в земята, те стърчаха на половин метър над склона; между тях, в празното място на Y, минаваше отсечен клон от бял бор. После отсече три дълги клона и ги сложи на склона, подпрени на клона от бял бор. Отгоре хвърли наръч елови клонки. Така се сдоби с примитивна колиба — хем му служеше като заслон от дъжда, хем задържаше топлината, хем го скриваше от погледите на туристи, ако някой неочаквано се отклони от пътеката. Отне му по-малко от час да я стъкми.

Вероятността да го забележат от пътя или от някоя съседска къща му се струваше минимална. Въпросният човек трябва да притежава необикновено остро зрение, за да успее да види скривалището му между стволовете на дърветата в гъстата иглолистна гора на почти триста метра разстояние. За всеки случай покри целия отвор със съчки и уви цевта на пушката с парцали, та ниското следобедно слънце да не се отразява в стоманата.

Погледна часовника си. Къде, по дяволите, се губи този човек?

Бернт Бранхауг повъртя чашата в ръката си и още веднъж погледна часовника. Къде, по дяволите, се губи тази жена?

Разбраха се за осем часа, а сега вече е почти осем и четвърт. Гаврътна питието и си наля ново от бутилката уиски, която му донесоха от рецепцията. „Джеймсън“. Единственото хубаво нещо, идвало някога от Ирландия. Наля си пак. Днес денят бе отвратителен. Заради заглавието в „Дагбладе“ телефонът не спря да звъни. Много хора наистина го подкрепиха, но накрая той се обади на редактора на новините в „Дагбладе“, негов стар приятел от студентските години, и направо му каза, че е бил цитиран некоректно. Стигна се дотам да им обещае поверителна информация за гафовете на вътрешния министър на последната среща на Европейското икономическо пространство. Редакторът помоли за време да помисли. След един час се обади.

Наташа — оказа се — била нова в занаята и признала, че може и да е разбрала Бранхауг погрешно. Нямало да правят официално опровержение, но нямало и да продължат да нищят случая. Останките от достойнството му бяха спасени.

Бранхауг отпи голяма глътка, завъртя уискито в уста, усети грубия му и същевременно мек аромат в носната си кухина. Огледа се. Колко ли нощи е прекарал тук? Колко ли пъти се е събуждал в прекалено мекото легло с огромни размери с леко главоболие, след като предната вечер е прекалил с питиетата? И е молил жената до себе си, ако тя все още е била там, да слезе с асансьора до залата за закуска на втория етаж и оттам — пеш до рецепцията, та да изглежда все едно идва от работна закуска, а не от стаите за гости. Само за всеки случай.

Наля си още от питието.

С Ракел щеше да е по-различно. Няма да я праща до залата за закуска.

На вратата се почука леко. Той стана, хвърли за последно поглед към рядко оригиналната кувертюра на леглото в жълто и златисто, усети лек пристъп на тревога, но го пропъди на мига и извървя четирите крачки до вратата. Огледа се в огледалото в преддверието, прокара език по белите си предни зъби, навлажни показалеца си и оправи с него веждите си. После отвори вратата.

Тя стоеше облегната на стената с разкопчано палто. Под него носеше червена вълнена рокля. Бе я помолил да си облече нещо в червено. Клепачите й бяха натежали и тя се усмихваше леко и иронично. Бранхауг се изненада — не беше я виждал такава преди. Сякаш бе пила алкохол или взела някакви хапчета — очите й го гледаха безизразно и той едва позна гласа й, когато тя промърмори нещо в смисъл, че почти се е изгубила. Хвана я под ръка, но тя се отскубна, затова той я поведе към стаята, сложил длан на талията й. Тя се отпусна тежко на канапето.

— Питие? — попита той.

— Естествено — отвърна носово тя. — Или може би предпочиташ да се съблека веднага?

Бранхауг й наля уиски, без да отговори. Разбираше какво се опитва да постигне тя. Но ако тя се надява да му развали удоволствието, като се преструва на купена, то много се заблуждава. Е, да, би предпочел тя да влезе в ролята, която играеха завоеванията му от Външно министерство — невинно момиче, паднало в плен на неустоимия чар на шефа и на неговата уверена, мъжествена чувственост. По-важно е, че ще изпълни желанията му. Той е твърде стар, за да вярва в романтичните подбуди на хората. Отличава ги единствено целта: власт, кариера или родителски права върху сина.

Никога не се измъчваше от мисълта, че жените се оставяха да ги заслепи именно шефът. Защото и той бе такъв. Той бе Бернт Бранхауг, съветник във Външно министерство. Мамка му, та той посвети целия си живот на тази кауза. Нещата не се променят, ако Ракел се е дрогирала и се предлага като курва.

— Съжалявам, но трябва да спя с теб — той пусна две бучки лед в чашата й. — Като ме опознаеш ще разбереш всичко по-добре. Но нека все пак ти дам един вид урок, та да добиеш представа как съм устроен.

Подаде й чашата.

— Едни мъже минават през живота на четири крака с нос, забит в земята, и се задоволяват с трохите. Другите се изправяме на два крака, отиваме до масата и намираме мястото, което ни се полага по право. Ние сме малцинство, защото изборът ни на житейска стратегия изисква понякога да сме брутални, а тази бруталност налага необходимост да проявяваме решителност и да се откъснем от нашето социалдемократично, егалитарно възпитание. Но между тази възможност и пълзенето аз предпочитам да скъсам с тесногръдия морал, негоден да направи отделни действия перспективни.

Тя не отговори, само пресуша питието.

— Хуле никога не е представлявал проблем за теб — подхвърли тя. — Двамата сме просто добри приятели.

— Лъжеш, струва ми се — погледна я той и колебливо напълни подадената му в чаша. — А аз не искам да те деля с друг. Не ме разбирай погрешно: когато поставих условието да преустановиш контактите с Хуле, това не бе свързано толкова с проява на ревност; свързано е с принципите ми за чистоплътност. Независимо от всичко, малко престой в Швеция или там, където го изпрати Майрик, няма да му навреди.

Бранхауг се изсмя.

— Защо ме гледаш така, Ракел? Не съм крал Давид, а Хуле не е… как каза, че му беше името на онзи, дето по заповед на крал Давид генералите изпратили на предната бойна линия?

— Урия — измърмори тя.

— Точно така. Той е умрял на фронта, нали?

— Иначе историята нямаше да бъде хубава — каза тя с устни в чашата.

— Чудесно. Но тук никой няма да умира. И ако не ме лъже паметта, крал Давид и Витсавее са живели относително щастливо след това.

Бранхауг седна до нея на канапето и повдигна с пръст брадичката й.

— Я ми кажи, Ракел, как така знаеш толкова много неща за Библията?

— Добро възпитание — тя се отскубна и си съблече роклята през главата. Той преглътна с усилие и я заразглежда. Беше прекрасна. В бяло бельо. Изрично я помоли да облече бяло бельо. Подчертаваше златистия й загар. По нищо не личеше, че е раждала. Но фактът, че е родила дете, че е доказано плодовита, че е хранила сина си от своята гръд, я правеше само още по-привлекателна в очите на Бернт Бранхауг. Тя беше съвършена.

— За никъде не бързаме — сложи ръка на коляното й той. Лицето й не издаваше нищо, но усети как тя се вцепени.

— Прави каквото искаш — повдигна рамене тя.

— Не искаш ли първо да видиш писмото?

Той посочи с глава към масата, където лежеше кафяв плик с печата на руския посланик. В краткото си писмо посланик Владимир Александров съобщаваше на Ракел Фауке, че руските власти я молят да не взима под внимание по-рано изпратената й призовка за процеса за родителските права над Олег Фауке Госев. Целият случай е отложен за неопределено време заради многото дела в руските съдилища. Не беше лесно. Наложи се Бранхауг да напомни на Александров за няколкото услуги, които руският посланик му дължеше. И освен това да му обещае още няколко жеста. Някои от тях се движеха по самия ръб на правомощията, с които разполагаше норвежки шеф във Външно министерство.

— Разчитам на думата ти — кимна тя. — Може ли да приключваме?

Почти не мигна, когато ръката му докосна бузата й, но главата й се клатеше като на парцалена кукла.

Бранхауг потърка ръката си, докато я наблюдаваше замислено.

— Ти си умна жена, Ракел — подхвана той. — Затова разбираш, предполагам, че това е нещо временно; все още има половин година, докато случаят загуби давност. Нищо не пречи всеки момент да пристигне нова призовка, ще ми струва един телефонен разговор.

Погледна го и той най-после видя наченки на живот в безжизнените й очи.

— Тук е мястото да се извиниш — вметна той.

Гърдите й се повдигаха и пак се смъкваха, ноздрите й трепереха. Очите й бавно се наляха с влага.

— Е? — попита той.

— Извинявай — каза тя с глух глас.

— Говори по-високо.

— Извинявай.

Бранхауг се усмихна.

— Добре, де, добре, Ракел — избърса той сълза от бузата й. — Ще бъде хубаво. Само да ме опознаеш. Искам да станем приятели. Разбираш ли ме, Ракел?

Тя кимна.

— Сигурна ли си?

Тя изхлипа и пак кимна.

— Чудесно.

Той стана и си разкопча колана.

През тази необичайно студена нощ старецът се бе свил на кълбо в спалния чувал. Макар че лежеше върху дебел наръч вършина, студът от възвишението нахлуваше в тялото му. Краката му измръзнаха и се налагаше през няколко минути да се раздвижва насам-натам, за да не се вкочани и горната част на тялото му.

Всички прозорци на къщата все още светеха, но навън в падналия мрак той не виждаше вече почти нищо през оптичния мерник. Все пак не смяташе положението за безнадеждно. Ако мъжът се прибере тази вечер, ще дойде с кола, а външната лампа над гаражната порта, обърната към вратата, светеше. Старецът погледна през мерника. Без лампата да е много силна, осветяваше достатъчно гаражната порта, за да се открои фигурата му в мрака.

Старецът се обърна по гръб. Цареше тишина; щеше да чуе колата. Само дано не заспи. Болките изцедиха всичките му сили. Но няма да заспи. Никога не е заспивал на пост. Никога. Пак изпита омразата и се опита да се стопли от пламъка й. Тази беше различна, не като другата омраза, тлееща с нисък, постоянен пламък — таи я години наред, а тя го съсипваше и прогонваше новопоявилите се маловажни мисли, осигуряваше му перспектива и го караше да вижда нещата по-ясно. Тази нова омраза пламтеше силно; дори не бе сигурен дали той я контролира, или тя него. Знаеше едно: не бива да се оставя да го завлече, трябва да остане хладнокръвен.

Погледна звездното небе между смърчовете над себе си. Бе тихо. Съвсем тихо и толкова студено. Той ще умре. Всички ще умрат. Мисълта беше приятна и той се опита да се вкопчи в нея. После затвори очи.

Бранхауг се взираше в кристалния полилей на тавана. Ивица синя светлина от рекламата на немската компания „Блаупункт“ се отразяваше в призмите. Съвсем тихо. И толкова студено.

— Можеш да си тръгваш — измърмори той.

Не я погледна, само чу шума от отместената завивка и усети как леглото олекна. После я чу как се облича. Тя не пророни и дума. Не каза нищо нито когато той я заопипва, нито когато й заповяда да му направи френска любов. Само го гледаше с големи, отворени черни очи. Черни от страх. Или от омраза. Точно затова той се почувства толкова некомфортно, като не успя да…

Първоначално се престори, че всичко е наред, зачака потрепването. Мислеше си за други жени, с които е спал, за всичките случаи, когато нещата вървяха по мед и масло — нищо не се промени и след малко той я помоли да престане с френските ласки. Не искаше да й позволи да го унижава.

Тя се подчини като робот. Внимаваше да спази своята част от сделката — ни повече, ни по-малко. Остава половин година, докато изтече давността на делото за Олег. Достатъчно много време. Безсмислено е да се стресира, ще има и други дни, и други нощи.

Започна отначало, но явно сгреши, че пи толкова много — питиетата го направиха безчувствен към всякакъв вид ласки — и нейни, и негови.

Накара я да влезе във ваната, приготви по питие и за двамата. Топла вода, сапун. Дълго говори за красотата й. Тя не обели и дума. Беше толкова мълчалива. И толкова студена. Накрая водата изстина. Той я избърса и я занесе в леглото. Тя се разтрепери и той усети, че започва да реагира. Най-после. Ръцете му се плъзгаха все по-надолу. После пак видя очите й. Големи, черни, безжизнени. Погледът й стоеше забит някъде в тавана. И магията отново изчезна. Искаше му се да я удари, да влее насила живот в мъртвите й очи, да удря с длан, да вижда как кожата й пламва, гореща и зачервена.

Чу как тя взе писмото от масата и щракването от отварянето на чантата й.

— Следващия път няма да пием толкова — предупреди той. — Важи и за теб.

Тя не отговори.

— Следващата седмица, Ракел. На същото място, по същото време. Да не забравиш?

— Как бих могла? — попита тя. Вратата се отвори и тя изчезна.

Той стана, направи си нов коктейл. Вода и „Джеймсън“, единственото хубаво нещо, което… Изпи го на малки глътки. И пак си легна.

Наближаваше полунощ. Затвори очи, но сънят така и не идваше. От съседната стая чуваше слабо звука от телевизора. Ако беше телевизорът, де. Стоновете звучаха доста автентично. Полицейска сирена разцепи нощната тишина. Мамка му! Въртеше се, гърбът му вече съвсем се схвана от мекото легло. Тук винаги заспиваше трудно не само заради леглото, жълтата стая беше и си оставаше хотелска стая, чуждо място.

Среща в Ларвик — така каза на жена си. И както винаги, когато тя попита, той не можа да се сети в кой хотел ще отседнат. Дали пък не беше „Рика“? По-добре той да й се обади, ако не стане твърде късно, обеща той. Но знаеш как е с тези късни вечери, мила.

Е, тя няма от какво да се оплаче. Осигури й живот с доста по-висок стандарт от това, на което можеше да се надява с нейния произход. Благодарение на него видя света, живя в луксозни посланически жилища с голяма прислуга в едни от най-красивите градове на света, откри й се възможност да научи езици, да се среща с интересни хора. Никога през целия й живот не й се бе налагало да се бори за нещо. Какво щеше да прави, ако остане сама, тя, която никога не е работила? Той представлява житейската й опора, семейството й, накратко — всичко, с което е разполагала и разполага. Не, не се тревожи особено какво ще си помисли Елса.

И все пак. Точно сега мислеше именно за нея. Искаше му се да е там, заедно с нея. Топло, познато тяло до гърба му, ръка, която го обгръща.

Да, малко топлина след целия този студ.

Пак погледна часовника. Ще й каже, че вечерята е приключила рано и е решил да се прибере. Тя даже ще се зарадва, нали мрази да остава сама през нощта в голямата им къща.

Полежа малко и се заслуша в звуците от съседната стая.

После стана рязко и започна да се облича.

Старецът вече не е възрастен. И танцува. Бавен валс, а тя е опряла буза до врата му. Танцували са дълго време, изпотени са и кожата й е толкова гореща, че пари до неговата. Усеща как тя се усмихва. Иска му се този танц да не свършва. Просто да я прегръща, докато къщата изгори до основи, до зори, докато отворят очи и видят, че вече са на друго място.

Тя прошепва нещо, но музиката е твърде силна.

— Какво? — пита той и се навежда. Тя доближава устните си до ухото му.

— Събуди се — казва тя.

Той отвори очи. Премига няколко пъти в мрака, преди да види как дъхът му виси вкочанен и бял във въздуха пред него. Не е чул шума при идването на колата. Обърна се, изпъшка тихо и се опита да измъкне ръката изпод тялото си. Събуди го тракащият звук от гаражната порта. Чу как колата рязко потегли и видя как мракът в гаража погълна синьото волво. Почувства дясната си ръка изтръпнала. След няколко секунди мъжът ще излезе, ще застане на осветеното място, ще затвори вратата на гаража и после… ще бъде твърде късно.

Старецът отчаяно се засуети с ципа на спалния чувал, извади лявата си ръка, адреналинът нахлу в кръвта му, но сънят все още не бе изчезнал подобно на слой памук, заглушаващ всички звуци, и му пречеше да вижда ясно. Чу как вратата на колата се затвори с трясък.

Успя да извади от чувала и двете си ръце, а за щастие звездите по безоблачното небе му осигуряваха достатъчно светлина, за да намери лесно пушката и да я нагласи. Бързо, бързо! Опря буза до студения приклад. Погледна през оптическия мерник. Премига, не виждаше нищо. С треперещи пръсти отвърза парцала около мерника, за да не се натрупа скреж по лещата му. Така! Пак опря буза до приклада. А сега какво?

Гаражът не беше на фокус, вероятно погрешно е нагласил обектива за промяната на фокусното разстояние. Чу как вратата на гаража се затвори. Завъртя обектива — мъжът долу вече попадна във фокуса. Висок, широкоплещест мъж в черно вълнено палто. Стоеше с гръб. Старецът премига два пъти. Сънят все още се стелеше пред очите му, подобно на лека мъгла.

Изчакваше мъжът да бе обърне, за да е сто процента сигурен, че е същият човек. Пръстът му се уви около спусъка, внимателно го подръпна. Щеше да бъде по-лесно с оръжие, с което се е упражнявал години наред, тогава щеше да носи пусковия механизъм на оръжието в кръвта си и всичките му движения щяха да бъдат автоматизирани. Съсредоточи се върху дишането си. Не е трудно да убиеш човек. Не и ако си се упражнявал. В началото на битката при Гетисбърг през 1863 година[94] две роти с новобранци стояли на разстояние петдесет метра една от друга и произвеждали изстрел след изстрел, без да улучат някого — не защото били лоши стрелци, а защото всеки стрелял над главите на врага. Чисто и просто не били преодолели психическата бариера, каквато представлява убийството на човек. Но щом веднъж са го сторили…

Мъжът пред гаража се обърна. През оптическия мерник изглеждаше, че гледа точно към стареца. Беше същият, нямаше съмнение. Горната част на тялото му изпълваше почти целия кръст на мерника. Мъглата в главата на стареца се разсейваше. Затаи дъх и дръпна спусъка бавно и спокойно. Трябваше да улучи при първия изстрел, защото извън светлия кръг до гаража бе тъмно като в рог. Времето сякаш спря. Бернт Бранхауг беше мъртвец. Мозъкът на стареца вече работеше безотказно.

Точно затова усещането, че е сгрешал, изпревари за частица от секундата осъзнаването на грешката. Спусъкът не помръдна. Старият усили натиска, но така и не успя да дръпне спусъка. Предпазителят. Старецът знаеше, че вече е твърде късно. Напипа предпазителя с палец, вдигна го, после се втренчи през мерника в празното осветено място. Бранхауг бе изчезнал на път към входната врата от другата страна на къщата, откъм пътя.

Старецът замижа. Сърцето му биеше като чук под ребрата му. Изпусна въздуха от наболяващите го дробове. Бе заспал. Пак замижа. Всичко около него сякаш се размиваше в мъгла. Предаде каузата. Удари с голия си юмрук по земята. Едва когато първата топла сълза падна върху опаката страна на ръката му, той разбра, че плаче.

Седемдесет и трета глава

Градчето Клипан, Южна Швеция, 11 май 2000 г.

Хари се събуди.

Отне му секунда да осъзнае къде се намира. След като вчера следобед се прибра в апартамента, първо си помисли, че ще бъде невъзможно да спи тук. Само една тънка стена и обикновено стъкло делеше спалнята от оживеното шосе отвън. Но щом магазинът „ИКА“ от отсрещната страна на пътя затвори вечерта, мястото се превърна в пълно мъртвило. Почти не минаваха коли, а хората сякаш се изпариха.

Хари си купи пица „Грандиоса“ от „ИКА“ и я стопли във фурната. Ама че странно бе да си в Швеция и да ядеш италианска храна, приготвена в Норвегия. После пусна прашния телевизор, поставен върху каса бира в ъгъла. Телевизорът явно не беше в ред, защото всички хора на екрана имаха странен зелен слой по лицата си. Изгледа документален филм за едно момиче, разказващо за брат си, който по време на юношеството й през седемдесетте обикалял по света и й пращал писма: от убежища на бездомници в Париж, от кибуц в Израел, от пътуване с влак в Индия, на ръба на отчаянието в Копенхаген. Няколко кратки кадъра, повече неми картини, глас зад кадър и странно меланхоличен, тъжен разказ. Сигурно го е сънувал, защото пред очите му още плуваха лицата и местата от филма.

Събуди го звук от окаченото над кухненския стол палто. Силното звънене отекваше в стените на голата стая. Вечерта включи отоплението на най-високата степен и въпреки това замръзваше под тънката завивка. Стъпи на студения линолеум и извади мобилния телефон от вътрешния джоб на палтото.

— Ало?

Никой не отговори.

— Ало?

От другата страна на линията се чу ваше само нечие дишане.

— Ти ли си, Сьос?

В бързината се сещаше единствено за нея: тя имаше номера му и би му звъннала посред нощ.

— Всичко наред ли е? Как е Хелге?

Обзет от известни съмнения, повери птичката на Сьос, но тя толкова се зарадва и обеща да се грижи добре за нея. Но това не беше Сьос. Тя не диша така. А и би му отговорила.

— Кой е на телефона?

Все още никакъв отговор.

Понечи да затвори, но чу леко хлипане. От другата страна някой задиша на пресекулки, сякаш се готвеше да заплаче. Хари седна на канапето, което служеше и за легло. В цепнатината между тънките сини завеси виждаше неонова табела с надпис „ИКА“.

Хари извади цигара от кутията върху ниската масичка до канапето, запали я и смукна жадно, докато слушаше как треперещият дъх премина в тихо хлипане.

— Няма нищо, няма нищо — прошепна той.

Навън се чу шум от преминаваща кола. Сигурно волво, помисли си Хари. Дръпна завивката върху краката си. После разказа историята за момичето и големия й брат, както си я спомняше. Когато свърши, тя вече не плачеше; малко след това й пожела лека нощ и връзката се разпадна.

В осем часа мобилният му телефон звънна за втори път; навън се бе развиделило. Хари намери апарата под завивката, между краката си. Обаждаше се Майрик. Звучеше стресиран.

— Веднага се прибирай в Осло — нареди той. — Изглежда тази твоя пушка „Мерклин“ отново е влязла в употреба.

Седма част

Черната мантия

Седемдесет и четвърта глава

Държавната болница, 11 май 2000 г.

Хари веднага разпозна Бернт Бранхауг. Усмихваше се широко и гледаше Хари с изцъклени очи.

— Защо се усмихва? — попита Хари.

— Не питай мен — отвърна Кпеметсен. — Лицевите мускули се вцепеняват и хората придобиват всевъзможни странни физиономии. Понякога при нас идват родители, които не успяват да разпознаят децата си, понеже са много променени.

Операционната маса с положения върху нея труп се намираше в средата на бялата зала за аутопсия. Клеметсен дръпна чаршафа, за да видят останалата част от тялото. Халвуршен рязко се извърна. Не прие предложения от Хари спрей срещу миризмата, преди да влязат. Но понеже температурата в зала номер 4 в Института по съдебна медицина на Държавната болница не надвишаваше дванадесет градуса, миризмата изобщо не беше толкова ужасна. Халвуршен се задави.

— Съгласен съм — обади се Кнют Клеметсен. — Гледката не е приятна.

Хари кимна. Клеметсен, добър патолог и тактичен мъж, сигурно разбра, че Халвуршен е новобранец, и не искаше да го поставя в неудобно положение. Бранхауг не изглеждаше по-зле от повечето трупове. Тоест, от близнаците, престояли цяла седмица под водата; от осемнадесетгодишния младеж, загинал в катастрофа, опитвайки се да се изплъзне с двеста километра в час на полицаите; от наркоманката, облякла на голо шушляково яке и после го запалила. Хари бе видял много такива, а Бернт Бранхауг нямаше шансове да попадне в класацията му на десетте най-зле изглеждащи трупа. Но несъмнено за застрелян с един куршум в гърба, Бернт Бранхауг имаше ужасен вид. В гръдния му кош зееше дупка от излезлия куршум — достатъчно голяма, за да побере юмрука на Хари.

— Значи куршумът го е уцелил в гърба? — попита Хари.

— Точно между плешките, малко от горната част и долу. На влизане е разкъсал гръбначния стълб, а на излизане гръдната кост. Както виждаш липсват части, намерихме следи от нея по седалката на колата.

— На седалката ли?

— Да, тъкмо е отварял вратата на гаража, сигурно е щял да шофира до службата. Куршумът е минал напряко през него, през предното и през задното стъкло на колата и се е спрял най-отзад в стената на гаража. Едва-едва.

— Какъв куршум е бил? — попита Халвуршен, видимо окопитил се.

— Балистичните експерти ще ти отговорят точно какъв — отвърна Кпеметсен. — Но е действал като нещо средно между „дум-дум“[95] и каменарско шило. Нещо подобно съм виждал единствено като бях на мисия на ООН в Хърватия през 1991 година.

— Сингапурски куршум — обади се Хари. — Откриха останките на половин сантиметър дълбочина в стената. Празната гилза намериха в гората; същия вид празни гилзи открих в Силян тази зима. Затова ми позвъниха веднага. Какво друго ще ни кажеш Клеметсен?

Почти нямаше какво друго да се каже. Аутопсията започнала със задължителното според разпоредбите присъствие на КРИПОС. Причината за смъртта била очевидна и освен нея имало два момента, заслужаващи да се споменат — в кръвта му имало следи от алкохол, а под нокътя на десния му среден пръст открили секрет от полови органи.

— На жена му ли е? — попита Халвуршен.

— От Техническия ще разберат — Клеметсен погледна младия полицай над очилата си. — Ако пожелаят, де. Освен ако според вас не е от съществено значение за разследването, може би не е наложително да й задавате такива въпроси точно сега.

Хари кимна.

Тръгнаха с колата към жилището на Бранхауг.

— Ама че грозна къща — подхвърли Халвуршен.

Позвъниха. След доста време им отвори силно гримирана около петдесетгодишна жена.

— Елса Бранхауг?

— Аз съм сестра й. За какво става дума?

Хари показа полицейската си карта.

— Още въпроси ли имате? — попита сестрата със сподавен гняв. Хари кимна и вече предчувстваше какво ще се случи.

— Честна дума! Тя е напълно изтощена и няма да й върнете мъжа, като…

— Извинете, но ние не мислим за съпруга й — прекъсна я с учтив тон Хари. — Той е мъртъв. Мислим за следващите жертви. Искаме онова, което преживява госпожа Бранхауг да не сполети други хора.

Сестрата остана със зяпнала уста — не знаеше как да продължи изречението си. Хари й се притече на помощ, като я попита дали да се събуят, преди да влязат.

Госпожа Бранхауг не изглеждаше толкова изтощена, колкото сестра й искаше да я представи. Седеше на канапето и гледаше в пространството, но Хари забеляза плетивото, което се подаваше изпод декоративната възглавничка. Не че има нещо лошо в това да плетеш, макар току-що да са убили мъжа ти. Като се замисли, Хари осъзна, че може би е даже естествено. Нещо познато, за което да се хванеш, когато целият останал свят се сгромолясва пред очите ти.

— Довечера заминавам — уведоми ги тя. — При сестра ми.

— На първо време е наредено да ви охранява полицай — подхвана Хари. — В случай, че…

— В случай, че искат да убият и мен — довърша тя и кимна.

— Така ли мислите? — включи се Халвуршен. — И кои са в такъв случай „те“?

Тя вдигна рамене. Загледа се през прозореца към бледата дневна светлина, нахлуваща в стаята.

— От КРИПОС са били тук и са ви питали за това — пак взе думата Хари. — Но не знам дали съпругът ви е получавал заплахи след вчерашната публикация в „Дагбладе“?

— Тук не е звънял никой. Но в указателя фигурира само моето име. Бернт пожела така. По-добре питайте във Външно министерство дали някой се е обаждал там.

— Направихме го — Халвуршен хвърли бегъл поглед към Хари. — В момента проследяваме всички разговори с кабинета му от вчерашния ден.

Халвуршен разпита за потенциални врагове на мъжа й, но тя нямаше какво да сподели.

Хари слуша известно време и изведнъж му хрумна нещо.

— Абсолютно никакви обаждания ли нямаше вчера?

— Е, имаше май — позапъна се тя. — Поне две-три.

— Кой се обади?

— Сестра ми. Бернт. И от някаква агенция за проучване на общественото мнение, ако не ме лъже паметта.

— За какво ви анкетираха?

— Не мен. Питаха за Бернт. Нали имат такива списъци с възраст и пол…

— Търсели са Бернт Бранхауг ли?

— Да…

— При проучване на общественото мнение не се работи с имена. Чухте ли някакъв шум?

— Какво имате предвид?

— Ами обикновено анкетьорите седят в големи офиси, където има много хора.

— Така беше — спомни си тя. — Но…

— Какво но?

— Не беше такъв шум, какъвто имате предвид. Беше… различен.

— Кога ви се обадиха?

— Около дванадесет. Обясних, че ще си дойде следобед. Забравих, че Бернт щеше да ходи до Ларвик на вечерята със съветника по външна търговия.

— Тъй като Бернт не фигурира в указателя, не се ли досетихте, че може да се обажда някой, който звъни на всички с името Бранхауг, за да открие къде живее съпругът ви? И да научи кога ще се прибере вкъщи?

— Не разбирам…

— Социологическите агенции не звънят посред работния ден, за да питат за мъж в трудоспособна възраст.

Хари се обърна към Халвуршен.

— Свържи се с „Теленур“ да видим дали ще ни кажат от кой номер са се обадили.

— Извинете, госпожо Бранхауг — обърна се към нея Халвуршен. — Забелязах в коридора нов телефон, марка „Аском“. И аз имам същия у дома. Последните десет обаждания се запаметяват с номер и време на повикването. Мога ли…

Хари погледна одобрително Халвуршен, преди младият полицай да се изправи. Сестрата на госпожа Бранхауг го последва в коридора.

— Бернт бе някак старомоден — госпожа Бранхауг се усмихна горчиво към Хари. — Но обичаше да си купува модерни неща. Телефони и такива работи.

— Колко старомоден бе по отношение на съпружеската вярност, госпожо Бранхауг?

Главата й подскочи.

— Не е зле да обсъдим темата насаме — каза Хари. — КРИПОС са проверили показанията ви от по-рано днес. Вчера вашият съпруг не е бил в Ларвик в компанията на човек от Съвета по външна търговия. Знаехте ли, че Външно министерство разполага със стая в хотел „Континентал“?

— Не.

— Началникът ми в ПСС ми го напомни днес сутринта. Оказва се, че съпругът ви е отишъл там вчера следобед. Не знаем дали е бил сам, или с компания, но човек започва да се замисля, щом някой лъже жена си и отива да пренощува в хотел.

Хари я наблюдаваше. Лицето й претърпя метаморфозата от гняв към отчаяние, после примирение и… смях. Прозвуча като сподавено ридание.

— Не би трябвало да се изненадвам — призна тя. — Ако е необходимо да се знае, той беше страшно модерен в тази област. Без да разбирам какво общо има това случая.

— Може това да е предоставило мотив на някои ревнив съпруг да го убие — обясни Хари.

— Тогава и аз бих имала мотив, господин Хуле. Замислихте ли се за това? Когато живеехме в Нигерия, поръчковото убийство струваше сто крони — засмя се тя със същия горчив смях. — Но според вас мотивът не е ли свързан с изявлението му в „Дагбладе“?

— Проверяваме всички възможности.

— Срещаше се с жени от службата му — продължи тя. Не знам всичко, естествено, но веднъж го спипах на местопрестъплението. И тогава схванах по какъв модел е действал по-рано. Но убийство? — Тя поклати глава. — Днес никой не застрелва хората за такова провинение, нали?

Погледна Хари въпросително, но той не съобрази какво да й отговори. През стъклената врата към коридора те чуха тихия глас на Халвуршен. Хари се изкашля:

— Знаете ли дали е имал скорошна любовна авантюра с някоя жена?

Тя поклати глава.

— Попитайте във Външно министерство. Там хората са много особени. Съвсем сигурно някои ще бъдат повече от щастливи да ви насочат.

Каза го без горчивина, като факт.

Двамата вдигнаха очи, когато Халвуршен влезе в хола.

— Странно — възкликна той. — Звънили са ви в 12.24, госпожо Бранхауг. Но не вчера, а онзи ден.

— А, да, вероятно съм се объркала — махна с ръка тя. — Да, да, в такъв случай не е свързано с убийството.

— Може би не — продължи Халвуршен. — Все пак проверих номера в информационната служба. Обаждането е от монетен телефонен автомат. От ресторант „Скрьодер“.

— От ресторант ли? — изненада се тя. — Е, това обяснява шума в далечината. Дали…

— Не е задължително да има връзка с убийството на съпруга ви — Хари се изправи. — В „Скрьодер“ ходят много странни хора.

Последва ги надолу по стълбите. Над хребета зад тях в сивия следобед се стелеха ниски облаци. Госпожа Бранхауг стоеше със скръстени ръце, сякаш замръзваше.

— Тук е толкова мрачно — сподели тя. — Забелязахте ли?

Полицаите на местопрестъплението все още претърсваха педя по педя района около импровизираната колиба, където откриха празната гилза, когато Хари и Халвуршен се приближиха сред пирена.

— Ей, вие там! — извика глас, щом двамата се мушнаха под жълтите полицейски ленти.

— Полицаи сме — отвърна Хари.

— Няма значение! — извика в отговор същият глас, ще изчакате, докато приключим.

Гласът бе на Вебер. Носеше ботуши с кончове и смешен жълт дъждобран Хари и Халвуршен се прехвърлиха от другата страна на лентите.

— Здрасти, Вебер — поздрави Хари.

— Нямам време — отвърна той и махна с ръка.

— Ще отнеме минута.

Вебер се приближи с широки крачки и очевидно раздразнено изражение.

— Какво искаш? — извика той от двадесетина метра.

— Колко време е чакал?

— Мъжът горе ли? Нямам представа.

— Хайде де, Вебер. Предположи.

— Вие ли работите по случая, или КРИПОС?

— И двата отдела. Все още не сме се координирали.

— И се опитваш да ме убедиш, че ще успеете?

Хари се усмихна и си извади цигара.

— Неведнъж си проявявал завидна далновидност, Вебер.

— Зарежи подмазването, Хари. Кое е това момче?

— Халвуршен — представи го Хари, преди самият Халвуршен да успее да се обади.

— Чуй ме, Халвуршен — поде Вебер, докато наблюдаваше Хари, без да се опитва да скрие отвращението си. — Пушенето е свинщина и неотменимо доказателство, че хората се стремят към едно-единствено нещо в този живот — към удоволствието. Човекът, който е дебнел тук, е оставил след себе си в полупразна бутилка от оранжада „Соло“ осем угарки от цигари. Без филтър. Такива пушачи не пушат по две цигари на ден; предполагам, че е бил тук най-много едно денонощие, освен ако не ги е свършил по-рано. Чупил е съчки от най-ниските клони, където дъждът не е достигнал. Въпреки това по покрива на скривалището му има мокри съчки.

Последно валя в три часа вчера следобед.

— Значи е стоял тук някъде между осем и три вчера през деня? — уточни Халвуршен.

— Далеч ще стигне Халвуршен — лаконично отбеляза Вебер, без да откъсва поглед от Хари. — Особено като се има предвид каква конкуренция ще има в гилдията. Само по-зле става, мамка му. Виждал ли си какви хора приемат в полицейското училище днес? Дори учителските институти разполагат с гении в сравнение с боклуците, които идва при нас.

Изведнъж Вебер забрави, че няма време, и започна надълго и нашироко да прогнозира мрачните перспективи пред състава на блюстителите на реда.

— Дали някой в квартала е забелязал нещо необичайно? — побърза да попита Хари, когато Вебер спря, за да си поеме дъх.

— Четирима полицаи обикалят и звънят по къщите, но повечето хора се прибират от работа доста по-късно. Нищо няма да открият.

— Защо?

— Не допускат да се е показал в района. По-рано днес пуснахме куче: вървя по следите му повече от километър навътре в гората и спря на една пътечка. Оттам изгубиха следите. Предполагам, че е дошъл и си е тръгнал по един и същи маршрут, през мрежата от пътеки между езерата Согнсван и Маридалсване. Може да е оставил колата си поне на дузина паркинги за туристи в района. Хиляди хора ходят на поход всеки ден, поне половината от тях с торба на гърба. Ясно?

— Ясно.

— А сега сигурно ще ме питаш дали сме открили пръстови отпечатъци.

— Ами…

— Не ставай смешен.

— Ами бутилката от „Соло“?

Вебер поклати глава.

— Няма отпечатъци. Никакви. За дългото време, което е прекарал тук, е оставил смайващо малко следи. Продължаваме да търсим, но съм почти сигурен, че ще разполагаме само с отпечатъка от обувката и няколко влакна.

— Плюс празната гилза.

— Оставил я е съвсем умишлено. Всичко друго е почистено твърде старателно.

— Хм. Примерно като предупреждение. Какво мислиш?

— Аз ли какво мисля? Мислех, че само на вас младите ви дават акъл, поне такова впечатление се опитват да насадят в полицията днес.

— Аха. Благодаря за помощта, Вебер.

— И откажи цигарите, Хари.

— Доста строг човек — отбеляза Халвуршен в колата на път към центъра.

— Вебер понякога е много серт — съгласи се Хари. Но си разбира от работата.

Халвуршен забарабани такта на беззвучно парче по арматурното табло.

— Сега накъде? — попита той.

— Към „Континентал“.

КРИПОС позвъниха в хотел „Континентал“ петнадесет минути след като персоналът бе почистил и сменил спалното бельо в стаята на Бранхауг. Никой не бе забелязал дали Бранхауг е имал посещение. Знаеха само, че си е тръгнал около полунощ. Сега Хари стоеше на рецепцията и пушеше поредната си цигара, докато дежурният администратор от снощи кършеше ръце с нещастно изражение.

— Та ние разбрахме, че Бранхауг е застрелян едва през късния предобед. Иначе щяхме да се досетим да не пипаме стаята му.

Хари кимна и дръпна за последно от цигарата. Хотелската стая не беше местопрестъпление, просто представляваше интерес да се разбере дали по възглавницата има дълги руси косми и да се намери тази особа — евентуално последният човек, разговарял с Бранхауг.

— Ами, да, значи няма друго, нали — администраторът се усмихваше така, сякаш всеки момент щеше да избухне в плач.

Хари не отговори. Забеляза, че шефът на рецепцията става толкова по-неспокоен, колкото по-неразговорливи са те с Халвуршен. Затова Хари мълчеше и чакаше, оглеждайки пепелта на цигарата си.

— Ъъъ… — замънка администраторът и поглади с ръка ревера си.

Хари стоеше безмълвен, Халвуршен — забил поглед в пода. Шефът на рецепцията не издържа и петнадесет секунди и се пропука.

— Но се случваше, разбира се, да приема гости в стаята си, това е ясно.

— Какви? — Хари не отмести поглед от пепелта на цигарата.

— Жени и мъже…

— Кого?

— Не знам точно. Не е наша работа с кого съветникът от Външното министерство иска да прекарва времето си.

— Сериозно?

Мълчание.

— Разбира се, случва се, ако се появи жена, очевидно не от гостите на хотела, да запишем до кой етаж взима асансьора.

— Ще я познаете ли?

— Да — дойде бързо, без колебание отговорът. — Страшно красива. И много пияна.

— Проститутка?

— Ако е такава, сигурно е елитна. А те обикновено са трезви. Е, не че знам кой знае колко за тези жени, та този хотел не е…

— Благодаря ви — каза Хари.

Този следобед южнякът повя неочаквано топло и когато Хари излезе от сградата на полицията след срещата с Майрик и госпожа полицейския началник, инстинктивно усети, че нещо се случва, че настъпва нов сезон.

И госпожа полицейският началник, и Майрик са познавали Бранхауг. Но само по работа, както и единият, и другият намериха сгоден случай да изтъкнат. Двамата шефове очевидно бяха разговаряли предварително на четири очи и в началото на срещата. Майрик категорично тегли чертата над разузнавателната мисия в Южна Швеция. Даже го направи с облекчение, помисли си Хари. После госпожа полицейският началник изложи своето становище и Хари разбра, че въпреки всичко подвизите му в Сидни и Банкок са направили впечатление и на ръководството в полицията.

— Типичен либеро.

Така госпожа полицейският началник нарече Хари. И сподели, че и сега искат да го използват като такъв.

Нов сезон. Топлият фьон освежи Хари и той си позволи да вземе такси, понеже още мъкнеше тежкия сак. Заключи вратата на апартамента си и първо погледна към телефонния секретар. Червеното око светеше. Не мигаше. Нямаше съобщения.

Получи от Линда поръчаните за копиране документи и през остатъка от вечерта прегледа всичко, с което разполагаха за убийствата на Халгрим Дале и Елен Йелтен. Не очакваше да открие нещо ново, но това му помагаше да мисли. Междувременно хвърляше поглед към телефона и се чудеше колко време ще издържи, преди да й се обади. Случаят „Бранхауг“ бе водещата вест и във вечерните новини. В полунощен легна. В един часа стана, дръпна щепсела на телефона и сложи апарата в хладилника. В три заспа.

Седемдесет и пета глава

Кабинетът на Мьолер, 12 май 2000 г.

— Е? — попита Мьолер, след като Хари и Халвуршен отпиха от кафето и Хари показа с недвусмислена гримаса какво мисли за него.

— Свързването на заглавието във вестника с покушението е погрешна следа; така мисля аз — обади се Хари.

— И защо? — Мьолер се облегна назад в стола.

— Според Вебер убиецът е бил в гората от ранните часове на деня, тоест най-много няколко часа след като е излязъл „Дагбладе“. Но това не е импулсивна постъпка, това е добре планирано покушение. В продължение на няколко дена въпросният извършител е знаел, че ще убие Бранхауг. Предприел е проучване, разбрал е кога се прибира и излиза Бранхауг, кое е най-подходящото място за стрелба, където рискът да бъде забелязан е най-малък, как да стигне дотам и как да се махне оттам, съобразил е стотици такива дребни детайли.

— Значи според теб нападателят си е набавил пушката „Мерклин“ именно с цел да извърши това покушение?

— Може би. А може би не.

— Благодаря, много ни помагаш — вкиснато изсумтя Мьолер.

— Искам само да кажа, че такова е вероятното обяснение. От друга страна, мащабите не се връзват, изглежда малко прекалено да внесеш нелегално най-скъпото оръжие за атентати на света, за да убиеш високопоставен, но все пак относително обикновен бюрократ без телохранител; впрочем без всякаква охрана около дома си. Атентаторът е могъл буквално да позвъни на вратата и да го застреля с пистолет от близко разстояние. Това е малко… като да…

Хари описа кръгчета с ръката си.

— … си изразходваш барута за дреболии — допълни Халвуршен.

— Точно така — съгласи се Хари.

— Хм — Мьолер затвори очи. — И как точно виждаш по-нататъшната си роля в разследването, Хари?

— Като вид либеро — усмихна се Хари. — Аз ще бъда онзи пич от ПСС, който действа соло, но може да поиска съдействие от всички други отдели при необходимост; ще докладвам само на Майрик, но ще имам достъп до всички документи по случая; ще задавам въпроси, но не съм длъжен да отговарям. И така нататък.

— Ами разрешението да убиваш на всичкото отгоре? — попита Мьолер. — И много бърза кола.

— Всъщност идеята не е моя — отвърна Хари. — Майрик току-що говори с началника на полицията.

— С началника на полицията ли?

— Мда. Сигурно през деня ще получиш писмо по електронната поща за подробностите. Случаят „Бранхауг“ отсега нататък се ползва с предимство и госпожа началникът на полицията не иска да остане нито един неизпробван метод. По този начин работят във ФБР: няколко малки групи с частично припокриващи се задачи, за да се избегне едностранчивото мислене, което се появява при по-мащабните случаи. Сигурно си чел за това.

— Не.

— Смисълът е, че макар някои задачи да се дублират и понякога различните групи да извършват еднаква разследваща дейност, недостатъците се компенсират изцяло от предимствата на различните гледни точки и подходи.

— Благодаря — иронично го изгледа Мьолер. — И какво общо има това с теб, защо си тук?

— Понеже, както споменах, имам право да искам съдействие от други…

— … отдели в случай на необходимост. Това вече го чух. Изплюй камъчето, Хари.

Хари кимна към Халвуршен, който се усмихна малко глуповато на Мьолер. Мьолер простена:

— Моля те, Хари! Знаеш колко сме зле с персонала в Отдела за борба с насилието.

— Обещавам ти да ти го върна в добро състояние.

— Казах „не“!

Хари мълчеше. Чакаше и усукваше пръсти, наблюдавайки несполучливата репродукция на „Замъка Сория Мория“ на стената над етажерката с книги.

— Кога ще ми го върнеш? — попита Мьолер.

— Веднага щом приключим със случая.

— Веднага щом… Това са думи на шеф на отдел към старши полицейски инспектор, Хари. А не обратното.

Хари вдигна рамене.

— Извинявай, шефе.

Седемдесет и шеста глава

Къщата на семейство Юл, 12 май 2000 г.

Сърцето й блъскаше като бясна шевна машина. Вдигна слушалката.

— Здравей, Сигне — каза гласът. — Аз съм.

Тя усети как плачът веднага стегна гърлото й.

— Престанете — прошепна тя. — Моля ви.

— Вярна и в смъртта. Ти го каза, Сигне.

— Ще повикам съпруга си.

Гласът тихо се засмя.

— Но той не си е у дома, нали?

Тя стисна конвулсивно слушалката, та чак ръката я заболя. Откъде знае той, че Евен не е вкъщи? И как така се обажда само когато Евен е навън?

При следващата мисъл сякаш някой я стисна за гърлото; не можеше да си поеме дъх и й причерня. Ами ако се обажда от място, откъдето вижда къщата им, откъдето гледа кога Евен излиза? Не, не, не. С усилие на волята тя успя да си възвърне присъствието на духа и се съсредоточи върху дишането си. Не дишай твърде бързо, а дълбоко и спокойно, каза си тя. Така говореше на ранените войници, когато ги донасяха от окопите; те ридаеха, изпаднали в паника и хипервентилирани. Тя овладя страха си. И по звуците в далечината разбра, че той звъни от място, където са се събрали много хора. Тук, в квартала, има само жилищни сгради.

— Беше толкова красива в медицинската си униформа, Сигне — продължи гласът. — Така безупречно чиста и бяла. Бяла, точно като Улаф Линдвиг в бялата си куртка, нали си го спомняш? Ти бе толкова чиста, че не допуснах вероятността да ни предадеш, не те мислех за такава. Мислех, че си като Улаф Линдвиг Видях как го докосваше, как го милваше по косата, Сигне. Една нощ на лунната светлина. Ти и той бяхте като два ангела, сякаш пратени от небето. Но сгреших. Впрочем знаеш ли — някои ангели не са пратени от небето, Сигне?

Тя не отговори. Мислите й раздробяваха чутото като воденичен поток. Имаше нещо, което го бе задействало. Гласът. Сега разбра. Той си преправяше гласа.

— Не — насили се да отговори тя.

— Така ли? А би трябвало. Аз съм такъв ангел.

— Даниел е мъртъв — каза тя.

От отсрещната страна настъпи мълчание. Чуваше се само дъхът, който се удряше в мембраната. После гласът пак се обади:

— Дойдох, за да съдя. Живи и мъртви.

После той захлопна слушалката.

Сигне затвори очи, стана и влезе в спалнята. Застана зад спуснатите завеси и се огледа в огледалото. Трепереше като трескава.

Седемдесет и седма глава

Старият кабинет, 12 май 2000 г.

На Хари му трябваха двадесет минути, за да се премести в стария си кабинет. Необходимите му вещи се събраха в найлонов плик от „7-Илевън“. Първо изряза снимката на Бернт Бранхауг от „Дагбладе“. После я закачи на дъската до архивните снимки на Елен, Свере Улсен и Халгрим Дале. Четири момента. Изпрати Халвуршен в Министерството на външните работи, за да разпита и да се опита да разбере коя би могла да бъде жената от „Континентал“. Четирима души. Четири живота. Четири истории. Седна на разнебитения стол и ги заразглежда, но погледите им бяха втренчени безизразно в нищото.

Обади се на Сьос. Много й се искало да задържи Хелге поне още малко. Станали добри приятели, увери го тя. Хари й позволи, ако не забравя да храни синигерчето.

— То е женско — каза Сьос.

— Така ли, откъде знаеш?

— Проверихме с Хенрик.

Тъкмо щеш да попита как са го проверили, но си помисли, че предпочита да не разбира.

— Говорила ли си с татко?

Сьос отговори утвърдително, после попита Хари дали ще се вижда пак с онова момиче.

— С кое момиче?

— С онази, дето май бяхте ходили заедно на разходка. Дето има момченце.

— А, с нея ли. Не, едва ли ще се видим.

— Ама че гадно.

— Гадно ли? Та ти не я познаваш, Сьос.

— Гадно е, понеже ти си влюбен в нея.

Понякога Сьос казваше неща, които караха Хари да се чуди какво да й отговори. Уговориха се да отидат на кино някой ден. Хари попита дали е редно да поканят и Хенрик с тях. Май щяло да се наложи, понеже така стояли нещата, когато човек е обвързан, обясни Сьос. Казаха си „чао“ и Хари се замисли. Още не беше срещнал Ракел из коридорите на службата, но знаеше къде е кабинетът й. Взе решение и се изправи — трябва да поговори с нея веднага, не може да чака повече.

Линда му се усмихна, когато той влезе в ПСС.

— Вече се връщаш, сладур такъв?

— Само отивам за малко при Ракел.

— За малко, а, Хари? Ами нали ви видях на партито на отдела.

Хари усети с раздразнение как ушите му пламнаха заради дяволитата й усмивка, а сухият му, пресилен смях някак не прозвуча на място.

— По-добре да си спестиш разходката, Хари. Днес Ракел си е у дома. Болна. Момент, Хари — вдигна слушалката тя. — ПСС, мога ли да ви помогна?

Хари тъкмо излизаше, но Линда го повика.

— За теб е. Искаш ли да говориш? — подаде му слушалката тя.

— Хари Хуле ли е? — попита женски глас. Звучеше задъхана. Или изплашена.

— Да, аз съм.

— Обажда се Сигне Юл. Помогнете ми, Хуле. Той ще ме убие.

Зад жената Хари чу кучешки лай.

— Кой ще ви убие, госпожо Юл?

— Той е на път към дома ми. Знам, че е той. Той… той…

— Опитайте се да се успокоите, госпожо Юл. За какво говорите?

— Преправя си гласа, но този път го разпознах. Той знаеше, че погалих Улаф Линдвиг по косата в лазарета. Тогава разбрах. Боже мой, какво да правя?

— Сама ли сте?

— Да. Сама съм. Сам-самичка съм, разбирате ли?

Кучето до нея вече лаеше ожесточено.

— Можете ли да изтичате до съседите и да ни изчакате там, госпожо Юл? Кой е…

— Той ще ме намери! Ще ме намери навсякъде!

Тя изпадна в истерия. Хари закри слушалката с ръка и помоли Линда да се обади на централата, за да изпратят най-близката патрулка до къщата на семейство Юл. После заговори на Сигне Юл с надеждата тя да не забележи тревогата му:

— Ако не излезете, все пак заключете вратата, госпожо Юл. Кой…

— Не разбирате — настояваше тя. — Той… той… — Чу се сигнал. Заета линия. Връзката бе прекъснала.

— Мамка му! Извини ме, Линда. Кажи да побързат с колата. И да внимават, може да е влязъл човек с огнестрелно оръжие.

Хари се обади на информационната служба, взе номера на Юл и го набра. Все още даваше „заето“. Хари хвърли слушалката към Линда.

— Ако Майрик пита за мен, кажи, че съм тръгнал към къщата на Евен Юл.

Седемдесет и осма глава

Къщата на семейство Юл, 12 май 2000 г.

Хари взе завоя и веднага видя полицейската кола пред къщата на Юл. Тихата улица с дървените къщи, локвите с разтопен лед, синята лампа, която бавно се въртеше върху покрива на автомобила, две любопитни деца на велосипеди — представляваше повторение на сцената пред къщата на Свере Улсен. Хари се молеше приликите да спрат дотук.

Паркира форда, излезе и тръгна бавно към портата. Затвори я зад себе си и чу, че някой излиза по стълбите.

— Вебер — изненада се Хари. — Пътищата ни пак се кръстосват.

— Така си е.

— Не знаех, че и ти караш патрулка.

— Не карам, знаеш го, мамка му. Но Бранхауг живее ей тук на склона и тъкмо се бяхме качили в колата, като пристигна съобщението по радиото.

— Какво става?

— Защо питаш мен? В къщата няма никого. Но вратата беше отворена.

— Огледахте ли наоколо?

— От мазето до тавана.

— Странно. Както виждам, и кучето не е тук.

— Псета и хора, всичко е изчезнало. Но изглежда някой е бил в мазето, защото прозорецът на вратата му е счупен.

— Аха — Хари погледна по протежение на улицата. Между къщите зърна очертанията на тенискорт. — Навярно е отишла при някоя съседка — измърмори Хари. — Така я посъветвах.

Вебер последва Хари в коридора, където млад полицай се оглеждаше в огледалото над масичката с телефона.

— Е, Муен, виждаш ли симптоми на интелигентен живот? — кисело попита Вебер.

Муен се обърна и кимна бързо на Хари.

— Мдам — премлясна Муен. — Не знам дали е интелигентен, или е само странен.

Посочи към огледалото. Другите двама се приближиха.

— Бинго — възкликна Вебер.

Големите червени букви по огледалото сякаш бяха написани с червило:

Господ е моят съдник

Хари почувства устата си като вътрешността на портокалова кора.

Стъклото на външната врата издрънча, когато някой рязко я отвори.

— Какво правите тук? — попита силуетът, застанал пред тях в контражур. — И къде е Бюре?

Беше Евен Юл.

Хари седеше до кухненската маса заедно с очевидно угрижения Евен Юл. Муен тръгна да обикаля из района, за да търси Сигне Юл и да разпитва дали някой е видял нещо. Вебер имаше спешни дела във връзка с убийството на Бранхауг и се наложи да тръгне с полицейската кола, но Хари обеща на Муен да го закара обратно в полицията.

— Тя винаги казваше къде отива, като излизаше навън — обясни Евен Юл. — Тоест, винаги казва.

— Почеркът на огледалото в коридора неин ли е?

— Не — отвърна той. — Или поне така ми се струва.

— А червилото?

Юл погледна Хари, без да му отговори.

— Беше изплашена, когато говорихме по телефона — обясни Хари. — Твърдеше, че някой иска да я убие. Имате ли представа кой би могъл да е?

— Да я убие ли?

— Така твърдеше тя.

— Никой не иска да убие Сигне.

— Никой ли?

— Да не сте полудели, човече?

— В такъв случай разбирате, че съм принуден да ви попитам дали съпругата вие психически нестабилна. Истерична.

Хари се увери, че Юл е чул думите му, едва когато поклати отрицателно глава.

— Добре — Хари се изправи. — Вижте дали ще се сетите за нещо, което да ни е от помощ. И не е зле да се обадите на всичките си приятели и роднини, където би могла да потърси убежище. Изпратих нейно описание за издирване, а Муен и аз ще проверим района. Засега няма какво друго да направим.

Хари затвори портата и видя упътилия се към него Муен. Той поклати глава.

— Хората не са ли видели поне някаква кола? — попита Хари.

— По това време на деня вкъщи има само пенсионери и майки с бебета.

— Пенсионерите са много наблюдателни.

— Очевидно не и тези. Ако изобщо се е случило нещо, заслужаващо внимание, де.

Нещо, заслужаващо внимание. Хари не знаеше защо, но звученето на тези думи отекна някъде отзад в мозъка му. Хлапетата на велосипедите бяха изчезнали. Той въздъхна.

— Да тръгваме.

Седемдесет и девета глава

Главно полицейско управление, 12 май 2000 г.

Халвуршен говореше по телефона, когато Хари влезе в кабинета.

Направи знак, че му докладва разузнавач. Явно Халвуршен продължаваше опитите да разбере коя е жената от „Континентал“, а това означаваше само едно: претърпял е неуспех във Външно министерство. С изключение на купчина копия от архива върху бюрото на Халвуршен в кабинета им нямаше никакви други документи. Всичко освен случая „Мерклин“ беше разчистено.

— Значи няма — констатира Халвуршен. — Обади се, ако чуеш нещо, става ли?

Той затвори.

— Свърза ли се с доктор Ауне? — попита Хари и се отпусна на стола.

Халвуршен кимна и показа два пръста. Два часа. Хари погледна часовника. Ауне щеше да пристигне след двадесет минути.

— Намери ми снимка на Едвард Мускен — разпореди Хари и вдигна слушалката. Набра номера на Синдре Фауке, който се съгласи да се видят в три часа. После информира Халвуршен за изчезването на Сигне Юл.

— Дали има някаква връзка със случая „Бранхауг“? — попита Халвуршен.

— Не знам, но точно затова е наложително да поговорим с Ауне.

— Защо?

— Защото всичко започва да прилича на действия на побъркан човек. А в такъв случай ще имаме нужда от гид.

Ауне бе голям мъж в много отношения: с наднормено тегло, висок почти два метра и го смятаха за най-добрия психолог в страната в своята област. Тази област не беше патопсихология, но като умен мъж Ауне бе помагал на Хари в много случаи.

Той имаше дружелюбно, открито лице и Хари често си мислеше, че Ауне всъщност изглежда твърде човечен, твърде уязвим, твърде олрайт, за да се подвизава на бойното поле на човешката душевност, без да пострада. По този повод Ауне му отвърна, че и него, естествено, са го наранявали, но има ли някой, който да не страда?

Сега слушаше внимателно и съсредоточено обясненията на Хари. За заклания Халгрим Дале, за убийството на Елен Йелтен и за покушението над Бернт Бранхауг. Хари каза, че Евен Юл ги е посъветвал да търсят фронтовак — вероятно поради обстоятелството, че Бранхауг бе убит в деня след изявленията си за „Дагбладе“. Накрая Хари го осведоми и за изчезването на Сигне Юл.

Ауне постоя замислен известно време. Сумтеше и от време на време кимаше или поклащаше глава.

— Съмнявам се дали ще ти помогна кой знае колко — подхвана той. — Храна за размисъл ми дава единствено посланието върху огледалото. Напомня на визитна картичка и е много обичайно за серийните убийци, особено след няколко убийства, когато започват да се чувстват уверени и искат да засилят тръпката, предизвиквайки полицията.

— Болен ли е този човек, Ауне?

— Болестта е нещо относително. Всички сме болни, въпросът е до каква степен сме способни да се вместим в нормите на обществото за социално желателно поведение. Никое действие само по себе си не е симптом на болест, трябва да се има предвид контекстът, в който се извършва това действие. Повечето хора например контролират импулсите в средния мозък който се опитва да ни попречи да убиваме ближните си. Това е просто един от многото механизми, с които сме се сдобили вследствие на еволюцията, който предпазва вида ни. Но ако човек тренира достатъчно дълго, за да преодолее тази преграда, тя отслабва. Като при войниците например. Ако ти и аз изведнъж започнем да убиваме хора, има голяма вероятност да сме се разболели. Но това не е задължително, ако ти си наемен убиец или… полицай например.

— Значи ако става дума за войник — например някой, който се е сражавал на едната или на другата страна по време на войната — прагът на способността да отнеме живот е много по-нисък отколкото при друг; ако предположим, че и двамата са в добро психично здраве?

— И да, и не. Войникът е обучен да убива в ситуация на война и за да не бъде преградата налице, е нужно да усеща, че извършва убийството в същия контекст.

— Тоест да усеща, че все още се сражава във войната?

— Казано опростено — да. Но ако схваща така ситуацията, може да продължи да убива, без да е болен от медицинска гледна точка. Или поне не повече от всеки друг обикновен войник. В този случай говорим за изопачено възприемане на реалността, а това е нещо много субективно.

— Как така?

— Кой решава кое е истинско и реално, морално или неморално? Психолозите ли? Съдилищата ли? Или пък политиците?

— Ами все пак именно те решават — прецени Хари.

— Точно така — съгласи се Ауне. — Но ако усещаш, че властимащите те съдят произволно или несправедливо, тогава те изгубват моралния си авторитет в очите ти. Ако например задържат някого заради членството му в напълно законна партия, той ще потърси друг съдник. Ще обжалва пред по-висша инстанция, така да се каже.

— Господ е моят съдник — повтори Хари.

Ауне кимна.

— Какво предполагаш, че значи това, Ауне?

— Може да означава, че иска да обясни действията си. Че въпреки всичко чувства необходимост да бъде разбран. Знаеш ли, повечето хора имат нужда от това.

Хари мина покрай ресторант „Скрьодер“ на път към дома на Фауке.

Цареше предобедно затишие и Мая седеше на масата под телевизора с цигара и вестник. Хари й показа снимката на Едвард Мускен, която Халвуршен изнамери за впечатляващо кратко време, вероятно чрез Автомобилната администрация, издала на Мускен международна шофьорска книжка преди две години.

— Да, виждала съм я тая набръчкана муцуна — потвърди тя. — Но как да се сетя къде и кога? Сигурно се е отбивал тук няколко пъти, щом го помня, но не е от често идващите посетители.

— Дали някои от хората тук са разговаряли с него?

— Задаваш ми трудни въпроси, Хари.

— Някой се е обадил от тукашния телефонен автомат в дванадесет и половина в сряда. Не очаквам да го помниш, но има ли вероятност да е бил той?

Мая вдигна рамене.

— Има, разбира се. Но има вероятност и да е бил и дядо Коледа. Знаеш как е, Хари.

На път към жилището на Синдре Фауке Хари позвъни на Халвуршен и го помоли да открие Едвард Мускен.

— Да го арестувам ли?

— Не, не. Само провери алибито му за убийството на Бранхауг и за днешното изчезване на Сигне Юл.

Синдре Фауке имаше пепелявосив цвят на лицето, като отвори на Хари.

— Снощи дойде един приятел с бутилка уиски — обясни той и направи гримаса. — Вече не мога да пия такива неща. Не, ако можеше пак да стана на шейсет…

Усмихна се и отиде да свали свирещата кафеварка от котлона.

— Прочетох за убийството на този съветник във Външно министерство — извика той от кухнята. — Пишеше, че полицията не изключва да е свързано с изказванията му за фронтоваците. Вестник „Ве Ге“ твърди, че зад убийството стоят неонацисти. Наистина ли мислите така?

— „Ве Ге“ може би мисли така. Ние не мислим нищо и в такъв случай не изключваме нито една версия. Как върви книгата?

— Точно сега малко мудно. Но ако я довърша, ще отвори очите на някои хора. Поне така се окуражавам, за да разсея мъглата в дни като този.

Фауке постави кафеварката на ниската масичка между тях и се отпусна в креслото. Бе увил студена кърпа около кафеварката — стар трик от фронта, обясни той с хитра усмивка. Явно се надяваше Хари да попита какъв точно е номерът, но Хари нямаше време за това.

— Съпругата на Евен Юл е в неизвестност — съобщи той.

— Боже мой. Избягала ли е?

— Не мисля. Познавате ли я?

— Всъщност никога не съм я виждал, но, разбира се, знам за противоречивите мнения, когато Юл се ожени за нея. Че е била милосърдна сестра на фронта и тъй нататък. Какво се е случило?

Хари разказа за повикването по телефона и непроследимия номер на мъжа, който е звънял.

— Не знаем нищо повече. Надявах се вие да я познавате и да ми подскажете нещо.

— Съжалявам, но…

Фауке млъкна, за да отпие от кафето си. Имаше замислен вид.

— Какво казахте, че пишело на огледалото?

— Господ е моят съдник — цитира Хари.

— Хм.

— За какво мислите?

— Всъщност не знам — Фауке потърка необръснатата си брадичка.

— Просто споделете.

— Смятате, че може би той иска да обясни, да бъде разбран.

— Да?

Фауке отиде до етажерката, извади тънка книга и започна да я прелиства.

— Точно това е — почука по страницата той. — Както си и мислех.

Подаде книгата на Хари. Беше речник на библейските имена.

— Погледнете под Даниил.

Хари зашари с очи надолу по страницата, докато откри името. „Даниил. Еврейско. Господ (Ел) е моят съдник.“

Вдигна поглед към Фауке, който бе взел кафеварката, за да налее още кафе.

— Преследвате призрак, Хуле.

Осемдесета глава

При адвоката Юхан Крун, 12 май 2000 г.

Юхан Крун прие Хари в кабинета си. Етажерките се огъваха под тежестта на юридически вестници в кафяви кожени подвързии. Те някак странно контрастираха с детинското лице на адвоката.

— Отдавна не сме се виждали — Крун направи знак с ръка на Хари да седне.

— Имате услужлива памет — отбеляза Хари.

— Нямам проблеми с паметта, наистина. Свере Улсен. Там имахте добри позиции. Но Градският съд не съумя да се придържа към правилника, жалко.

— Не съм дошъл за това — прекъсна го Хари. — Ще ви помоля за услуга.

— Молбите са безплатни — Крун съедини върховете на пръстите си. Хари го оприличи на дете-актьор в ролята на възрастен.

— Издирвам незаконно внесено оръжие и имам причина да смятам, че Свере Улсен е бил замесен по някакъв начин. Понеже клиентът ви е мъртъв, отпада ангажиментът ви да пазите професионална тайна и разчитаме да ни предоставите информация. Така ще ни помогнете при разкриването на убийството на Бернт Бранхауг, който според нас почти сигурно е бил застрелян точно с това оръжие.

Крун се усмихна кисело.

— Бих предпочел да оставите на мен да преценя докъде се простира дългът ми да пазя тайна, полицай Хуле. Той не приключва автоматично със смъртта на клиента ми. А и явно не сте се замислили, че може би ще сметна за малко нахално да идвате при мен и да ме молите за информация, след като сте застреляли клиента ми?

— Опитвам се да оставя чувствата настрана и да се държа като професионалист — натърти Хари.

— Ами постарайте се повече, полицай Хуле! — гласът на Крун стана още по-писклив, като го извиси. — Точно това не е никак професионално. Точно толкова професионално, както да убиеш някого в собствения му дом.

— Било е при самозащита — обясни Хари.

— Формални глупости — възрази Крун. — Полицаят е бил опитен, би трябвало да знае, че Улсен е лабилен и да не нахлува по този начин. Би трябвало, разбира се, да изправят полицая пред съда.

Хари не се стърпя да отбележи:

— Съгласен съм с вас, винаги е неприятно, когато престъпниците се разхождат на свобода заради формалности.

Крун премига два пъти, преди да схване какво искаше да каже Хари.

— Юридическите формалности са отделен въпрос, полицай Хуле — окопити се той. — Полагането на клетва в съдебната зала може и да е подробност, но без юридическа сигурност…

— Званието ми е старши полицейски инспектор.

Хари се съсредоточи и подхвана бавно и тихо:

— А тази юридическа сигурност, за която говориш, отне живота на мой колега. На Елен Йелтен. Кажи го на паметта ти, с която толкова се гордееш. Елен Йелтен. На 28 години. Най-големият талант на разследващата полиция в Осло. Счупен череп. Безвъзвратно мъртва.

Хари се изправи и със своите сто и деветдесет сантиметра се наведе над бюрото на Крун. Виждаше как адамовата ябълка на лешоядния врат на Крун подскача нагоре-надолу и за две дълги секунди Хари си позволи лукса да се наслади на страха в очите на младия адвокат.

После Хари пусна върху бюрото му визитната си картичка.

— Обади ми се, като решиш, че е свършило задължението ти да пазиш тайната на клиента си.

Хари почти бе излязъл през вратата, когато гласът на Крун го спря:

— Той ми се обади малко преди да умре.

Хари се извърна. Крун въздъхна:

— Страхуваше се от някого. Винаги се страхуваше, този Свере Улсен. Самотен и изплашен до смърт.

— Та кой не е? — промърмори Хари. И добави: — Каза ли от кого се бои?

— От Принца. Само така го наричаше. Принца.

— Обясни ли защо се страхува?

— Не. Каза само, че този Принц бил високостоящ и му дал заповед да извърши престъпление. Затова искаше да знае колко наказуемо е да изпълниш чужда заповед. Бедният идиот.

— Каква заповед?

— Не сподели.

— Нещо друго?

Крун поклати глава.

— Обаждай се по всяко време на денонощието, ако ти хрумне нещо друго — посъветва го Хари.

— И още нещо, инспекторе. Ако си мислите, че нощем спя спокойно при мисълта, че съм освободил човека, убил колегата ви, се лъжете.

Но Хари вече бе излязъл.

Осемдесет и първа глава

„Пицарията на Херберт“, 12 май 2000 г.

Хари се обади на Халвуршен и го помоли да дойде в „Пицарията на Херберт“. Избраха си маса до прозореца в почти празното заведение. В най-вътрешния ъгъл седеше момче в дълга униформа, с мустаци, които са били на мода от времето на Адолф Хитлер, и обути в ботуша крака, разположени на съседния стол. Изглеждаше като човек, който се опитва да постави световен рекорд по скучаене.

Халвуршен бе открил Едвард Мускен, но не в Драмен.

— Не отговори, като му звъннах у дома, затова взех номера на мобилния му телефон от информационната централа. Оказа се, че е в Осло. Има апартамент, където отсяда, когато ходи на Бярке.

— На Бярке ли?

— На хиподрума. Ходи там петък и събота всяка седмица. Залага и се кефи, както се изрази той. И притежава една четвърт от състезателен кон. Срещнах го в конюшнята зад хиподрума.

— Какво друго разправя?

— От време на време се отбивал в „Скрьодер“ преди обяд, ако е в Осло. Не знаел кой е Бернт Бранхауг и със сигурност не му е звънял у дома. Знаеше коя е Сигне Юл, помнел я от фронта.

— А алибито му?

Халвуршен си поръча пица „Хавай тропик“ с пеперони и ананас.

— Мускен бил сам в апартамента си в Осло през цялата седмица, освен когато се разхождал до Бярке, така ми каза. Бил там и сутринта, когато е убит Бранхауг. И днес преди обяд.

— Виж ти. Как ти се сториха отговорите му?

— Какво имаш предвид?

— Вярваше ли му, докато разговаряхте?

— Ами какво значи да му вярвам…

— Разчитай на интуицията си, Халвуршен, не се бой. И после кажи просто какво усещаш. Няма да го използвам срещу теб.

Халвуршен заби поглед в масата и се задълбочи в менюто с пиците.

— Ще кажа само, че ако Мускен лъже, то значи е доста хладнокръвен. Хари въздъхна:

— Ще се погрижиш ли да наблюдават Мускен? Искам двама полицаи пред апартамента му денонощно.

Халвуршен кимна и набра номер по мобилния си телефон. Хари чуваше звука от гласа на Мьолер, докато гледаше крадешком към неонациста в ъгъла. Или както там се наричаха те. Националсоциалисти. Националдемократи. Току-що му бе попаднало копие от дипломна работа по социология от Университета, която завършваше с извода, че в Норвегия има 57 неонацисти.

Донесоха пицата и Халвуршен погледна въпросително Хари.

— Добър апетит — пожела му Хари. — Не си падам по такава храна.

Униформата в ъгъла си имаше компания: късо, зелено камуфлажно яке. Двамата приближиха глави и започнаха да наблюдават скришом полицаите.

— И още нещо — допълни Хари. — Линда от ПСС ми разказа, че в Кьолн има Архив на есесовците. През седемдесетте изгорял частично, но от време на време намирали там информация за норвежци, сражавали се на страната на немците. Командировки, отличия, статус, такива неща. Искам да се обадиш там и да видиш дали ще откриеш нещо за Даниел Гюдесон. И за Гюдбран Юхансен.

— Йес, бос — избоботи Халвуршен с препълнена уста. — Като свърша с тази пица.

— Аз през това време ще си побъбря с младежите — изправи се Хари.

През работно време Хари не се свенеше да се възползва от внушителния си ръст, за да си спечели психологическо превъзходство. И макар хитлеристчето да вдигна към него очи сякаш с досада, Хари знаеше, че зад ледения му поглед се крие същият страх, който доловя и в погледа на Крун. Това момче просто се бе упражнявало по-дълго да го прикрива. Хари дръпна рязко стола, върху който хитлеристчето бе простряло крака, и те се удариха о пода, преди да успее да реагира.

— Извинявай — рече Хари. — Помислих, че столът е свободен.

— Мръсно ченге — изсъска хитлеристчето. Бръснатата глава на върха на камуфлажното яке се обърна.

— Точно така — съгласи се Хари. — Или значката. Или копелето. Или Чичкото. Не, това май е прекалено галено. Ами какво ще кажете за the man[96], нали е международно?

— Нещо пречим ли ти, или к’во? — попита униформата.

— Да, дразните ме — призна Хари. — И то отдавна. Поздравете Принца и му предайте това. Че и Хуле е идвал да ви подразни малко. От Хуле за Принца, схващате ли?

Камуфлажното яке кимна с опулени очи. После униформата отвори паст с разкривени зъби и се засмя така, че чак слюнката му се разхвърча.

— Ти за Хокон Магнус ли приказваш? — попита той, а камуфлажното яке веднага схвана казаното и се разхили и той.

— Добре тогава. Ако сте обикновени пехотинци, естествено е да не знаете кой е Принца. Тогава просто предайте съобщението на следващия в йерархията. Дано пицата ви се услади, момчета — махна Хари и се върна при Халвуршен, усещайки погледите им в гърба си.

— Изяж си пицата — Хари подкани Халвуршен, който тъкмо се канеше да лапне огромен залък. — Трябва да се махнем, преди да съм добавил още гадости в биографията си.

Осемдесет и втора глава

Квартал Холменколен, 12 май 2000 г.

Бе най-топлата пролетна вечер досега. Хари шофираше с отворен прозорец и лекият ветрец милваше косата и лицето му. От квартал Холменколен виждаше Ослофиорд, където островите бяха пръснати като зеленикаво кафяви миди и първите платноходки за сезона плаваха към сушата. Няколко абитуриенти с червени шапки уринираха край пътя до боядисан в червено автобус, от чиито тонколони бумтеше музика:

„Won’t You be my lover…“[97]

Възрастна дама в панталон „голф“ и вързан на кръста анорак вървеше надолу по пътя с блажена, уморена усмивка на уста.

Хари паркира автомобила долу пред къщата й. Не искаше да се качва до самия двор, не знаеше защо точно — вероятно, защото му се струваше по-малко нахално да остави колата си тук, долу. Нелепо, естествено, понеже все пак идваше без предупреждение и без покана.

Бе преполовил пътя към площадката за автомобили, когато мобилният му телефон иззвъня. Обади се Халвуршен, бил в Архива на държавните предатели.

— Нищо — докладва той. — Ако Даниел Гюдесон наистина е жив, със сигурност не е осъден за държавно предателство след войната.

— А Сигне Юл?

— Получила е присъда от една година.

— Но все пак се е отървала от затвор. Нещо друго интересно?

— Нищо. Вече се канят да ме изритат оттук и да затварят.

— Отиди си вкъщи и се наспи. И утре е ден.

Хари стигна до стъпалата и тъкмо щеше да ги изкачи с един скок, когато вратата се отвори. Той застина. Озова се пред Ракел, облечена във вълнен пуловер и сини дънки, със сплъстена коса, а лицето й — още по-бледо отпреди. Потърси в погледа й признаци на радост, че го вижда, но не откри такива. Не долови и неутралната любезност, от която се боеше най-много. Очите й всъщност не изразяваха нищо, каквото и да означаваше това.

— Чух, че някой отвън говори — поясни тя. — Влез.

В хола Олег седеше по пижама и гледаше телевизия.

— Здрасти, слабак такъв — поздрави Хари. — Не трябва ли да се упражняваш на „Тетрис“?

Олег изсумтя, без да го погледне.

— Забравих, че децата не схващат иронията — обърна се Хари към Ракел.

— Къде беше? — попита Олег.

— Къде съм бил ли? — Хари се учуди малко, забелязвайки укорителната физиономия на Олег. — Какво искаш да кажеш?

Олег вдигна рамене.

— Кафе? — попита Ракел.

Хари кимна. Олег и Хари седяха мълчаливо и гледаха невероятното пътуване на антилопата гну през пустинята Калахари, докато Ракел трополеше в кухнята. Мина доста време, докато завърши пътуването и докато стане кафето.

— Петдесет и шест хиляди — обади се накрая Олег.

— Лъжеш — усъмни се Хари.

— Бих рекордите на всички времена!

— Тичай да донесеш играта.

Олег скочи и изчезна от хола, а Ракел влезе с кафето и седна срещу Хари. Той издърпа дистанционното и намали звука от трополящите копита. Накрая Ракел наруши мълчанието:

— Какво ще правиш на Седемнадесети май[98] тази година?

— Дежурен съм. Но ако намекваш, че ме каниш някъде, ще преобърна света…

Тя се засмя и махна с ръка.

— Извинявай, просто поддържам разговора. Хайде да говорим за нещо друго.

— Разбрах, че си болна? — попита Хари.

— Дълга история.

— Имаш доста такива в архива.

— Защо се върна? — попита тя.

— Заради Бранхауг. С когото по странно стечение на обстоятелствата разговарях точно тук.

— Да, животът е пълен с абсурдни съвпадения — съгласи се Ракел.

— Толкова абсурдни, че да не можеш да ги пропуснеш и в измислена история.

— Не знаеш всичко, Хари.

— Какво имаш предвид?

Тя само въздъхна и разбърка чая си.

— Какво значи това? Да не би цялото семейство да разговаря с кодирани съобщения тази вечер?

Тя се опита да се засмее, но смехът премина в хълцане. Пролетна настинка, помисли си Хари.

— Да… ами…

Тя се опита да започне изречението още няколко пъти, но все не успяваше да го довърши. Лъжичката в ръката й продължаваше да разбърква чая. Над рамото й Хари зърна как един крокодил бавно и безмилостно издърпва в реката антилопа гну.

— Чувствах се ужасно — прошепна тя. — И ми беше мъчно за теб.

Обърна се към Хари и едва сега той видя, че тя плаче. Сълзите й се стичаха по бузите и се събираха под брадичката. Тя не се опитваше да ги спре.

— Ами… — поде Хари и това бе всичко, което успя да промълви, преди да се озоват в обятията си. Вкопчиха се един в друг като в спасителен пояс. Хари трепереше. Поне това помисли си той. И това стига. Да я прегръщам така.

— Мамо! — долетя от втория етаж. — Къде ми е играта?

— В едно от чекмеджетата на скрина — отвърна Ракел с треперещ глас. — Почни от най-горното.

— Целуни ме — прошепна тя на Хари.

— Но Олег може…

— Играта не е в скрина.

Олег слезе по стълбата — най-накрая намерил играта в кутията с играчки — и първоначално не долови настроението в стаята. Започна да се присмива на Хари, който угрижено замънка, като видя новия брой точки на играта. Но точно когато Хари се залови да играе с надеждата да счупи рекорда, се чу гласът на Олег:

— Защо имате такива странни физиономии?

Хари погледна Ракел, която едва успяваше да задържи сериозното си изражение.

— Понеже ни е много хубаво заедно — обясни Хари и се отърва от три реда с тънка, продълговата част в най-десния ъгъл. — А този твой рекорд няма да издържи дълго, слабак такъв.

Олег се засмя и тупна Хари по рамото.

— Нямаш шанс. Ти си слабак.

Осемдесет и трета глава

Апартаментът на Хари, 12 май 2000 г.

Хари влезе в апартамента си малко след полунощ и видя, че червеното око на телефонния секретар мига. Не се чувстваше като слабак. Сложи Олег да спи, а той и Ракел пиха чай и тя му обеща някой ден да му разкаже дълга история. Когато не е толкова изморена. Хари й каза, че й е нужна почивка, и тя се съгласи.

— Можем да заминем нанякъде тримата — предложи той. — Като приключа със случая.

Тя го погали по главата.

— Не се шегувай с тези неща, Хуле.

— Кой се шегува?

— Все пак нямам сили да говоря за това сега. Прибирай се у дома си, Хуле.

В коридора се целуваха малко повече и Хари още усещаше вкуса й по устните си.

Изшляпа в хола по чорапи и без да пуска осветлението, включи телефонния секретар. Гласът на Синдре Фауке изпълни тъмнината:

— Обажда се Фауке. Мислих доста. Ако Даниел Гюдесон не е само призрак, само един-единствен човек на този свят може да разкрие загадката. И това е мъжът, стоял на пост заедно с него в навечерието на онази нова година, когато Даниел вероятно уж беше застрелян. Гюдбран Юхансен. Трябва да откриеш Гюдбран Юхансен, Хуле.

После чу как той затваря слушалката, нещо изписука и Хари зачака щракването, но вместо него прозвуча ново съобщение:

— Халвуршен се обажда. Часът е единадесет и половина. Току-що ми звъннаха разузнавачите. Чакали дълго пред апартамента на Мускен, но той не се прибрал. Затова се опитали да го намерят в Драмен, само за да проверят дали ще вдигне телефона. Но и там не отговорил. Едно от момчетата се качило до квартала Бярке, обаче хиподрумът бил вече заключен и светлините били изгасени. Затова ги помолих да се въоръжат с търпение и изпратих описание на колата на Мускен по полицейското радио. Само за твоя информация. Ще се видим утре.

Ново писукане. Още едно съобщение. Нов рекорд на телефонния секретар на Хари.

— Пак се обажда Халвуршен. Почвам да изкуфявам, съвсем забравих другото нещо. Изглежда най-после ни провървя. Архивът на есесовците в Кьолн не разполага с никакви данни нито за Гюдесон, нито за Юхансен. Насочиха ме да се обадя в централния им архив в Берлин. Там попаднах на боботещ бас, който ме информира, че в редовната немска армия е имало изключително малко на брой норвежци. Но след като му обясних какъв е случаят обеща все пак да провери. След известно време наистина се обади. Както и очаквал, не открил нищо за Даниел Гюдесон. Но намерил копия от някакви документи за Гюдбран Юхансен, със сигурност норвежец. От тях ставало ясно, че през 1944 година Юхансен е прехвърлен от Вермахта към есесовците. И на документите имало забележка, че оригиналите са изпратени в Осло през лятото на 1944 година, което според нашия човек в Берлин можело само да означава, че Юхансен е командирован там. Открил и кореспонденция с лекар, подписал болничните листове на Юхансен. Във Виена.

Хари седна на единствения стол в стаята.

— Името на доктора е Кристофър Брокхард от болницата „Рудолф II“. Свързах се с полицията във Виена и се оказа, че болницата все още функционира. Даже ми дадоха имената и телефонните номера на двайсетина живи хора, работили там през войната.

Тевтонците разбират от архиви, помисли си Хари.

— И започнах да звъня. Мамка му, толкова зле съм с немския!

Смехът на Халвуршен изпращя в колоната.

— Свързах се с осмина души и едва тогава открих медицинска сестра, която се сети за Гюдбран Юхансен. Жена на 75 години. Помнела го много ясно. Утре ще ти дам номера и адреса й. Името й впрочем е Майер. Хелена Майер.

Последва леко прашене и изписукване. После звукът от спирането на касетофона.

Хари сънува Ракел: как лицето й се гушеше във врата му, силните й ръце, фигурките от „Тетрис“-а, които не спираха да падат. Но посред нощ го събуди гласът на Синдре Фауке. Хари дори се взря в мрака с надеждата да различи очертанията на човешко тяло:

— Трябва да откриеш Гюдбран Юхансен.

Осемдесет и четвърта глава

Крепостта „Акершхюс“, 13 май 2000 г.

В два и половина през нощта старецът бе паркирал колата до нисък склад за стоки в близка до крепостта улица. По-рано това бе оживена пътна артерия в Осло, но след като построиха тунела за автомобили, тя се превърна в еднопосочна и по нея минаваха с колите си само през деня най-вече хора, работещи на пристанището. И клиенти на проститутките, които търсеха някое необезпокоявано местенце за „сеанса“. Между шосето и водата имаше само няколко складови бази, а от другата страна се издигаше западната страна на крепостта „Акершхюс“.

Ако някой обаче наблюдаваше със светещ далекоглед от пристана „Акер Брюге“, сигурно щеше да забележи същото като стареца: гърба на сив костюм, подскачащ всеки път, когато мъжът в него раздвижваше хълбоци, и лицето на силно гримирана и поне толкова пияна жена, която позволява да я чукат на западната стена на крепостта, точно под оръдията. От двете страни на съвкупяващите се лампи осветяваха каменната стена и зида над тях.

Knegs wehrmachtsgefängnis „Акершхюс“[99]. Тази вечер вътрешната част на крепостта бе затворена, а дори и да бе успял да се промъкне там, имаше твърде голяма опасност да го открият на самото място на екзекуцията.

Никой не знаеше колко души са разстреляни там през войната, но имаше паметна плоча на падналите в съпротивата норвежци. Старецът знаеше, че поне един от тях е обикновен престъпник, заслужил наказанието си, откъдето и да го погледне човек. И точно тук разстреляха Видкюн Квислинг и другите, получили смъртни присъди на процеса за възмездие. Квислинг седеше на барутната кула. Старецът често се бе чудил дали затова книгата е озаглавена точно така, онази, в която писателят описва подробно различни методи на екзекуция през вековете[100]. Дали описанието на екзекуцията с аркебуз, тоест разстрел от отряд, всъщност не е описание на екзекуцията на Видкюн Квислинг, тогавашния норвежки министър-председател, през октомври 1945 година, когато изведоха предателя на това място, за да надупчат тялото му с куршуми? Дали наистина, както разказваше писателят, са нахлузили покривало на главата му и са закрепили бяло парче плат над сърцето му като знак за център на мишената? Дали са извикали четири пъти командата, преди изстрелите да прозвучат? И толкова неточно ли са стреляли тези умели войници, та лекарят е бил принуден да проверява със стетоскоп и е повтарял, че осъденият на смърт трябва да бъде екзекутиран отново — и така стреляли четири или пет пъти и смъртта настъпила вследствие от кървенето на многото повърхностни рани?

Старецът бе изрязал описанието от книгата.

Прашният костюм, привършил заниманията си, слизаше по склона към колата си. Жената все още стоеше горе на стената: дръпнала полата си надолу, пушеше цигара, която светваше в мрака при всяко всмукване от нея. Старецът чакаше. После тя стъпка цигарата с тока си и тръгна по мръсната пътека около крепостта назад към „офиса“ си по улиците около „Норгес Банк“.

Старецът се обърна към задната седалка, където жената със завързана уста го гледаше втренчено със същите ужасени очи, които той виждаше при всяко нейно събуждане от наркозата с диетилетер. Видя как устните й се раздвижиха под превръзката.

— Не се страхувай, Сигне — той се наведе към нея и закрепи нещо на палтото й. Тя се опита да наклони глава, за да види какво е, но той й попречи.

— Хайде да се поразходим малко — предложи той. — Както преди.

Излезе от колата, отвори задната врата, издърпа я навън и я бутна да върви напред. Тя се спъна и падна на колене върху обраслия с трева банкет на пътя, но той сграбчи въжето, с което бе вързал ръцете й отзад, и пак я изправи на крака. Обърна я с лице към улична лампа и светлината заблестя директно в очите й.

— Забравих виното, не мърдай оттук — заповяда той. — Червено „Рибейрос“, помниш, нали? Не мърдай или…

Лампата я заслепяваше и се наложи да тикне ножа в лицето й, та тя да го види. А въпреки ярката светлина зениците й бяха толкова големи, че очите й изглеждаха почти изцяло черни. Той слезе до колата и се огледа. Нямаше жив човек. Ослуша се и чу само постоянния шум, долитащ от града. После отвори багажника. Отмести черния пластмасов чувал настрана и усети, че кучешкият труп вътре е започнал да се вцепенява. Стоманата на пушката „Мерклин“ слабо проблесна в тъмнината. Извади я и се настани на шофьорската седалка. Свали стъклото наполовина и опря пушката на него. Погледна нагоре и видя как гигантската й сянка танцува по жълтеникаво кафявата стена от шестнадесети век. Сигурно сянката се виждаше чак от Двореца. Красота.

Запали колата с дясната си ръка и форсира двигателя. Огледа се за последно наоколо, преди да погледне през оптичния мерник. При разстояние от не повече от петдесет метра палтото й изпълваше цялото кръгло поле в лещата на мерника. Отмести мерника съвсем малко надясно и черното кръстче откри онова, което търсеше — бялата хартийка. После издиша въздуха от дробовете си и сложи пръст на спусъка.

— Дойде и твоят ред — прошепна той.

Осма част

Откровението

Осемдесет и пета глава

Виена, 14 май 2000 г.

Хари си позволи да се наслади за три секунди на усещането от допира на хладната кожа на седалките в самолета на „Тиролиън Еър“. После пак започна да премисля.

Под тях пейзажът наподобяваше килим от зелени и жълти парчета, а Дунава блестеше на слънцето като кафява болезнена рана. Стюардесата току-що съобщи, че предстои да се приземят и Хари се подготви.

И преди никога не се бе прехласнал по летенето, но през последните години започна да се плаши. Веднъж Елен го попита от какво се страхува.

— Че ще паднем и ще умра, от какво друго по дяволите? — отвърна й той.

Тя му обясни, че вероятността да загине в самолетна катастрофа при едно-единствено пътуване е едно на три милиона. Той й благодари за информацията и каза, че вече не се страхува.

Хари вдишваше и издишваше в опит да не слуша променящите се звуци от двигателя. Защо страхът от смъртта се изостря с годините, не е ли редно да е обратното? Сигне Юл бе на седемдесет и девет години, вероятно е била изплашена до смърт. Откри я един от патрулите на крепостта „Акершхюс“. Получили обаждане в централата от известен милионер на пристана „Акер Брюге“, който не можел да заспи и им съобщил, че една от лампите на южния път е изгаснала. Дежурният изпратил един от патрулите. Хари го разпита два часа по-късно и той му описа как, когато се приближил, видял над лампата да лежи безжизнена жена и да закрива светлината. Първо я помислил за наркоманка, но я доближил и забелязал побелялата коса и старомодните дрехи, тогава разбрал, че става дума за старица. После се зачудил да не би да й е прилошало, но открил, че ръцете й са завързани. Едва когато съвсем се приближил до нея, видял зеещата дупка в палтото й.

— Гръбначният й стълб беше прекъснат — обясняваше той на Хари. — Мамка му, направо го видях.

После разказа как се подпрял с ръка на каменната стена и започнал да повръща. Едва по-късно, когато полицията дошла и преместила жената, за да се освети стената, разбрал какво е лепкавото нещо по ръката му. Показа на Хари ръката си, сякаш това бе от значение.

Групата на местопрестъплението бе дошла, а Вебер отиде до Хари, докато наблюдаваше Сигне Юл със сънени очи и каза, че тук не Господ е бил шибаният съдник, а човекът от долния етаж.

Единственият свидетел — пазачът — по онова време проверявал складовите бази. На път към източната част на улицата срещнал кола в три без петнадесет. Но понеже го заслепили с дългите фарове, не успял да види нито марката, нито цвета на колата.

Хари усети как пилотът даде газ. Представи си, че се опитва да набере височина, понеже командирът току-що е забелязал Алпите точно пред пилотската кабина. После самолетът на „Тиролиън Еър“ сякаш изгуби целия въздух под крилата си и Хари усети как стомахът му се качи чак до ушите. Неволно изстена, когато в следващия миг отново се втурнаха нагоре като гумена топка. Командирът се обади по високоговорителя и обясни нещо на немски и английски за турбуленцията.

Ауне му бе обърнал внимание, че ако човек няма способността да изпитва страх, вероятно няма да оцелее и един-единствен ден. Хари се вкопчи в ръкохватките и се опита да се утеши с тази мисъл.

Впрочем точно Ауне индиректно подтикна Хари да пътува с първия възможен полет до Виена. Хари му изложи новопоявилите се факти, а той веднага реагира, че сега решаващ фактор е времето.

— Ако става въпрос за сериен убиец, той е на път да загуби контрол — натърти Ауне. — Не като класическия сериен убиец със сексуални мотиви, който търси удовлетворение, но всеки път се разочарова и увеличава честотата само от фрустрация. Този убиец очевидно не се ръководи от сексуална мотивация, той има някакъв налудничав план и си е поставил за цел да го изпълни, а досега беше внимателен и се държеше рационално. Убийствата зачестиха и той поема значителни рискове, за да подчертае символичното в действията си — например убийството на крепостта „Акершхюс“, приличащо на екзекуция — това подсказва, че или се чувства непобедим, или е на път да изгуби контрол и навярно ще изпадне в психоза.

— Или пък продължава да се контролира напълно — предположи Халвуршен. — Досега не е сгафил. Все още нямаме никакви улики.

И за жалост Халвуршен бе много прав. Никакви улики.

Междувременно Мускен се появи. Вдигнал телефона в Драмен, когато Халвуршен му се обадил сутринта, за да провери, понеже според разузнавачите от него нямало и помен в Осло. Естествено, не можеха да знаят дали казва истината. Твърдял, че се прибрал в Драмен, след като затворили хиподрума „Бярке“ в десет и половина и бил у дома в единадесет и половина. Или пък се е прибрал в три и половина през нощта и така е имал време да застреля Сигне Юл.

Хари помоли Халвуршен да позвъни у съседите и да ги попита дали са чули, или видели кога се е прибрал Мускен, но не таеше особени надежди. И помоли Мьолер да говори с прокурора и да издейства заповед за обиск в двата му апартамента. Хари знаеше колко неясни са аргументите им и прокурорът с пълно право щеше да отговори, че би искал да види нещо, което поне да напомня на улика, за да им даде зелена светлина.

Никакви следи. Време беше да изпита паника.

Хари затвори очи. Все още виждаше лицето на Евен Юл — посивяло, дистанцирано. Седеше свит в креслото в къщата си с верижката на кучето в ръка.

После колелата докоснаха асфалта и Хари установи, че още един път се е оказал измежду трите милиона късметлии.

Полицаят, когото шефът на полицията във Виена така любезно предостави на разположението на Хари като шофьор, гид и преводач, стоеше в залата за пристигащи в тъмен костюм и със слънчеви очила. Беше дебеловрат и държеше лист, на който пишеше „Г-н Хуле“.

Дебеловратият се представи като Фриц (все някой трябва да се казва така, помисли си Хари) и поведе Хари към морскосиньо БМВ. В следващия миг вече се носеха по магистралата в северозападна посока към центъра, покрай фабрични комини, бълващи бял дим, и добре възпитани шофьори, които минаваха в дясното платно, когато Фриц даваше газ.

— Ще отседнете в шпионския хотел — осведоми го Фриц.

— В шпионския хотел ли?

— В стария, почитаем „Империал“. Точно там се подвизаваха руските и западните агенти през Студената война. Шефът ви сигурно има доста пари.

Стигнаха до Кертнер Ринг и Фриц посочи с ръка.

— Над покривите на къщите вдясно виждате кулата на катедралата „Свети Стефан“. Страхотна е, нали? Това е хотелът. Ще почакам, докато се настаните.

Рецепционистът в „Империал“ се усмихна, когато видя как Хари се оглежда озадачен.

— Струва ни четиридесет милиона шилинга да го ремонтираме така, че да изглежда както преди войната. Бил е почти разрушен от бомбардировките през 1944 година и допреди няколко години беше доста олющен.

Хари слезе от асансьора на третия етаж и сякаш тръгна по потъващо блатно дъно, толкова дебели и меки бяха килимите. В стаята, не особено голяма, имаше широко легло с балдахин, също с вид на поне стогодишно. Отвори прозореца и вдиша аромата на печива от сладкарницата от другата страна на улицата.

— Хелена Майер живее сама — осведоми го Фриц, когато Хари отново седна в колата му. Бибитна на кола, която смени платното, без да даде мигач.

— Вдовица е и има две пораснали деца. След войната работила като учителка, докато се пенсионирала.

— Говорихте ли с нея?

— Не, но прочетох досието й.

Адресът ги отведе в квартал, някога вероятно изискан. Сега обаче мазилката по стените на широкото стълбище се лющеше, а ехото от стъпките им се смесваше със звука от капеща вода.

Хелена Майер ги очакваше усмихната на входната врата на четвъртия етаж. Имаше будни кафяви очи и се извини за многото стъпала.

В леко претъпкания с мебели апартамент изобилстваха всички онези джунджурии, които старите хора събират в продължение на дългия си живот.

— Седнете — покани ги тя. — Ще говоря на немски, но вие може спокойно да ми говорите на английски, разбирам достатъчно добре — обърна се тя към Хари.

Донесе поднос с кафе.

— Strudel — посочи тя таблата със сладкишите.

— Ммм… — премлясна Фриц и си взе.

— Значи вие познавахте Гюдбран Юхансен? — подхвана Хари.

— Да, точно така. Тоест, ние го наричахме Урия, така настояваше той. Първо мислехме, че е малко странен, че се дължи на раните.

— Какви рани?

— По главата. И по крака му, разбира се, доктор Брокхард за малко да го ампутира.

— Но е оздравял и е бил командирован в Осло през лятото на 1944 година, нали?

— Е, такава беше целта.

— Какво имате предвид?

— Ами той нали изчезна. И със сигурност не се е появявал в Осло.

— Не и доколкото знаем. Колко добре познавахте Гюдбран Юхансен?

— Доста добре. Той бе общителен мъж и умееше да разказва увлекателно. Една по една всички сестри се влюбиха в него.

— И вие ли?

Тя се засмя звънко и жизнерадостно.

— И аз. Но той не искаше мен.

— Не ви е искал ли?

— О, аз бях красавица, бъдете сигурен. Не това беше причината. Урия харесваше друга жена.

— Така ли?

— Да, и тя се казваше Хелена.

— Хелена коя?

Старицата сбърчи вежди.

— А, да, Хелена Ланг. Точно заради любовта им се разигра тази трагедия.

— Каква трагедия?

Тя погледна учудено Хари, после Фриц и пак Хари.

— Не сте ли тук точно затова? — попита тя. — Заради онова убийство?

Осемдесет и шеста глава

Паркът на Двореца, 14 май 2000 г.

Беше неделя, хората се движеха по-бавно от обичайното и старецът вървеше в крачка с тях през парка на Двореца. Спря до караулната вишка. Цветът на дърветата бе светъл, зелен, точно какъвто най-много харесваше. Всички бяха зелени освен едно. Високият дъб в средата на парка никога нямаше да позеленее повече. Вече се забелязваше разликата. Постепенно дървото се събуждаше от зимен сън, поддържащата живота му течност в стъблото вече циркулираше и разпространяваше отровата в мрежата от артерии. Сега достигаше до всички листа и предизвикваше свръхрастеж, който в продължение на седмица-две щеше да стане причина те да увехнат, да покафенеят, да опадат и накрая дървото щеше да умре.

Но те все още не разбираха какво става. Сигурно нищо не схващаха. Бернт Бранхауг не присъстваше в първоначалния план и старецът разбираше напълно защо покушението обърка полицията. Изявленията на Бранхауг в „Дагбладе“ бяха само едно от онези странни съвпадения и той се засмя високо, като ги прочете. Боже Господи, даже беше съгласен с Бранхауг, победените трябва да висят на бесилото, това е законът на войната.

Но какво стана с всички други улики, които им подхвърли? Та те дори не успяха да направят връзка между екзекуцията на крепостта „Акершхюс“ с голямата измяна. Дано им просветне следващия път, когато оръдията на вала гръмнат.

Огледа се за свободна пейка. Болките се появяваха все по-често, безсмислено е да ходи при Бюер, за да разбере, че болестта се е разпространила из цялото му тяло. И сам го усещаше. Преди малко започна нов пристъп.

Опря се на едно дърво. Кралската бреза[101]. Правителството и кралят избягаха в Англия. „Кръжат над нас немски бомбардировачи.“ От това стихотворение, написано от Нурдал Грип му прилошаваше. То представя предателството на краля като достойно отстъпление, а това да напуснеш народа си в беда — като морална постъпка. Дори на сигурно място в Лондон кралят не се отличаваше от онези величия в изгнание, които вкопчени в надеждата малкото им кралство един ден да се озове в техни ръце, държаха прочувствени речи по време на представителни вечери пред симпатизантки от висшето общество. И след като всичко свърши, пристигна корабът с престолонаследника, а хората го приветстваха с аплодисменти от пристана и всички крещяха до прегракване, за да заглушат срама — техния и на краля им. Старецът замижа срещу слънцето.

Команден вик, ботуши и пушки АГ-3 се удариха в чакъла. Ново повикване. Смяна на караула.

Осемдесет и седма глава

Виена, 14 май 2000 г.

— Нима не знаехте за това? — учуди се Хелена Майер.

Тя поклати глава, а Фриц, вече на телефона, даваше разпореждане да се разтърсят из изтекли и архивирани дела за убийства.

— Ще го открием със сигурност — прошепна той.

Хари не се съмняваше.

— Значи от полицията бяха сигурни, че Гюдбран Юхансен е убил своя лекуващ лекар? — обърна се Хари към старата дама.

— Ами да. Кристофър Брокхард живееше сам в един от апартаментите на болницата. Полицаите разправяха, че Юхансен счупил стъклото на входната врата и го убил, докато онзи спял в леглото си.

— Как…

Госпожа Майер театрално прокара пръст по гръкляна си.

— После го видях с очите си — допълни тя. — Човек би си помислил, че докторът сам го е извършил, разрезът беше безупречен.

— Хм. А защо полицаите са били убедени, че е бил Юхансен?

Тя се засмя.

— Ами ще ви кажа защо — понеже Юхансен питал стражата в кой апартамент живее Брокхард и караулът го видял как паркира отвън и влиза през главната порта. След това излязъл тичешком, запалил колата и потеглил с пълна газ в посока към Виена. На следния ден бе изчезнал и никой не знаеше къде е. Според заповедта за разпределение трябваше да се яви в Осло след три дена.

Норвежката полиция го чакала, но той така и не се появил там.

— Освен показанията на караула, помните ли дали полицията е открила и други доказателства?

— Дали помня ли? Та ние говорихме за това убийство години наред! Кръвта по стъклото на входната врата съвпадаше с неговата кръвна група. А полицията откри, че отпечатъците в спалнята на Брокхард са същите като на нощната масичка и леглото на Урия в болницата. Освен това налице бе и мотив…

— Така ли?

— Да, Гюдбран и Хелена се обичаха. Но щеше да я спечели Кристофър.

— Били са сгодени ли?

— Не, не. Но Кристофър бе луд по Хелена, всички го знаехме. Хелена идваше от богато семейство, но разорено след като баща й се озовал в затвора. А брак с потомък на семейство Брокхард бе възможност за нея и майка й да си стъпят отново на краката. А знаете как е, младата жена има известни задължения спрямо семейството си. Или поне тогава тя имаше.

— Знаете ли къде е Хелена Ланг днес?

— Ама вие не сте опитали от щрудела, скъпи мой — възкликна вдовицата.

Хари лапна голямо парче, задъвка и кимна одобрително към госпожа Майер.

— Не — отвърна тя. — Не знам. Когато стана ясно, че е била заедно с Юхансен в нощта на убийството, започнаха разследване и срещу нея, но не откриха нищо. Тя напусна болницата „Рудолф II“ и се премести да живее във Виена. Там отвори шивачница, да, та тя бе силна и дейна жена, виждах я от време на време да бърза из тукашните улици. Но в средата на петдесетте продаде магазина и оттогава не съм чувала нищо за нея, някой ми каза, че заживяла в чужбина. Но знам кого може да попитате. Ако е жива, разбира се. Беатрис Хофман, беше домашна помощница на семейство Ланг. След убийството те вече нямаха средства да й плащат и тя работи известно време в болницата „Рудолф II“.

Фриц се затича към телефона.

На перваза на прозореца отчаяно бръмчеше муха. Осланяше се само на своя микроскопичен разсъдък и се блъскаше ли, блъскаше в стъклото, без да разбира какво става. Хари се изправи.

— Ами щрудела…

— Следващия път, госпожо Майер, сега нямаме време.

— Защо? — учуди се тя. — Та това се случи преди повече от половин век, няма да ви избяга.

— Дали… — Хари се вторачи в черната муха на слънчевата светлина под дантелените пердета.

Обадиха се на Фриц по телефона, докато пътуваха към полицейския участък, и той, в нарушение на всички правила, направи обратен завой, което накара водачите на другите автомобили да надуят клаксоните.

— Беатрис Хофман е жива — даде газ той, пресичайки натовареното кръстовище. — Живее в старчески дом на Мауербахщрасе. Намира се във високата част на Вийнервалд.

Турбодвигателят на БМВ-то радостно изхриптя. Жилищните блокове отстъпиха пред паянтови къщи, олющени стени, винарни, а после се появи зелената широколистна гора, където следобедната светлина танцуваше по листата на дърветата и създаваше вълшебно настроение, когато профучаваха през алеи от бук и кестени.

Медицинската сестра ги заведе в голяма градина.

Беатрис Хофман седеше на пейка в сянката на величествен чворест дъб. Над дребничкото й сбръчкано лице се мъдреше сламена шапка. Фриц я заговори на немски и й обясни защо идват при нея.

Старицата кимна и се усмихна.

— На деветдесет години съм — потрепери гласът й. — И все още се просълзявам, като се сетя за Fraulein Хелена.

— Жива ли е? — попита Хари на своя детски немски. Знаете ли къде е?

— Какво казва той? — попита тя с ръка зад ухото и Фриц й обясни.

— Да — кимна тя. — Да, знам къде е Хелена. Тя е там горе.

И тя посочи короната на дървото.

Ясно, помисли си Хари. Старческо слабоумие. Но старицата не бе приключила:

— При Свети Петър. Ланг бяха добри католици, но Хелена бе ангелът в семейството. Както ви казах, очите ми се насълзяват, като мисля за нея.

— Помните ли Гюдбран Юхансен? — попита Хари.

— Урия ли — уточни Беатрис. — Виждала съм го само веднъж. Хубав и чаровен млад мъж, но болен, за съжаление. Кой би предположил, че такова учтиво и мило момче е способно на убийство? Чувствата им бяха прекалено силни, да, така беше и за Хелена, тя никога не преодоля загубата му, бедничката. Полицията така и не го залови и макар че не обвиниха Хелена в нищо, Андре Брокхард накара управата на болницата да я изгонят от „Рудолф II“. Тя се премести в града и работеше като доброволка при архиепископа, докато немотията в семейството й не я принуди да си намери по-добре платена работа. Затова отвори шивашки цех. В продължение на две години нае четиринадесет жени които шиеха за нея на пълно работно време. Освободиха баща й от затвора, но след скандала с онези еврейски банкери той не си намери работа. Госпожа Ланг най-трудно се примири с банкрута на семейството. Почина след дълго боледуване през 1953-а, а господин Ланг загина същата есен в автомобилна катастрофа. Хелена продаде шивачницата през 1955-а и без да се обади на никого, напусна страната. Помня точно деня. Петнадесети май — денят на освобождението на Австрия.

Фриц забеляза въпросителното изражение на Хари и му обясни:

— Австрия е малко по-особена. Тук не празнуваме деня на капитулацията на Хитлер, а деня, в който съюзниците са се изтеглили от страната.

Беатрис разказа как е разбрала за смъртта на Хелена.

— Не бяхме чували нищо за нея повече от двадесет години. И ето, един ден получих писмо от Париж. Била там с мъжа си и с дъщеря си. Разбрах, че става дума за един вид последно пътешествие. Тя не ми пишеше къде се е установила, за кого се е омъжила или от какво е болна. А само, че не й остава много и иска да запаля за нея свещ в катедралата „Свети Стефан“. Тя беше необикновен човек, моята Хелена. На седем годинки дойде при мен в кухнята, погледна ме сериозно и каза, че хората са създадени от Бог, за да обичат.

По набръчканата буза на старицата се търкулна сълза.

— Никога няма да го забравя. Седем годинки. Мисля, че точно в онзи момент тя реши как ще изживее живота си. И макар че със сигурност нещата не се стекоха, както тя си ги беше представяла, и изпитанията бяха много по-големи, убедена съм, че тя през целия си живот непоклатимо е вярвала в това — че Господ е създал човека, за да обича. Тя просто си беше такава.

— Пазите ли още писмото? — попита Хари.

Старицата избърса сълзите си и кимна.

— Пазя го в стаята ми. Нека само малко да поседя тук и да си спомня за нея, после ще отидем да го видим. Това впрочем ще бъде първата гореща нощ тази година.

Поседяха мълчаливо и се заслушаха в шумоленето на клоните и в песента на птичките, посветена на слънцето. То бе на път да се скрие зад пасището Зофиналпе. Всеки от тях мислеше за хората, които бе изгубил.

В конусите от светлина под дърветата подскачаха и танцуваха насекоми. Хари мислеше за Елен. Забеляза птица, за която би се заклел, че е мухоловката, която видя в атласа за птиците.

— Да тръгваме — подкани Беатрис.

Стаята й бе малка и обикновена, но светла и уютна. Леглото й беше до по-дългата стена, покрита с големи и малки снимки. Беатрис започна да рови из листовете хартия в голямо чекмедже.

— Имам си специална система и ще го намеря — обясни тя.

Разбира се, че имаш, помисли си Хари.

В същия миг погледът му падна върху снимка в сребърна рамка.

— Ето го писмото — обади се Беатрис.

Хари не отговори. Вторачи се в снимката и реагира едва когато чу гласа й точно зад гърба си.

— Тази снимка е правена, докато Хелена работеше в болницата. Красива е, нали?

— Да — съгласи се Хари. — Много ми напомня на някого.

— Нищо чудно — усмихна се Беатрис. — Рисуват я на иконите от почти вече две хиляди години.

Нощта наистина стана гореща. Жарка и задушна. Хари се въртеше в леглото под балдахина, хвърли завивката на пода и издърпа чаршафа в опит да спре да мисли и да заспи. За миг го осени идеята за минибара, но се сети, че вечерта извади ключа от връзката и го остави на рецепцията. Дочу гласове в коридора, долови как някой натисна дръжката на вратата, той се изправи рязко в леглото, но никой не влезе. После гласовете се промъкнаха вътре, дъхът им гореше по кожата му, чуваше се шум от разкъсване на плат, но когато отвори очи, видя само отблясъци и разбра, че са били светкавици.

Пак изгърмя, сякаш в града прозвучаха далечни експлозии, идващи ту от едно, ту от друго място. После пак заспа и я целуваше, съблече бялата й нощница, а кожата й бе бяла и студена, настръхнала от пот и страх, и той я държа в обятията си, докато тя се стопли и оживя в ръцете му като цвете, снимано през цялата пролет и пуснато на бърз кадър.

Не спираше да я целува — по врата, по вътрешната страна на ръцете, по корема — не настойчиво, не и възбуждащо, просто полуутешително, полуприспивно, сякаш той можеше да изчезне всеки момент. И когато тя колебливо го последва, понеже вярваше, че отиват на сигурно място, той продължи да върви напред, докато стигнаха някъде, където и той не е бил преди и когато се обърна, бе твърде късно и тя се спусна в обятията му, като го проклинаше и го умоляваше, и го дращеше до кръв със силните си ръце.

Събуди се от собственото си учестено дишане и трябваше да се обърне в леглото, за да се убеди, че е сам. После всичко се сля във водовъртеж от гръмотевици, сън, видения. Събуди се посред нощ от барабаненето на дъжда по перваза, отиде до прозореца и се загледа в улиците, където водата течеше по ръба на тротоарите и във въздуха се носеше безстопанствена шапка.

Събудиха го по телефона. Навън бе светло, а улиците — сухи.

Погледна часовника на нощната масичка. Оставаха два часа до излитането на самолета за Осло.

Осемдесет и осма глава

В кабинета на доктор Ауне, 15 май 2000 г.

Столе Ауне работеше в жълто оцветен кабинет с етажерки по стените, претъпкани с научна литература и рисунки на съвременни художници.

— Сядай, Хари — подкани го доктор Ауне. — На стола или на дивана?

С тази стандартна реплика той започваше разговора винаги и Хари му отговори с крива усмивка в стил „забавно е, но вече сме го чували.“ Хари му се обади от летището и Ауне го повика, но го предупреди, че не разполага с много време, понеже щял да изнася доклад при откриването на научен семинар в Хамар.

— Заглавието му е „Проблеми, свързани с диагностицирането на алкохолизма“ — допълни Ауне. Няма да споменавам името ти.

— Затова ли си се изтупал така? — попита Хари.

— Дрехите са един от най-силните ни сигнали — Ауне поглади с ръка ревера на сакото си. — Туидът сигнализира мъжественост и самоувереност.

— А папийонката? — подметна Хари, като извади бележник и химикалка.

— Интелектуална небрежност и арогантност. Сериозност със самоиронична нотка, ако така предпочиташ. Оказва се напълно достатъчно, за да впечатля второразредните си колеги.

Ауне се облегна назад със задоволство и скръсти ръце над издутия си корем.

— По-добре ми обясни нещо повече за раздвояването на личността — мина на темата Хари. — Или за шизофренията.

— За пет минути? — изпъшка Ауне.

— Дай ми обобщение тогава.

— Първо — поставяш шизофренията и раздвояването на личността под един знаменател, а това е едно от недоразуменията, които са се вкоренили в мисленето на хората. Шизофренията е термин, покриващ цяла група много различни душевни заболявания и няма нищо общо с раздвоението на личността. Наистина „шизо“ на гръцки означава „раздвоен“, но доктор Ойген Блойлер е искал да каже, че в мозъка на шизофреника психологическите функции са разделени. И ако…

Хари посочи с ръка часовника.

— Точно ти обяснявам най-същественото — обърна му внимание Ауне. — Раздвоението на личността, за което говориш ти, на американски английски се нарича МЛР множествено личностно разстройство — и се дефинира така: откриваш две или повече личности в един индивид и всяка от тях доминира в определен момент, като се редуват. Като при доктор Джекил и мистър Хайд.

— Значи има такава болест?

— Има, естествено. Но се среща много по-рядко, отколкото някои холивудски филми се опитват да ни убедят. За двадесет и пет години практика като психолог нито веднъж не съм имал късмета да наблюдавам дори един-единствен случай на МЛР. Но все пак знам някои неща за него.

— Например?

— Ами например, че почти винаги е съпроводено от загуба на паметта. Тоест, при пациент с МЛР една от личностите може да се събуди с махмурлук, без да знае, че това е заради съществуването на друга личност, която е пияница. Мда, едната личност може всъщност да бъде алкохолик, а другата — въздържател.

— Не искаш да го приема буквално, предполагам?

— Напротив.

— Но алкохолизмът е и физическо заболяване.

— Да, и точно това прави МЛР толкова вълнуващо. Разполагам с доклад за пациент с МЛР при когото едната личност е страстен пушач, а другите никога не са докосвали цигара. И когато измерили кръвното налягане на пушача, то било двадесет единици по-високо. А жени с МЛР твърдят, че имат менструация по няколко пъти в месеца, защото всяка отделна личност си има свой собствен цикъл.

— Значи тези хора стигат дотам да променят собствената си физика?

— Да, в известна стенен. Историята за доктор Джекил и мистър Хайд всъщност не е толкова далеч от истината, колкото бихме си помислили. В един известен случай, описан от доктор Ошерсън, едната личност е хетеросексуална, а другата — хомосексуална.

— Могат ли личностите да имат различни гласове?

— Да, благодарение на различните гласове всъщност най-лесно наблюдаваме смяната на личностите.

— Толкова различни, че дори човек, който познава болния много добре, не е в състояние го разпознае по другия му глас. Например по телефона?

— Да, ако въпросният човек не знае за другата личност на болния. Ако говорим за хора, които познават пациента с МЛР само бегло, промяната на мимиката и езика на тялото са достатъчни, за да не успеят да го разпознаят, дори да стоят в същата стая.

— Мислимо ли е човек с МЛР да съумее да скрие болестта от близките си?

— Може да я скрие, да. Колко често се проявява едната или другата личност е строго индивидуално и някои хора до известна степен са способни да контролират смените.

— Но в такъв случай личностите знаят една за друга?

— Да, не е необичайно. И точно както в романа за доктор Джекил и мистър Хайд понякога между личностите възникват остри спорове, понеже имат различни цели, разбирания за морал, за хора от обкръжението им, които харесват или не и така нататък.

— А почерка, могат ли и там да мамят?

— Не става дума за измама, Хари. И ти не си постоянно един и същи човек. Прибираш се у дома и при теб настъпват куп незабележими промени — в гласа ти, езика на тялото ти и какво ли още не. А е странно, че споменаваш за почерци. Тук някъде имам книга с факсимиле на писмо, писано последователно от пациент с МЛР със седемнадесет напълно различни почерка. Някой ден, когато имам повече време, ще го потърся.

Хари си отбеляза няколко ключови думи в бележника.

— Различни менструални цикли, различни почерци, това са напълно побъркани хора — промърмори той.

— Ти го казваш, Хари. Дано съм ти помогнал, а сега трябва да тичам.

Ауне си извика такси и двамата излязоха заедно на улицата. Докато чакаха на тротоара, Ауне попита Хари какви планове има за Седемнадесети май.

— Жена ми и аз ще каним неколцина приятели на закуска. Добре дошъл си при нас.

— Много мило, но неонацистите възнамеряват да „атакуват“ мюсюлманите, чийто празник по случай края на Рамадана тази година е на седемнадесети[102]. Имам задачата да координирам охраняването на джамията недалеч от Главното полицейско управление — обясни Хари, и радостен, и смутен от изненадващата покана. — Нали знаеш, винаги товарят с дежурства необвързаните полицаи на подобни семейни празници.

— Просто намини за малко. Повечето гости също имат други планове за следобеда.

— Благодаря ти. Остави ме да помисля, после ще ти звънна. Какви са приятелите ти всъщност?

— Такива като теб — Ауне провери дали папийонката му стои добре. — Но жена ми познава малко по-изискани хора.

В същия миг таксито зави към тротоара. Хари задържа вратата, та Ауне да влезе вътре, но тъкмо когато се канеше да я затвори, му хрумна нещо:

— На какво се дължи МЛР?

Ауне се наведе напред и погледна Хари:

— За какво всъщност става дума, Хари?

— Не съм съвсем сигурен. Но може да е важно.

— Ясно. Много често пациентите с МЛР са били подложени на издевателства като деца. Но понякога причината е и силно травмиращо преживяване през по-късен етап от живота. Човек си създава друго лице, за да избяга от проблема.

— Какви травмиращи преживявания биха отключили МЛР при зрял човек?

— Просто използвай въображението си. Например да е преживял природно бедствие, да е изгубил близък, да е бил подложен на насилие, да е живял дълго време в страх.

— Да речем войник по време на войната?

— Войната може да бъде отключващ фактор, да.

— Или партизанската война.

Последната реплика Хари каза на себе си — таксито с Ауне вече пътуваше надолу по улицата.

— „Скотсман“ — каза Халвуршен.

— Ще прекараш Седемнадесети май в кръчмата „Скотсман“’? — Хари направи гримаса и сложи чантата си зад закачалката.

Халвуршен вдигна рамене.

— Имаш ли по-добро предложение?

— Ако ще е кръчма, поне намери нещо по-стилно от „Скотсман“. Или по-добре, дай рамо на бащите от службата и поеми дежурство по време на детското шествие. Солидна премия за работа през почивен ден и никакъв махмурлук.

— Ще си помисля.

Хари се отпусна на стола.

— Няма ли да го дадеш най-после на ремонт? Звучи доста болен.

— Не може да се ремонтира — тросна се Хари.

— Sorry. Откри ли нещо във Виена?

— Ще стигнем и дотам. Първо ти.

— Проверих алибито на Евен Юл за часа, когато е изчезнала съпругата му. Твърди, че бил на разходка из центъра, че ходил в любимото си кафене, но не срещнал познати, които да го потвърдят. Персоналът на кафенето се оправдава, че оттам минават твърде много клиенти, за да могат да твърдят със сигурност кого са видели и кого не.

— Кафенето се намира перпендикулярно на улицата, където е „Скрьодер“ — вметна Хари.

— И какво от това?

— Само отбелязвам. Какво разправя Вебер?

— Не откриват нищо. Според Вебер, ако Сигне Юл е докарана до крепостта с колата, която е видял патрулът, би трябвало да намерят нещо по дрехите й, влакна от задната седалка, пръст или масло от багажника, все нещо.

— Той е постлал чували за смет в колата — напомни Хари.

— И Вебер каза същото.

— Провери ли сухите стръкчета слама, които откриха по палтото й?

— Да. Може да са от конюшнята на Мускен. Плюс от още милион други места.

— Сено. Не слама.

— Няма нищо особено в това сено, Хари, това са просто… стръкчета трева.

— Мамка му — Хари се огледа кисело.

— Ами Виена?

— Още плява. Разбираш ли от кафе, Халвуршен?

— А?

— Елен винаги правеше хубаво кафе. Купуваше го от някакъв магазин тук, до Управлението. Може би…

— Не! — възрази Халвуршен. — Няма да ти правя кафе.

— Поне опитай — Хари стана. — Няма да съм тук няколко часа.

— Няма ли да кажеш още нещо за Виена? Плява? Не намери ли поне една сламка?

Хари поклати глава.

— Sorry, пак погрешна следа. Ще свикнеш.

Нещо се беше случило. Хари крачеше из центъра на града и се опитваше да разбере какво именно. Нещо, свързано с хората по улиците. Докато отскочи до Виена, нещо се беше случило с тях. Стигна до горната част на „Карл Юхан“ и чак тогава разбра какво е. Лятото беше дошло. За пръв път тази година Хари усещаше мириса на асфалта, на хората, които минаваха край него, и на магазина за цветя на Гренсен. А като мина през парка на Двореца, силният аромат на новопоникналата трева го накара да се усмихне. Мъж и момиче в работни костюми на парковата управа гледаха към короната на едно дърво, обсъждаха нещо и клатеха глава. Момичето, разкопчала горната част на костюма, го бе вързала около кръста и Хари забеляза, че докато тя гледа дървото и сочи нагоре, колегата й хвърля крадешком едно око към опънатата й тениска.

На булевард „Хегдехауген“ модните и не чак толкова модните магазини за последно се опитваха да издокарат хората за празника на Седемнадесети май. По павилионите продаваха панделки и знаменца, а в далечината се чуваше ехото от духов оркестър, който слагаше последен щрих към изпълнението си на „Стария ловен марш“. Синоптиците прогнозираха краткотрайни проливни дъждове, но щеше да се стопли.

Изпотен от разходката, Хари позвъни на вратата на Синдре Фауке.

Фауке не се радваше особено на националния празник:

— Навалица. И прекалено много знамена. Никак не е чудно защо Хитлер се чувствал роднина с норвежците. По душа ние сме си непоправими националисти. Просто не смеем да си го признаем.

Наля кафе.

— Гюдбран Юхансен е лежал в лазарета във Виена — осведоми го Хари. — В нощта, преди да тръгне за Норвегия, е убил тамошен лекар. После никой не го е виждал.

— Я гледай ти — възкликна Фауке и шумно засърба горещото кафе. — Това момче не е съвсем наред, знаех си аз.

— Какво можете да ми разкажете за Евен Юл?

— Много. Ако се налага.

— Ами, налага се.

Фауке повдигна едната си рунтава вежда.

— Сигурен ли сте, че сте на прав път, Хуле?

— Не съм сигурен в абсолютно нищо.

Фауке замислено духаше кафето.

— Добре. Ако наистина е необходимо, добре тогава. Връзката между Юл и мен до голяма степен напомняше отношенията между Гюдбран Юхансен и Даниел Гюдесон. Бях като баща за Евен. Сигурно причината бе, че е израснал без родители.

Чашата на Хари спря рязко пред устата му.

— Малцина го знаят, защото Евен си съчиняваше нещата много свободно. Измисленото му детство, населено с много хора и изпълнено с подробности, включваше много повече места и дати, отколкото повечето от нас помнят от реалното през младенчески си години. Според официалната версия е израснал в семейство Юл в чифлик до Грини. Но истината е друга: живял е при различни приемни родители и в домове за сираци из цяла Норвегия, преди накрая, дванадесетгодишен, да попадне в бездетното семейство Юл.

— Откъде знаете, щом той е лъгал за толкова неща?

— Историята е малко странна. Една нощ Евен и аз дежурехме заедно пред военна квартира, която бяхме построили в гората, и точно тогава с него се случи нещо. По онова време двамата не бяхме особено близки и страшно се изненадах, когато той започна да ми разказва как са издевателствали над него като малък и никой не искал да го задържи при себе си. Разказа ми много лични подробности от живота си, някои — направо мъчителни. От възрастните хора, при които е живял, неколцина заслужават да бъдат… — Фауке потръпна.

— Хайде да се поразходим — предложи той след малко. — Днес времето щяло да е чудесно.

Тръгнаха към парка, където първите за годината бански се бяха показали, а силно напушен наркоман, напуснал леговището си на хълма, изглеждаше като паднал от Марс.

— Не знам по каква причина, но онази нощ Евен Юл сякаш беше друг човек — подхвана Фауке. — Странно. А още по-странното е, че на следващия ден той се държеше, все едно нищо не се е случило, сякаш е забравил за нашия разговор.

— Не сте били близки, но разказахте ли му за преживяванията си на Източния фронт?

— Да, разбира се. В гората не се случваше почти нищо, общо взето трябваше да се движим и да се промъкваме към немците. И през това време си разказахме много истории.

— Разказвахте ли му в подробности за Даниел Гюдесон?

Фауке изгледа Хари продължително.

— Значи сте усетили, че Евен Юл е обсебен от Даниел Гюдесон?

— Засега само предполагах — отвърна Хари.

— Да, говорих много за Даниел — призна Фауке. — Та той бе същинска легенда, нашият Даниел Гюдесон. Толкова свободолюбива, силна и щастлива душа като него се среща много рядко. И Евен се въодушеви от историите; наложи се да ги повторя по няколко пъти, особено онази за руснака, когото Даниел издърпа и погреба.

— Знаеше ли той, че Даниел е бил в Зенхайм през войната?

— Естествено. Евен помнеше всички подробности за Даниел, дори ме подсещаше за някои, които вече започвах да забравям. По някаква причина напълно се идентифицираше с Даниел, макар че почти не мога да си представя двама по-различни човека. Веднъж Евен се напи и предложи да го наричам Урия, точно като Даниел. И ако питате мен, неслучайно хвърли око на младата Сигне Алсакер, като я видя на процеса за възмездие.

— Охо?

— Щом разбра, че започва процеса срещу годеницата на Даниел Гюдесон, се появи в съдебната зала и цял ден не свали очи от нея. Сякаш предварително бе решил да я спечели.

— Понеже е била жената на Даниел ли?

— Сигурен ли сте, че това е важно? — попита Фауке и тръгна по пътеката към хълма неочаквано пъргаво, та се наложи Хари да се поозори, за да не изостане.

— Напълно — потвърди Хари.

— И все пак не знам дали е редно да го казвам, но лично аз си мисля, че Евен Юл обичаше мита за Даниел Гюдесон повече, отколкото обичаше Сигне Юл. Възхищението му от Гюдесон беше една от основните причини след войната да не поднови следването си по медицина, а да започне да учи история. В това съм убеден. И, естествено, специализира в областта на история на окупацията и фронтоваците.

Стигнаха върха на възвишението и Хари избърса потта си. Фауке почти не се бе задъхал.

— Има си причина Евен Юл да се сдобие с такава популярност като историк. Като участник в съпротивата той се оказа перфектният инструмент за историографията, която властите смятаха, че ще бъде от полза на следвоенна Норвегия. Премълчава се всеобхватното сътрудничество с немците и се слага акцент върху слабата съпротива.

В историческата книга на Юл например за потапянето на крайцера „Блюхер“ в нощта срещу 9 април са отделени пет страници, но мълчаливо се подминава фактът, че е обмисляно обвинението на близо хиляда норвежци в процеса за възмездие. И това даде резултат: митовете за народа, обединен срещу нацизма, са живи и до днес.

— За това ли става ду ма в книгата ви, Фауке?

— Опитвам се само да разкажа истината. Евен знаеше, че това, което пише, е, ако не лъжа, то поне изопачаване на истината. Веднъж говорих с него по въпроса. Оправда се с обяснението, че така служи на идеята за обединението на народа. Не се осмели да представи в желаната героична светлина единствено бягството на краля. През 1940 година не само Евен като член на съпротивителното движение се почувства предаден, но така и не срещнах човек, толкова едностранчив в оценката си като него, дори и сред фронтоваците. Имайте предвид, че през целия му живот са го изоставяли хора, които е обичал и на които е разчитал. Според мен той намрази от цялата си душа всички, заминали за Лондон тогава. Наистина.

Седнаха на една пейка и се загледаха надолу към църквата „Фагерборг ширке“, към покривите на къщите по улицата, спускаща се към центъра, към фиорда на Осло, който проблясваше в синьо нейде в далечината.

— Красиво е — въздъхна Фауке. — Толкова хубаво, че понякога си струва да умреш за гледката.

Хари се опитваше да обедини цялата информация, да я подреди така, че всичко да съвпадне. Но все още липсваше един дребен детайл.

— Евен е започнал да следва медицина в Германия преди войната. Знаете ли защо е учил в Германия?

— Не — поклати отрицателно глава Фауке.

— Знаете ли дали е специализирал в някаква област?

— Да, споделял ми е мечтата си да тръгне по стъпките на прочутия си приемен баща и на неговия баща.

— А те какви са били?

— Не сте ли чували за главните лекари Юл? Бяха хирурзи.

Осемдесет и девета глава

Из центъра на града, 16 май 2000 г.

Бярне Мьолер, Халвуршен и Хари крачеха един до друг. Намираха се в квартала Малкия Карачи. Миризмите, дрехите и хората около тях напомняха толкова малко за Норвегия, колкото дюнерите, които дъвчеха, напомняха за традиционните норвежки наденички. Срещу тях по тротоара се приближи момченце с танцова стъпка, издокарано празнично по пакистански, но с лентичка за Седемнадесети май на пожълтялата яка на сакото. Имаше странно чипо носле и държеше в ръка норвежкото знаме. Хари прочете във вестника, че родители-мюсюлмани организират тържество на децата за Седемнадесети май днес, за да могат утре да се съсредоточат върху празника след края на Рамадана.

— Ура!

Момченцето им се усмихна приветливо и профуча край тях.

— Евен Юл не е кой да е — разсъждаваше Мьолер. — Може би е най-добрият ни военен историк. Ако това е вярно, вестниците ще гръмнат. Да не говорим, ако сгрешим. Ако ти сгрешиш, Хари.

— Моля те само за разрешение да го привикаме на разпит в присъствието на психолог. И за заповед за обиск в къщата му.

— А аз те моля само за минимално техническо доказателство или свидетел. — Мьолер размаха ръце. — Юл е известна личност, а и никой не го е виждал близо до местопрестъпленията. Нито веднъж. Как например ще обясниш телефонното обаждане до съпругата на Бранхауг осъществено от твоето редовно заведение?

— Показах на сервитьорката в „Скрьодер“ снимката на Евен Юл — обади се Халвуршен.

— Мая — поясни Хари.

— Не се сети да го е виждала — продължи Халвуршен.

— Ами точно това казвам — изстена Мьолер и избърса соса от устата си.

— Да, обаче показах снимката и на няколко клиенти в заведението — Халвуршен бързо погледна Хари. — Един старец, загърнат в палто, не само го беше виждал, но и попита защо не го приберем.

— В палто ли — изсумтя Хари. — Това е Мохикана. Конрад Оснес, военен моряк. Бива си го, но се страхувам, че вече не е благонадежден свидетел. И все пак. Юл каза, че бил в кафенето на отсрещния тротоар. Там няма телефонен автомат. Ако е искал да се обади някъде, най-естественото нещо е да отиде в „Скрьодер“.

Мьолер направи физиономия и погледна недоверчиво дюнера си. Беше се съгласил да опита дюнера-бюрек след доста увещания, включително след реклама от Хари: това било специалитет, дошъл от Турция, Босна и Пакистан.

— Наистина ли вярваш на тези глупости с раздвояването на личността, Хари?

— И на мен ми се струва толкова невероятно, колкото и на теб, шефе, но според Ауне е възможно. И има желание да ни помогне.

— Очакваш Ауне да хипнотизира Юл и да извика този Даниел Гюдесон, който той носи вътре в себе си, и да му измъкне самопризнание?

— Не е сигурно, че Евен Юл дори знае какво е сторил Даниел Гюдесон, затова е крайно необходимо да говорим с него — настоя Хари. — За щастие хората с МЛР са много податливи на хипноза, понеже непрекъснато правят със себе си точно това — автохипнотизират се. Така твърди Ауне.

— Страхотно — Мьолер погледна отегчено нагоре. — И за какво ти е заповед за обиск?

— Както сам спомена, нямаме нито технически доказателства, нито свидетели, а знаем, че не можем да пробутаме такива психологически истории в съда.

— Но ако намерим пушката „Мерклин“, значи отиваме в съда; друго не ни трябва.

— Хм — Мьолер се спря на тротоара. — Мотив.

Хари погледна Мьолер въпросително.

— Опитът ми показва, че дори и обърканите хора обикновено се ръководят от някакъв мотив в лудостта си. А не виждам какъв мотив има Юл.

— Юл няма, шефе — съгласи се Хари. — Даниел Гюдесон има. Сигне Юл е преминала малко или много на вражеската страна и може би това е послужило на Гюдесон като мотив за отмъщение. Написаното върху огледалото — Господ е моят съдник — може да означава, че схваща убийствата като кръстоносен поход на един-единствен рицар, че има оправдание, макар другите да го осъждат.

— А другите убийства? Бернт Бранхауг и — ако си прав, че убиецът е един и същ — Халгрим Дале?

— Нямам представа какви са били мотивите му. Но Бранхауг е застрелян с пушката „Мерклин“, а Дале е познавал Даниел Гюдесон. А според доклада от аутопсията Дале е бил заколен с прецизност, типична за хирург. Ето. Юл е започнал да учи медицина и е мечтаел да стане хирург. Не е изключено Дале да е трябвало да умре, защото е разобличил Юл, че се е представял за Даниел Гюдесон.

Халвуршен се изкашля.

— Какво има? — раздразнено попита Хари. Познаваше Халвуршен достатъчно добре, за да знае, че ще последва възражение. И най-вероятно добре обосновано.

— От думите ти за МЛР излиза, че той е бил Евен Юл, когато е убил Халгрим Дале. Даниел Гюдесон не е бил хирург.

Хари преглътна последната хапка от дюнера, избърса се със салфетката и се огледа за кофа за смет.

— Е — каза той. — Можеше да кажа, че предпочитам да изчакаме, преди да предприемем каквото и да било, докато открием отговорите на всички въпроси. И съм наясно, че прокурорът има основания да сметне уликите за недостатъчни. Но нито ние, нито той не бива да пренебрегваме факта, че има опасност нашият заподозрян да убие пак. Страхуваш се от медиен скандал, ако вземем Евен Юл на прицел, шефе, но я си представи скандала, ако той отнеме живота на още хора. И тогава ще стане ясно, че сме го подозирали, без да го спрем…

— Добре де, разбрах, знам всичко това — махна Мьолер. — Значи допускащ, че пак ще убие някого?

— Много неща не са ми ясни — призна Хари. — Но съм сто процента сигурен в едно: все още не е приключил с плана си.

— И защо си толкова сигурен?

Хари се потупа по корема и се усмихна накриво.

— Ей тука вътре някой ми докладва по морзовата азбука, шефе. Има причина нашият човек да си е поръчал най-скъпото и най-доброто оръжие за покушения на света. Даниел Гюдесон е станал легенда благодарение на факта, че е бил фантастичен стрелец. И сега това нещо ми съобщава по морзовата азбука за намеренията му да приключи кръстоносния си поход по подобаващ начин. Ще бъде като черешката на тортата, нещо, което ще увековечи легендата за Даниел Гюдесон.

Лятната топлина изчезна за малко, когато последният зимен полъх мина над Малкия Карачи и вдигна във въздуха прах и отпадъци. Мьолер затвори очи, загърна се в палтото си и потрепери. Берген, помисли си той. Берген.

— Ще видя какво мога да направя — обеща той. — Бъдете в готовност.

Деветдесета глава

Главно полицейско управление, 16 май 2000 г.

Хари и Халвуршен чакаха в готовност. Така бяха нащрек, че чак подскочиха, когато телефонът на Хари звънна. Хари грабна слушалката:

— Да, моля!

— Няма нужда да викаш — посъветва го Ракел. — Нали затова са измислили телефона. Какво каза онзи ден за Седемнадесети май?

— Какво? — На Хари му трябваха няколко секунди, за да включи. — Че ще бъда дежурен ли?

— Другото — поправи го Ракел. — Че ще преобърнеш света.

— Наистина ли? — Хари усети странна топлина в стомаха си. — Искате да бъдете заедно с мен, ако намеря кой да ме замести?

Ракел се засмя.

— Ама че си сладък. Добре е да поясня, че ти не беше първият ни избор, но понеже татко иска да е сам тази година, отговорът ми е да, искаме да прекараме празника с теб.

— Какво смята Олег?

— Предложението е негово.

— Така ли? Какво странно хлапе!

Хари се зарадва. Толкова много, че му бе трудно да говори делово. И не му пукаше колко се хили Халвуршен от другата страна на бюрото.

— Имаме ли уговорка? — изкусително попита Ракел.

— Ако успея, да. Ще ти звънна по-късно.

— Добре. Или ела у нас в понеделник вечерта. Ако имаш време, де. И желание.

Думите й прозвучаха прекалено небрежно и Хари съобрази, че тя е репетирала, преди да му се обади. Напуши го смях, главата му олекна, все едно се бе дрогирал и тъкмо щеше да се съгласи, когато се сети какво каза тя в „Динър“: Знам, че няма да бъде само веднъж. Тя не го канеше на вечеря.

Ако имаш време, де. И желание.

Ако ще се паникьосва, сега е моментът.

Светещата лампичка на телефона прекъсна мислите му.

— Търсят ме на другата линия и трябва да вдигна, Ракел. Ще почакаш ли малко?

— Разбира се.

Хари натисна правоъгълното копче и чу гласа на Мьолер:

— Заповедта за ареста е подписана. Заповедта за обиска е на път. Том Валер е в готовност с две коли и четирима въоръжени полицаи. Моля се на Господ онова нещо в корема ти да си знае работата, Хари.

— Схващам някоя и друга негова дума, но не и целите изречения — отвърна Хари, давайки знак на Халвуршен да си облича якето. — Ще се чуем. — Затвори слушалката.

Вече слизаха с асансьора, когато Хари се сети, че Ракел все още чака на другата линия. Нямаше сили да се опитва да разбере какво доказва това.

Деветдесет и първа глава

Къщата на семейство Юл, 16 май 2000 г.

През първия топъл летен ден за годината започваше да се захлажда. Полицейската кола зави към утихналия квартал с еднофамилни къщи. Хари не се чувстваше добре. Не само защото се потеше под бронираната жилетка, а и защото бе твърде тихо. Вторачи се в пердетата зад добре подстриганите плетища, но не забеляза никакво движение. Имаше чувството, че се намира в уестърн и попада в засада.

Първоначално Хари отказа да си облече бронирана жилетка, но Том Валер, отговорник за операцията, му постави следния прост ултиматум: или си слага жилетката, или си остава вкъщи. Аргументът, че куршум от пушка „Мерклин“ ще премине през пластините на бронежилетката като всеизвестния лаф за ножа в маслото, предизвика само равнодушно повдигане на рамене от страна на Валер.

Пътуваха с две полицейски коли. Колата на Валер мина по друг маршрут и влезе в улицата от срещуположната страна, от запад. Чу как гласът на Валер изпращя по уоки-токито. Спокоен и сигурен. Искаше да му опишат точното местоположение, повтори обичайната процедура и процедурата в критични случаи и настоя всеки полицай да повтори задачите си.

— Ако е професионалист, може да е свързал аларма към външната порта, затова няма да минем през нея, а над нея.

Беше съвестен, дори Хари трябваше да му го признае. Очевидно и другите в колата уважаваха Валер.

Хари посочи червената дървена къща:

— Тази е.

— Алфа — повика полицайката на предната седалка по уоки-токито. — Не те виждаме.

Валер се обади:

— Точно зад ъгъла сме. Не се показвайте, докато не ни видите. Край.

— Късно е, вече сме там. Край.

— Добре, но не излизайте от колата, докато не пристигнем. Край.

В следващата секунда видяха предницата на другата полицейска кола да се задава иззад ъгъла. Изминаха последните петдесетина метра до къщата и паркирайки, блокираха изхода от гаража. Другият автомобил спря пред външната порта.

Слязоха от колите. Хари чу мудно, глухо ехо от тенис — на топка, ударена от ракета с недостатъчно опъната корда. Слънцето тъкмо се спускаше към близкото възвишение; от някакъв прозорец се разнесе миризма на свински котлети.

И шоуто започна. Двама полицаи с автомати МП-5 в пълна готовност за стрелба прескочиха оградата и спринтираха: единият тръгна надясно, другият — наляво.

Полицайката в колата на Хари остана на място: имаше за задача да поддържа връзка с централата и да държи на разстояние евентуални любопитни зяпачи. Валер и последният полицай изчакаха другите двама да заемат позиции, закрепиха уоки-токитата във вътрешните си джобове и прескочиха портата с вдигнати във въздуха служебни пистолети. Хари и Халвуршен стояха зад полицейската кола и наблюдаваха акцията.

— Цигара? — попита Хари полицайката.

— Не, благодаря — усмихна се тя.

— Чудех се дали ти имаш.

Тя вече не се усмихваше. Типична непушачка, помисли си Хари.

Валер и полицаят стояха на стъпалата, заели позиции от двете страни на вратата. Мобилният телефон на Хари иззвъня.

Хари видя как полицайката презрително забели очи. Сигурно си мисли: типичен аматьор.

Хари понечи да изключи телефона, но първо провери дали не му звъни Ракел. Номерът му бе познат, но не беше Ракел. Валер вдигна ръка, за да даде уречения сигнал и в този момент Хари се сети кой му звъни.

Дръпна уоки-токито от облещената полицайка.

— Алфа! Спри. Точно сега по телефона ми звъни заподозреният. Чуваш ли ме?

Хари погледна към стъпалата; видя, че Валер кимна. Хари натисна зелената слушалка и допря телефона до ухото си:

— Да, моля.

— Здравейте.

За свое учудване Хари не чу гласа на Евен Юл:

— Обажда се Синдре Фауке. Извинете ме за безпокойството, но съм в къщата на Евен Юл и мисля, че трябва да дойдете насам.

— Защо? Какво правите там?

— Струва ми се, че му е хрумнала някоя глупост. Обади ми се преди един час и ме повика веднага да дойда, грозяла го смъртна опасност. Пристигнах с колата и намерих вратата отворена, но нямаше и следа от Евен. А сега се боя, че се е заключил в спалнята си.

— Защо мислите така?

— Вратата на спалнята е заключена и като се опитах да погледна през ключалката, ключът се оказа от вътрешната страна.

— Добре — каза Хари, заобиколи колата и мина през портата. — Слушайте ме внимателно. Не мърдайте от мястото си. Ако държите нещо в ръце, оставете го настрана и дръжте ръцете си така, че да ги виждаме. Там сме след две секунди.

Хари влезе през портата, качи се по стълбите и под озадачения поглед на Валер и на другия полицай натисна дръжката на вратата и влезе.

Фауке стоеше в коридора със слушалката в ръка и ги гледаше като извънземно.

— Боже мили — промълви само той, виждайки Валер с оръжие в ръка. — Доста сте бързи…

— Къде е спалнята? — прекъсна го Хари.

Фауке мълчаливо посочи стълбата.

— Заведете ни — разпореди Хари.

Фауке тръгна пред тримата полицаи.

— Ето тук е.

Хари разбра, че вратата е здраво залостена. В ключалката имаше ключ; опита се да го завърти, но не успя.

— Нямах време да ви кажа, но се опитах да отворя с ключ от другата спалня — обади се Фауке. — Случва се да пасват.

Хари извади ключа и доближи око до ключалката. Вътре видя легло и нощна масичка. В леглото имаше нещо, подобно на свалена от тавана лампа. Валер говореше тихо по уоки-токито. Хари отново усети как потта започна да се стича от вътрешната страна на жилетката. Тази лампа не му харесваше.

— Нали казахте, че и от вътрешната страна имало ключ?

— Така беше — потвърди Фауке. — Но го избутах, като пробвах другия.

— И как ще влезем? — попита Хари.

— Пристига — съобщи Валер и в същия миг чуха как по стълбите трополят тежки ботуши. Появи се един от полицаите, които пазеха задната страна на къщата. Носеше червен лост.

— Тази — посочи му ключалката Валер.

Разхвърчаха се дребни парчета и вратата се отвори.

Хари влезе и чу зад себе си как Валер помоли Фауке да изчака отвън.

Хари забеляза първо кучешката каишка. Евен Юл се бе обесил на нея. Бе издъхнал в бяла риза, разкопчана на врата, черни панталони и карирани чорапи. Зад него имаше преобърнат стол, паднал до гардероба. Обувките му стояха грижливо подредени под стола. Хари погледна към тавана. Кучешката каишка висеше здраво вързана за куката на тавана. Хари се опита да се въздържи, но все пак погледна лицето на Евен Юл. Едното му око бе втренчено в стаята, а другото в Хари. Независими едно от друго. Като на двуглав трол с по едно око на всяка глава, помисли си Хари. Приближи се до прозореца с изглед на изток и видя приближаващите се на велосипеди хлапета по улицата, привлечени от слуховете за полицейски коли; подобна мълва винаги се разпространява с необяснима бързина в такива квартали.

Хари затвори очи и се замисли. Първото впечатление е важно, първата ти преценка, когато се сблъскаше нещо, често е най-правилната. Елен го научи на това. Ученичката му го научи да се концентрира върху първото, което почувства, щом пристигне на местопрестъпление. Затова Хари нямаше нужда да се обръща, за да се увери, че ключът е на пода зад него и никой не е влизал в къщата с взлом. Просто защото и убиецът, и жертвата висяха от тавана. Двуглавият трол се бе разцепил надве.

— Обади се на Вебер — каза Хари на Халвуршен, който, застанал на вратата, се взираше в обесения.

— Може да си е представял началото на утрото другояче, но го успокой, че тук го чака много елементарна работа. Евен Юл е разобличил убиеца е трябвало да заплати с живота си.

— И кой е той? — попита Валер.

— Беше. И той е мъртъв. Наричаше се Даниел Гюдесон и се намираше в главата на Евен Юл.

На излизане Хари помоли Халвуршен да предаде на Вебер да му се обади, ако открие пушката „Мерклин“.

Хари застана на стъпалата и се огледа. Изведнъж поразително много съседи се засуетиха из градините и запристъпваха на пръсти, за да гледат над плетищата. Дойде и Валер и застана до Хари.

— Не разбрах напълно какво каза вътре — призна си Валер. — Какво имаш предвид? Човекът се е самоубил заради чувство за вина ли?

Хари поклати глава.

— Не, мислех точно това, което казах. Те се убиха един друг Евен уби Даниел, за да го спре. А Даниел уби Евен, за да не бъде разобличен от него. Поне веднъж интересите им съвпаднаха.

Валер кимна, но все така не схващаше докрай смисъла в думите на Хари.

— Май съм виждал някъде стареца — посочи той. — Живия, искам да кажа.

— Възможно е. Това е бащата на Ракел Фауке, ако си…

— Да, хората от ПСС са шокирани. Виж ти.

— Имаш ли цигара? — попита Хари.

— Нито една — отвърна Валер. — Останалото е твоя работа, Хуле. Мислех да си тръгвам, така че кажи, ако имаш нужда от помощ.

Хари поклати глава и Валер се запъти към портата.

— А, между другото — подвикна Хари. — Ако за утре нямаш планове, ми трябва опитен полицай да поеме дежурството ми.

Валер се засмя и продължи да върви.

— Утре имаш за задача само да надзираваш охраната по време на службата в джамията близо до Управлението — извика Хари. — Виждам, че имаш талант за такава работа. Просто малко внимание скинарите да не пребият мюсюлманите, задето празнуват края на Рамадана.

Валер стигна до портата и рязко спря.

— И ти носиш отговорност за това? — попита той през рамо.

— Дреболия — подхвърли Хари. — Две коли, четирима полицаи.

— Колко време?

— От осем до три.

— Знаеш ли? — Валер се обърна с широка усмивка. — Като се замисля, ти дължа точно това. Няма проблем, ще поема дежурството ти.

Валер козирува, качи се в колата, запали и изчезна.

Дължиш ми за кое по-точно?, помисли си Хари и се заслуша в приглушените звуци от тупането на топките по тенискорта. Но в следващия миг мисълта се изпари, понеже мобилният му телефон пак звънна и този път номерът на екрана беше на Ракел.

Деветдесет и втора глава

Квартал Холменколен, 16 май 2000 г.

— За мен ли са?

Ракел обви с ръце подадения й букет от маргаритки.

— Вече бяха затворили цветарницата, затова тези са от твоята градина — прекрачи прага Хари. — Ммм, мирише на кокосово мляко. Тайландска храна ли има?

— Да. Честит нов костюм.

— Толкова ли е очевидно?

Ракел се засмя и поглади с ръка ревера му.

— Фино качество вълна.

— Супер 110.

Хари нямаше представа какво е Супер 110. В пристъп на извънредна смелост той влезе победоносно в един от модните магазини на булевард „Хегдехауген“ точно преди да затворят и поиска от продавачката да му намери костюм, подходящ за високия му ръст. Оказа се един-единствен. Седем хиляди крони, естествено, далеч надхвърляха намеренията му, но алтернативата беше да изглежда като нескопосан манекен със стария костюм. Така че затвори очи, прекара кредитната карта през машинката и се опита да забрави.

Влязоха в трапезарията. Масата бе сложена за двама.

— Олег спи — поясни тя, преди Хари да попита.

Настъпи мълчание.

— Не исках да кажа това… — поде тя.

— Така ли? — Хари се усмихна. Преди не бе я виждал да се изчервява. Привлече я към себе си, вдиша аромата на току-що измита коса и усети, че тя леко потрепери.

— Яденето… — прошепна тя.

Хари я пусна и тя изчезна в кухнята. През отворения към градината прозорец се виждаха бели пеперуди, които вчера не бяха там. Сега пърхаха с крилца като конфети на залез-слънце. Вътре се носеше мирис на течен сапун и мокър паркет. Хари затвори очи. Знаеше, че са му нужни много такива дни, за да се заличи картината на Евен Юл на кучешката каишка. Все пак вече избледняваше. Вебер и момчетата му не откриха пушката „Мерклин“, но намериха Бюре, кучето — с прерязано гърло, пъхнат във фризера в чувал за смет. А в шкафа с инструменти откриха три ножа, и трите окървавени. Хари предположи, че с някой от тях е убит Халгрим Дале.

Ракел извика от кухнята, че й е нужна помощ. Картината избледня съвсем.

Деветдесет и трета глава

Квартал Холменколен, 17 май 2000 г.

Духовата музика долиташе с всеки полъх на вятъра и после пак изчезваше. Хари отвори очи. Всичко беше бяло: светлината, която примигваше и предаваше кодирано съобщения между поклащащите се бели завеси, стените, таванът и спалното бельо, меко и разхлаждащо горещата му кожа. Той се обърна. Възглавницата пазеше очертанията на главата й, но леглото бе празно. Погледна ръчния си часовник. Осем и пет. Ракел и Олег бяха на път към площада пред крепостта, откъдето щеше да тръгне детското шествие. Уговориха се да се срещнат на караулната вишка на Двореца в единадесет.

Затвори очи и още веднъж си спомни нощта. После стана и се затътри към банята. И тя беше бяла, бели плочки, бял порцелан. Взе си леденостуден душ и преди да се усети, вече си тананикаше старо парче на група „The The“:

„…A perfect day!“[103]

Той взе приготвения за него от Ракел пешкир, също бял, раздвижи кръвообращението си с дебелия тъкан памучен плат, докато разглеждаше лицето си в огледалото. Сега е щастлив, нали? В момента. Усмихна се на лицето в огледалото. И то му се усмихна. Екман и Фрийзен. Усмихни се на света…

Засмя се шумно, завърза пешкира около кръста си, прецапа с мокри крака по коридора и влезе в спалнята. Понеже всичко пак беше в бяло, измина секунда, преди да разбере, че това не е същата спалня: стените, таванът, скринът със семейни снимки и грижливо оправеното легло за двама, покрито със старомодна плетена кувертюра.

Обърна се с намерението да излезе и стигна до вратата, но изведнъж застина. Остана така, прав и неподвижен, сякаш част от мозъка му заповядваше да прекрачи прага и да забрави, а другата — да се върне и да провери дали току-що видяното е същото, което предполага. Или по-точно: същото, от което се опасява. От какво именно и защо се бои той не можеше да определи, знаеше само, че когато всичко е съвършено, не е възможно то да стане по-добре и ти не искаш да променяш нищо, нито една подробност. Но беше твърде късно. Естествено, че беше твърде късно.

Пое си дълбоко въздух, обърна се и се върна.

Черно-бялата снимка имаше семпла позлатена рамка. Спокойните засмени очи на жената с тясно лице и високи, изпъкнали скули гледаха малко над фотоапарата, вероятно към фотографа. Изглеждаше силна жена. Бе облечена в обикновена блуза и на шията й висеше сребърен кръст.

Рисували са я в продължение на близо две хиляди години.

Не по тази причина тя му напомни на някого първия път, когато видя нейна снимка.

Нямаше и капка съмнение. Точно тази жена видя на снимката в стаята на Беатрис Хофман.

Девета част

Денят на страшния съд

Деветдесет и четвърта глава

Осло, 17 май 2000 г.

Пиша това, та който го намери, да разбере поне част от причините да направя своя избор. В живота си често съм бил принуден да избирам между две или повече злини, затова трябва да вземат предвид този факт, когато ме съдят. Редно е още да знаят, че никога не съм бягал от направения избор, не съм се отказвал от моралните си задължения; напротив — предпочитал съм да рискувам с погрешен избор, но не и да водя жалко съществуване като един от безгласното мнозинство, като човек, който търси сигурност в тълпата и я оставя тя да избира вместо него. Този мой, последен избор има една цел: да се подготвя за срещата с Бог и Хелена.

— Мамка му!

Хари наби спирачки, защото огромна тълпа хора, облечени в костюми и народни носии, се изсипа на пешеходната пътека при кръстовището към улица „Вибе“. Сякаш целият град вече беше на крак. И имаше чувството, че светофарът никога няма да светне зелено. Най-сетне отпусна съединителя и даде газ. На улица „Вибе“ спря плътно до друга паркирана кола, намери звънеца на Фауке и натисна копчето. Едно детенце изтича покрай него на обувки с „музикални“ подметки и високият мучащ звук от свирката накара Хари да подскочи.

Фауке не отговаряше. Хари се върна в колата и намери лоста, който винаги държеше на пода пред задната седалка заради заяждащата ключалка на багажника. Върна се и натисна с две ръце двата реда звънци. След няколко секунди звучеше какофония от превъзбудени гласове, вероятно на забързани хора с ютии и боя за обувки в ръцете. Хари обясни, че е от полицията и някой очевидно му повярва, понеже внезапно нещо избуча и той отвори входната врата. Взимаше по четири стъпала наведнъж. И се качи на четвъртия етаж, а сърцето му биеше още по-бясно отколкото през времето, откакто видя снимката в спалнята четвърт час по-рано.

Задачата, която си поставих, вече отне живота на невинни хора и, естествено, има риск броят им да се увеличи. Така е винаги по време на война. Затова ме съди като войник, който не е имал голям избор. Това е моето желание. Но ако ще ме съдиш строго, знай, че и ти си само един грешник, и както ти, така и аз в крайна сметка винаги имаме един-единствен съдник: Бог. Това са моите мемоари.

Хари удари два пъти с юмрук по вратата на Фауке и извика името му. Не получи отговор, затова подпъхна лоста под ключалката и го натисна. На третия опит ключалката поддаде и вратата се отвори с трясък. Хари прекрачи прага. В апартамента цареше тишина и мрак. Обстановката по странен начин му напомняше за спалнята, в която беше току-що. Нещо празно и страшно изоставено витаеше из този дом. Хари разбра откъде идва това усещане едва когато влезе във всекидневната. Жилището беше изоставено. Всички листове, разхвърляни до неотдавна по пода, книгите по разкривените етажерки и полупразните чаши с кафе бяха изчезнали, мебелите — избутани към единия ъгъл и покрити с бял плат. Лъч светлина падаше през прозореца върху купчина хартия, закрепена с ластик и оставена насред празния под на стаята.

Като четеш това, се надявам да съм мъртъв. Дано всички да сме мъртви.

Хари клекна до листовете.

Голямата измяна, бе написано с пишеща машина на най-горния лист. Мемоарите на един войник.

Хари свали ластика.

На следващата страница: Пиша това, та, който го намери, да разбере поне част от причините да направя своя избор. Хари прелисти купчината. Сигурно имаше няколкостотин гъсто изписани страници. Погледна часовника. Осем и половина. Намери номера на Фриц от Виена в бележника си, извади мобилния си телефон и откри колегата си на път за вкъщи след нощно дежурство. След като поговориха около минута, Хари се обади на информационната служба, където откриха искания номер и му го дадоха.

— Да, моля.

— Здрасти, Вебер. Хуле се обажда. Честит празник, нали така се казва?

— Стига глупости, какво искаш?

— Добре де. Сигурно имаш планове за деня…

— Да. Възнамерявам да залостя вратата и прозорците и да чета вестници. Изплюй камъчето.

— Трябва да се свалят няколко отпечатъка.

— Чудесно. Кога?

— Веднага. Вземи си куфара, за да можем да ги изпратим оттук. И ми е нужен служебен пистолет.

Хари му продиктува адреса. После отнесе ръкописа до един от покритите като мъртъвци столове, седна и започна да чете.

Деветдесет и пета глава

Ленинград, 12 декември 1942 г.

Пламъците осветяват сивото нощно небе и то започва да прилича на мръсно платнище, опънато над безутешния гол пейзаж, който ни заобикаля от всички страни. Вероятно руснаците предприемат офанзива или само блъфират — тези неща стават ясни чак в последствие. Даниел отново се изяви като фантастичен стрелец. Ако досега не е станал легенда, то днес си осигури безсмъртие. Улучи и уби руснак от близо половин километър разстояние. Веднага след това навлезе в ничията земя и погреба мъртвеца по християнски. Никога не съм чувал някой да е правил нещо подобно. Донесе фуражката на руснака като трофей. После се прояви в стихията си: пя и ни забавлява за всеобщо удоволствие (като изключим неколцина завистливи войници с увиснали носове). Страшно съм горд, че такъв завършен и смел човек е мой приятел. Макар понякога да няма изгледи тази война някога да свърша и жертвите, паднали в боя за родината, да са големи, човек като Даниел Гюдесон дава на всички ни надеждата, че ще успеем да спрем болшевиките и да се върнем в спокойна, свободна Норвегия.

Хари погледна часовника и разлисти страниците по-нататък.

Деветдесет и шеста глава

Ленинград, нощта срещу 1 януари 1943 г.

… като видях страха в очите на Синдре Фауке, се наложи да му кажа няколко успокоителни думи, за да приспя бдителността му. Онази нощ само двамата давахме наряд край картечницата, другите спяха, а трупът на Даниел лежеше вкочанен върху сандъците с боеприпаси. Изстъргах още от кръвта на Даниел от патронника. Грееше лунна светлина и същевременно валеше сняг — чудно красива нощ — и аз мислех как сега да събера разрушените части от Даниел и пак да го създам, да го сглобя, за да възкръсне и отново да ни поведе. Синдре Фауке не го разбираше, той беше конформист, опортюнист и доносник, който просто следваше предполагаемия победител. И в деня, когато всичко е мрачно за мен, за нас, за Даниел, той отново щеше да ни предаде. Пристъпих бързо към него така, че да застана зад гърба му, леко го хванах за челото и извих байонета. Трябва да си доста сръчен, за да направиш дълбок и чист разрез. Пуснах го веднага, щом го срязах, понеже знаех, че съм успял. Той бавно се обърна и се втренчи в мен с малките си свински очи и сякаш се опита да извика, но байонетът бе прекъснал трахеята му и се чу само свирещ звук от въздух в зеещата рана. И рукна кръв. Той се хвана за врата с две ръце, за да задържи отиващия си живот, но кръвта просто потече на тънки струйки между пръстите му. Аз паднах и се наложи да балансирам с ръце назад в снега, за да не изцапам униформата си. Пресни петна от кръв щяха да ми създадат проблеми, ако решеха да разследват „дезертьорството“ на Синдре Фауке.

Когато престана да мърда, го обърнах по гръб и го завлякох до сандъците с боеприпаси, където лежеше Даниел. За късмет имаха почти еднакво телосложение.

Намерих документите за самоличност на Синдре Фауке. Постоянно ги носим в себе си, ден и нощ, защото ако ни спрат без документи, които доказват кои сме и какви задачи имаме (пехотинци, военен корпус Север, дата, печат и така нататък), рискуваме да ни застрелят за място като дезертьори. Навих на руло документите на Синдре и ги пъхнах в манерката, която закрепих на ремъка. После свалих чувала от главата на Даниел и го завързах около тази на Синдре. След това вдигнах Даниел и го изнесох в ничията земя. И там го погребах в снега така, както той погреба Урия, руснака. Запазих руската фуражка на Даниел. Изпях псалм. „Нашият Бог е твърд като крепост“. И „Ела на кръга около кладата“.

Деветдесет и седма глава

Ленинград, 3 януари 1943 г.

Мека зима е. Всичко протече по план. Рано сутринта на първия ден от новата година носачите на трупове дойдоха и отнесоха трупа върху сандъците с боеприпаси, както им бяха съобщили. Мислеха си, естествено, че с шейната отнасят трупа на Даниел Гюдесон към Северния корпус. Все още ме напушва смях, като мисля за това. Не знам дали са свалили чувала от главата му, преди да го замъкнат в масовия гроб, но това изобщо не ме притеснява, носачите не познават нито Даниел, нито Синдре Фауке.

Тревожат ме единствено подозренията на Едвард Мускен, че май Фауке не е дезертирал, а съм го убил аз. Наистина няма какво толкова да направи, тялото на Синдре Фауке лежи овъглено (дано душата му гори вечно в ада) и неузнаваемо заедно със стотици други.

Но миналата нощ, докато стоях на пост, се наложи да предприема най-рискованата операция досега. Постепенно осъзнах, че не мога да оставя Даниел заровен в снега. Поради настъпващата мека зима имаше опасност трупът да се появи изпод снега по всяко време и да разобличи размяната. И когато започнах да сънувам през нощта какво щяха да направят лисиците и поровете с трупа на Даниел, щом снегът се стопи през пролетта, реших да изровя трупа и да го пренеса в масовия гроб — така или иначе това си беше земя, осветена от полевия свещеник.

Естествено, повече се страхувах от нашите патрули, отколкото от руснаците, но за щастие на картечницата стоеше Халгрим Дале, ленивия приятел на Фауке. Освен това нощта бе облачна и, нещо повече: усещах, че Даниел е с мен, той даже бе в мен. И когато най-после успях да кача трупа върху сандъка с боеприпаси и се канех да омотая около главата му чувал, той се усмихна. Знам какви номера играят на човек недостатъчният сън и гладът, но с очите си видях как замръзналата маска на смъртта върху лицето му се променя. И най-странното бе, че вместо да ме изплаши, това ме успокои и зарадва. После се промъкнах в бункера и спах като пеленаче.

След по-малко от час Едвард Мускен ме събуди. Имах чувството, че съм сънувал всичко това, и май успях да се престоря на искрено изненадан, когато видях появилия се труп на Даниел. Но това се оказа недостатъчно, за да убеди Мускен. Беше сигурен, че това е Фауке, че съм го убил и съм го оставил там с надеждата да объркам носачите: все едно са забравили да го отнесат предишния път и сега да го вземат със себе си. Дале свали чувала за дърва и Мускен все пак видя Даниел. Двамата се облещиха, а аз се постарах да задуша напиращия в мен смях, за да не ни издам — Даниел и мен.

Деветдесет и осма глава

Лазаретът в Северния корпус, Ленинград, 17 януари 1944 г.

Ръчната граната, хвърлена от руския самолет, улучи каската на Дале и започна да се върти върху леда, а ние се опитвахме да се отдалечим. Аз лежах най-близо и бях сигурен, че и тримата ще умрем: аз, Мускен и Дале. Странно, но последната ми мисъл бе как по ирония на съдбата спасих Едвард Мускен от куршума на Халгрим Дале и всъщност успях само да удължа живота на командира ни точно с три минути. Но за щастие руснаците не правят качествени ръчни гранати и тримата се измъкнахме живи. Обаче ме раниха в крака, а парче от гранатата проби каската ми и се вряза в челото ми.

По странно стечение на обстоятелствата попаднах в залата на сестра Сигне Алсакер, годеницата на Даниел. Първоначално тя не ме позна, но следобед дойде при мен и ме заговори на норвежки. Много е хубава и напълно разбирам защо съм се сгодил с нея.

Улаф Линдвиг е в същата зала. Бялата му куртка виси на закачалка до леглото, не знам защо, навярно защото той веднага ще излезе оттук и ще се върне към задълженията си, щом раната му зарасне. Сега са нужни хора от неговото тесто, чувах как артилерийският огън на руснаците се приближава. Веднъж през нощта той, изглежда, сънува кошмари, защото крещеше и сестра Сигне дойде. Сложи му инжекция, май морфин. Почака Улаф да заспи и видях как тя го погали по косата. Беше толкова красива, прииска ми се да я повикам до леглото си и да й разкажа кой съм, но не желаех да я плаша.

Днес ми съобщиха, че се налага да ме изпратят на запад, понеже лекарствата не пристигат. Кракът ме боли, руснаците приближават и аз знам, макар никой да не ми го каза, че това е единственото възможно спасение.

Деветдесет и девета глава

Вийнервалд, 29 май 1944 г.

Срещнах най-красивата и най-умната жена. Възможно ли е човек да обича две жени едновременно? Да, със сигурност.

Гюдбран се промени. Затова приех псевдонима на Даниел — Урия. Хелена го предпочита, според нея Гюдбран е странно име.

Пиша стихове, докато другите спят, но не съм особено добър поет. Сърцето ми започва да бие лудо, стига само тя се покаже на вратата, но Даниел казва, че трябва да се държиш спокойно, дори хладно, искаш ли да спечелиш сърцето на жена — било все едно като лова на мухи. Не бива да мърдаш, най-добре е да гледаш в друга посока. И после, когато мухата започне да ти се доверява, като кацне на масата точно пред теб, като се приближи и накрая почти те умолява да се опиташ да я хванеш — тогава удряш със светкавична бързина; непоколебим и сигурен във вярата си. Последното е най-важно. Понеже не бързината, а вярата хваща мухата. Имаш право на един-единствен опит — и трябва да си подготвил почвата. Така казва Даниел.

Стотна глава

Виена, 29 юни 1944 г.

След като се откъснах от обятията на Хелена, спах като пеленаче. Навън бомбардировката отдавна свърши, но беше нощ и улиците — пусти все още. До ресторанта „Трима хусари“, където паркирахме, намерих колата със счупен заден прозорец и огънат покрив от паднало паве, но иначе за щастие непокътната. С максимална бързина се върнах в болницата.

Знаех, че е твърде късно да направя нещо за Хелена и за себе си, бяхме само двама души, попаднали във водовъртеж от събития, над които нямаме власт. Отговорността към семейството й я обричаше на брак с този лекар, Кристофър Брокхард, с този корумпиран човек, който в безграничния си егоизъм (а го наричаше любов!) накърняваше най-чистата същност на любовта. Нима не вижда, че любовта, която го движи, е точно обратното на любовта, която движи нея? Сега се видях принуден да пожертвам своя блян за съвместен живот с Хелена и да й осигуря живот, ако не щастлив, то поне достоен, далеч от унижението, което Брокхард щеше да я принуди да преживее.

Мислите ми бясно препускаха през главата ми, както се носех в нощта по пътища, криволичещи като самия живот. Но Даниел насочваше ръката и стъпките ми…

… разбра, че седя на края на леглото му и ме изгледа подозрително.

— Какво правиш тук? — попита той.

— Кристофър Брокхард, ти си предател — прошепнах аз. — И те осъждам на смърт. Готов ли си?

Едва ли беше готов. Хората никога не са готови за смъртта; мислят си, че ще живеят вечно. Надявам се да е видял фонтана от кръв, който се издигна към тавана, дано е чул и как опръска чаршафа, като падна. Но най-силно се надявам да е разбрал, че умира. В гардероба му открих костюм, чифт обувки и риза. Грабнах ги под мишница, затичах се към колата, запалих…

… все още спеше. Бях мокър до кости и измръзнал заради неочаквания дъжд. Мушнах се при нея под завивката. Хелена беше топла като доменна пещ. И тихо изстена насън, когато се притиснах в нея. Опитах се да покрия всеки сантиметър от кожата й, постарах се да си внуша, че това ще продължи вечно, и да не поглеждам часовника. Оставаха броени часове до тръгването на влака ми. И до обявяването ми за издирван убиец в цяла Австрия. Не знаеха кога ще тръгна и какъв маршрут ще избера, но знаеха къде отивам и щяха да ме причакат в Осло. Опитах се да я прегърна силно, че да трае за цял живот.

Хари чу звънеца на вратата. Откога ли звъни? Намери домофона и отвори на Вебер.

— След спорта по телевизията това е най-омразното ми нещо — Вебер пристъпи ядосано вътре и остави на пода куфарче с размери на пътническа чанта. — Седемнадесети май, страната пияна от национализъм, затворени пътища, заради които се налага да обикаляш центъра, та да стигнеш донякъде. Боже мой! Откъде да започна?

— Сигурно ще откриеш доста ясни отпечатъци по кафеварката в кухнята — подсказа му Хари. — Говорих с колега от Виена. В момента е впрегнал всички сили, за да издири запазен отпечатък от 1944 година. Нали носиш скенер и компютър?

Вебер отвори куфарчето.

— Добре. Като приключиш със сканирането на отпечатъците оттук, свържи мобилния ми телефон към компютъра и ги изпрати на електронния адрес на Фриц, Виена. Той е в готовност да сравни нашите с неговите отпечатъци и веднага ще ни съобщи резултата. Това е в общи линии, сега имам да прегледам няколко страници в хола.

— Какво е…

— Неща на ПСС — изпревари го Хари. — Само за информация.

— Така ли? — Вебер прехапа устни и се взря изпитателно в Хари. Хари го гледаше в очите и чакаше.

— Знаеш ли какво мисля, Хуле? — попита накрая той. — Хубаво е, че в службата ни има хора, които все още се държат като професионалисти.

Сто и първа глава

Хамбург, 30 юни 1944 г.

Написах писмото на Хелена, отворих манерката, извадих навитите на руло документи на Синдре Фауке и на тяхно място пъхнах писмото. После издълбах името и адреса й с байонета и излязох в тъмната нощ. Но веднага усетих жегата. Вятърът дърпаше и късаше униформата ми, небето над мен приличаше на мръсножълт свод и същевременно над далечното пращене на пламъците се чуваше пукащо се стъкло и крясъци на хора, които вече нямаха къде да избягат. Картината почти съвпадаше с представата ми за ада. Вече не падаха бомби. Вървях по улица, изгубила облика си на такава — представляваше само ивица асфалт с купчини руини. Виждаше се единствено обгоряло дърво, протегнало клони към небето, подобни на пръстите на вещица. И горяща къща. Оттам идваха писъците. Доближих се. Жегата започна да пари в дробовете ми, като вдишвах. Обърнах се и погледнах към пристанището. Точно тогава се появи тя, момиченцето с черните обезумели от ужас очи. Задърпа униформата ми, крещейки в гърба ми.

— Meine Mutter! Meine Mutter![104]

Продължих да вървя, неспособен да направя нещо. На висок етаж забелязах скелет на човек, обвит от пламъци, застанал с по един крак от всяка страна на перваза. Но момичето продължи да върви по петите ми, не спираше да крещи и отчаяно да ме моли да помогна на майка й. Понечих да ускоря крачка, но тя ме сграбчи с детските си ръчички — не искаше да ме пусне — и аз я повлякох със себе си надолу към морето от пламъци. И така вървяхме, причудлива процесия, двама души, свързани на път към гибелта.

Плачех, да, плачех, но сълзите ми се изпаряваха с появата си. Не знам кой от двама ни — аз или Даниел — спря и я вдигна на ръце, но аз се обърнах, занесох я в спалното помещение и я завих с одеялото си. После свалих матрак от друго легло и легнах на пода до нея.

Така и не узнах името й, не разбрах и какво стана с нея, защото през нощта тя изчезна. Но съм сигурен, че тя ми спаси живота. Защото реших да не губя надежда.

Събудих се в умиращ град. Повечето пожари все още горяха с пълна сила, пристанището бе напълно опустошено и корабите, пристигнали с провизии или за да евакуират ранени, останаха в Аусеналстер, без да могат да акостират.

Едва вечерта пристанищните работници разчистиха място, където да разтоварят корабите и аз забързах натам. Обикалях от един на друг, докато намерих каквото търсех — кораб за Норвегия. Казваше се „Ана“ и пренасяше цимент за Северна Норвегия. Много удобна дестинация, защото не допусках да изпратят там заповедта за издирването ми.

Вместо обичайния немски ред цареше пълен хаос, а командите, меко казано, бяха неясни. Двете букви „S“ на яката на униформата ми направиха все пак впечатление и сравнително лесно се качих на борда. Убедих капитана, че назначението, което му показвам, налага незабавно да се явя в Осло, а при създалите се обстоятелства това означава да пътувам с „Ана“ дотам и оттам с влак до столицата.

Пътуването продължи три денонощия; на слизане от кораба показах документите си и ми дадоха знак да продължа. Взех влака за Осло. Цялото пътуване трая четири денонощия. Преди да сляза от влака, в тоалетната се преоблякох с дрехите, които взех от Кристофър Брокхард. И се приготвих за първото си изпитание. Тръгнах по улица „Карл Юхан“. Валеше ситен дъждец и беше топло. Две девойки, хванати под ръка, идваха срещу мен и се изкискаха на висок глас, като се разминахме. Адът в Хамбург изглеждаше на светлинни години оттук. Сърцето ми ликуваше. Върнах се в любимата си страна и се чувствах прероден.

Подадох документите си за самоличност на рецепциониста в хотел „Континентал“, той ги провери щателно и ме погледна над очилата:

— Добре дошли в нашия хотел, господин Синдре Фауке.

Лежах по гръб върху леглото в жълтата хотелска стая и гледах втренчено тавана, слушайки шума от града навън. Усещах вкуса на новото ни име. Синдре Фауке. Беше необичайно, но ми хрумна, че това може някак да проработи.

Сто и втора глава

Местността Нурмарка, 12 юли 1944 г.

… мъж на име Евен Юл. Той, изглежда, взе историята ми за чиста монета, подобно на останалите от Отечествения фронт. И защо, впрочем, да не ми вярват? Биха преглътнали по-трудно истината — издирван за убийство фронтовак, отколкото дезертьор от Източния фронт, пристигнал в Норвегия през Швеция. Освен това чрез своите разузнавачи си направиха проверка в списъка на лицата, подлежащи на военна повинност, и явно са получили потвърждение, че лице на име Синдре Фауке, обявено за изчезнало, вероятно е преминало към руснаците. Немците безспорно си разбират от работата!

Говоря напълно неутрален норвежки, сигурно защото съм израснал в Америка, но никой не се учудва, че в лицето на Синдре Фауке доста бързо съм забравил диалекта си от Гюдбрансдален. Произлизам от много малко селище в Норвегия, но дори и да се появи някой познат от младостта ми (младост! Боже мой, изминали са само три години, а на мен ми се виждат като цял живот!), положително няма да ме познае, чувствам се напълно променен!

По-големи са опасенията ми да не срещна внезапно човек, който познава истинския Синдре Фауке. За щастие той е от още по-далечно място, ако това изобщо е възможно, но пък има роднини, които биха могли да го идентифицират.

И така, аз постоянно си мислех за тези неща и толкова повече се учудих, когато ми заповядаха да ликвидирам един от собствените си (тоест на Фауке) братя, членове на Националното обединение. Своеобразно доказателство, че наистина съм преминал на другата страна и не съм шпионин. Даниел и аз за малко да избухнем в смях — сякаш самите ние дадохме тази идея: та те ме молеха просто да разчистя от пътя си хората, които можеха да ме разобличат! Както разбирах, водачите на тези псевдовойничета смятаха братоубийството за крайна постъпка — ами да, нали не бяха свикнали с жестокостите на войната, след като не са излизали от спокойната гора. Реших обаче да се хвана за думите им, преди да са се разколебали. Щом се стъмни, ще тръгна надолу към града, ще си взема служебния пистолет, оставен заедно с униформата в сейф на гарата, и ще взема нощния влак, с който дойдох, в посока север. Нали знам името на най-близкото селище до чифлика на Фауке, така че само ще поразпитам.

Сто и трета глава

Осло, 13 май 1945 г.

Още един необясним ден. Страната е все още опиянена от свободата, а днес в Осло пристига престолонаследникът Улаф заедно с правителствена делегация. Нямам сили да сляза до пристанището, за да гледам, но чух, че „половин“ Осло е там. Днес тръгнах по улица „Карл Юхан“ в цивилно облекло, макар че моите „приятели“ войници не разбират защо не искам да се перча като тях в „униформата“ на Отечествения фронт и да ме почитат като герой. Сега това било същински магнит за младите дами. Жени и униформи — ако не ме лъже паметта, те тичаха и след зелените униформи през 1940-та.

Качих се до Двореца, за да видя дали престолонаследникът ще се покаже на балкона и ще произнесе няколко думи. Там се бяха събрали и други. Наблюдавах смяната на караула пред Двореца. По-скоро приличаше на жалка гледка по немски образец, но хората ликуваха.

Надявам се престолонаследникът да полее със студена вода така наречените добри норвежци — пасивни зрители в продължение на пет години, те не си мръднаха пръста и не заемаха страна, а сега скандират за отмъщение на държавните предатели. Точно принц Улаф би ни разбрал, защото, ако се вярва на слуховете, по време на капитулацията единствен той от кралското семейство и правителството показал някакво мъжество и обявил, че е готов да остане при народа си и да сподели съдбата му. Но правителството го разубедило, сигурно са съобразили, че оставят ли го тук, а те офейкат, ще се покажат заедно с краля в крайно неблагоприятна светлина.

Да, надявам се искрено младият принц (той, за разлика от „светците на последните дни“ знае как се носи униформа!) да обясни на нацията какъв принос имат фронтоваците, особено като се има предвид, че самият той е видял каква опасност за нацията представляваха болшевиките на изток. Още в началото на 1942 година, докато се подготвяхме да заминем на Източния фронт, в разговор с президента Рузвелт престолонаследникът е изразил тревогата си от руските планове за Норвегия.

Хората размахваха знамена, някой пееше, а аз никога не бях виждал старите дървета в парка на Двореца толкова зелени. Но днес принцът не излезе на балкона. Трябва само да се въоръжа с търпение.

— Току-що се обадиха от Виена. Отпечатъците съвпадат.

Вебер стоеше на вратата на хола.

— Добре — Хари кимна разсеяно, продължавайки да чете.

— Някой е повърнал в кофата за смет — продължи Вебер. — Някой тежко болен; имаше повече кръв, отколкото повръщано.

Хари навлажни пръст и разлисти следващата страница.

— Аха.

Последва мълчание.

— Ако имаш нужда от помощ за нещо друго…

— Благодаря ти, Вебер, това е всичко.

Вебер кимна, но не помръдна от мястото си.

— Няма ли да разпратиш снимката на заподозрения? — попита накрая той. Хари вдигна глава и погледна разсеяно Вебер.

— Защо?

— Откъде да знам — вдигна рамене Вебер. — А и хич не ме интересува.

Хари се усмихна, вероятно заради коментара на възрастния полицай.

— Прав си.

Вебер изчака да чуе продължението, но такова не последва.

— Както искаш, Хуле. Донесох ти „Смит & Уесън“. Зареден е и има и допълнителна пачка с патрони. Дръж!

Хари вдигна очи точно навреме, за да улови черния кобур, който му подхвърли Вебер. Отвори го и извади револвера. Беше смазан, а почистената стомана имаше матов отблясък. Естествено. Това бе личното оръжие на Вебер.

— Благодаря ти за помощта, Вебер.

— Не го прави по трудния начин.

— Ще се опитам. Приятен… ден.

Вебер изсумтя, като чу напомнянето. Излезе с тежки стъпки от апартамента, а Хари вече се бе вглъбил в мемоарите.

Сто и четвърта глава

Осло, 27 август 1945 г.

Измяна, измяна, измяна! Седях като попарен, добре скрит на най-задния ред, когато повикаха жена ми, а тя пристъпи към подсъдимата скамейка и се усмихна на него, на Евен Юл, кратко, но недвусмислено. Усмивчица, достатъчна да ми разкрие всичко, но аз седях като закован, неспособен да направя друго, освен да слушам и да наблюдавам. И да страдам. Тази лицемерна лъжкиня! Евен Юл много добре знае коя е Сигне Алсакер, аз му казах. Нямам основания да го обвиня в нищо, та той си мисли, че Даниел Гюдесон е мъртъв, но тя, тя се закле да бъде вярна и в смъртта! Да, повтарям пак: Измяна! А принцът не обели и дума. Всички мълчат.

На крепостта „Акершхюс“ разстрелват хора, рискували живота си за Норвегия. Изстрелите отекват над града за секунда, после заглъхват и става още по-тихо. Сякаш нищо не се е случило.

Миналата седмица ми съобщиха, че делото срещу мен е прекратено — геройствата ми компенсирали извършените от мен престъпления. Смях се до сълзи, като четох писмото. Те значи смятат ликвидацията на четирима безпомощни селяни в Гюдбрансдален за подвиг, достатъчен да компенсира моето престъпление: защита на родината ми край Ленинград! Запратих един стол в стената, хазяйката се качи и се наложи да й се извинявам. Човек направо да се побърка.

През нощта сънувам Хелена. Само нея. Време е да се опитам да забравя. А принцът не обели и дума. Не се издържа, мисля, че…

За пореден път Хари погледна часовника. Прелисти набързо няколко страници и погледът му попадна на познато име.

Сто и пета глава

Ресторант „Скрьодер“, 23 септември 1948 г.

… търговска дейност с добри перспективи за развитие. Но днес се случи нещо, от което отдавна се опасявах.

Както си четях вестника, забелязах, че някой стои до масата и ме наблюдава. Вдигнах очи и кръвта ми замръзна в жилите! Забелязах малко измъчения му вид. Дрехите му бяха пораздърпани, вече нямаше онази стройна, изправена стойка от едно време. Сякаш нещо в него безвъзвратно си бе отишло. Веднага обаче разпознах стария ни командир, мъжът с циклоповото око.

— Гюдбран Юхансен — възкликна Едвард Мускен. — Говори се, че си мъртъв. Злите езици твърдят, че си умрял в Хамбург.

Не знаех какво да кажа или да сторя. Само разбирах, че заради човека, седнал пред мен, можеха да ме осъдят за държавна измяна, а в най-лошия случай и за убийство!

Устата ми съвсем пресъхна, но най-после успях да проговоря. Не, жив съм, ето ме, казах, и за да спечеля време, му разказах как съм попаднал в лазарета във Виена с травма на главата и болен крак.

Попитах какво се е случило с него. Изпратили го вкъщи и се озовал в лазарета на Синсен, където по странно стечение на обстоятелствата бях разпределен и аз. Подобно на повечето, и той получил присъда за измяна, три години затвор, но го освободили след две години и половина.

Поговорихме си за това-онова и след известно време малко се поотпуснах. Поръчах му бира и заговорих за търговията със строителни материали, с която се занимавах. Казах му какво мисля: за такива като нас е най-добре да започнат собствен бизнес, понеже повечето предприятия отказват да наемат бивши фронтоваци (особено предприятията, сътрудничили на немците през войната).

— И ти ли? — попита той.

И се наложи да му обясня, че не съм спечелил много от късното си преминаване на „правилната“ страна, все пак бях носил немска униформа.

През цялото време Мускен се усмихваше под мустак и накрая не се стърпя. Описа ми безуспешните си опити да ме открие, но всички следи свършвали в Хамбург. Почти загубил надежда, ала един ден видял името на Синдре Фауке във вестникарска статия за хората от съпротивителното движение. Отново се заинтригувал, разбрал къде работи Фауке и позвънил. Някой го посъветвал да ме търси в ресторант „Скрьодер“.

Отново застинах и вече очаквах да ме разобличи. Но чух нещо много по-различно от онова, което си представях:

— Така и не успях да ти благодаря както трябва, задето попречи на Халгрим Дале да ме застреля онзи път. Ти ми спаси живота, Юхансен.

Втрещен, само вдигнах рамене, нямах сили да направя нищо друго.

Мускен смяташе, че когато съм го спасил, съм се показал като човек с морални устои. Защото сигурно съм имал причини да искам смъртта му: ако бяха открили трупа на Синдре Фауке, Мускен можеше да свидетелства, че аз съм най-вероятният убиец! Само кимнах в знак на съгласие. После ме погледна и ме попита дали се страхувам от него. Стори ми се, че няма какво да губя, и му разказах цялата история, както си беше.

Мускен слушаше внимателно, на няколко пъти се вторачи в мен с изцъкленото си око, за да провери дали лъжа, а от време на време поклащаше глава, но сигурно вярваше на повечето неща.

Приключих разказа си, поръчах още бира за двама ни, а той ми разказа за себе си: как съпругата му си намерила друг мъж с възможности да издържа и нея, и децата, докато той бил в затвора. Разбирал я, така даже било по-добре и за Едвард-младши, понеже нямало да израсне с баща-предател. Мускен звучеше примирен. Искал да се пробва в транспортния бранш, но не го взели на работа на местата, където кандидатствал за шофьор.

— Купи си собствен камион — посъветвах го аз. — И започни собствен бизнес, като мен.

— Нямам толкова пари — отвърна той и ме погледна крадешком. Бавно започваше да ми просветва. — А и банките не обичат особено бивши фронтоваци, до един ни мислят за бандити.

— Заделил съм малко пари. Ще ти дам назаем.

Не искаше да ги приеме, но аз настоях.

— Ще ти вземам лихва, то си е ясно! — продължих аз и тогава лицето му светна от радост. Но после пак стана сериозен — опасяваше се как ще ми се изплаща, преди да си стъпи на краката. И се наложи да му обяснявам, че лихвата няма да е голяма, почти символична. После поръчах още бира и след като я изпихме и се канехме да се прибираме всеки към дома си, си стиснахме ръцете и вече бяхме сключили сделка.

Сто и шеста глава

Осло, 3 август 1950 г.

… писмо с виенско клеймо в пощенската кутия. Сложих го пред себе си на кухненската маса и само го гледах. Името и адресът й бях написани на обратната страна. Бях изпратил писмо до болницата „Рудолф II“ през май с надеждата някой да знае къде се намира Хелена сега и да й го препрати. Не бях написал нищо, което би ни застрашало, и, естествено, не използвах истинското си име, заради вероятността писмото да попадне в неподходящи ръце. Все пак не смеех да се надявам на отговор. Та аз дори не знам дали съм искал да получа отговор, не и такъв, какъвто можеше да се очаква: омъжена съм с деца. Не, не исках такова писмо. Макар че точно това й пожелах, точно това исках да й се случи.

Боже мой, бяхме толкова млади, тя беше само на деветнадесет! А сега, като държах писмото в ръце, изведнъж всичко ми се стори толкова нереално, сякаш грижливият почерк, надписал плика, не можеше да има нищо общо с онази Хелена, за която мечтаех от шест години. Отворих писмото с треперещи пръсти, в очакване на най-лошото. Писмото бе дълго и го прочетох само преди няколко часа, но вече го знам наизуст.

Скъпи Урия,

Обичам те. Ще те обичам до края на живота си, напълно съм сигурна, но странното е усещането ми, че съм те обичала цял живот. Като получих писмото ти, плаках от радост, беше…

Хари отиде в кухнята с листовете в ръка, намери кафе в шкафа над мивката и сложи кафеварката на котлона, без да спира да чете. За щастливото им, но и болезнено, и горчиво събиране в един хотел в Париж. На следващия ден се сгодили.

Оттук нататък Гюдбран пишеше все по-рядко за Даниел и накрая сякаш Даниел съвсем изчезна.

Вместо това разказваше за влюбена двойка, която заради убийството на Кристофър Брокхард все още усеща как преследвачите дишат във врата й. Срещат се тайно в Копенхаген, Амстердам и Хамбург. Хелена знае за новата идентичност на Гюдбран, но дали е знаела и цялата истина за убийството на фронта, за ликвидацията на членовете на семейството на Фауке? Изглежда, не е било точно така.

След изтеглянето на съюзническите войски се сгодяват, а през 1955 година тя напуска Австрия. Сигурна е, че страната пак ще се напълни с „военнопрестъпници, антисемити и фанатици, които не са се поучили от грешките си“. Установяват се в Осло, където Гюдбран, все още под името Синдре Фауке, продължава да управлява малкото предприятие. През същата година ги венчава католически свещеник на скромна церемония в градината на Холменколен, където си купили голяма къща с парите, които Хелена взела от продажбата на шивашкия цех във Виена. Гюдбран пишеше, че са щастливи. Хари чу как водата свири и с изумление погледна изкипялото кафе.

Сто и седма глава

Държавната болница, 1956 г.

Хелена изгуби толкова много кръв, че животът й висеше на косъм, но за щастие лекарите се намесиха навреме. Изгубихме детето. Хелена бе неутешима, разбира се, макар да не спирам да й повтарям колко е млада и ще имаме други възможности. За жалост лекарят не е така оптимистично настроен. Той каза, че матката…

Сто и осма глава

Държавната болница, 12 март, 1967 г.

Дъщеричка. Ще се казва Ракел. Плаках много, а Хелена ме потупваше по бузата и каза, че пътищата Господни са…

Хари пак седна в хола и разтърка очи с ръка. Защо не се сети веднага, щом видя снимката на Хелена в стаята на Беатрис? Майка и дъщеря. Трябва да е бил напълно отвеян. Вероятно точно това е отговорът — отвеян. Та той виждаше Ракел навсякъде: по улиците в лицата на минаващите покрай него жени, по десетина телевизионни канала, зад барплота на някое кафене. Защо да обръща специално внимание на лицето й на някаква снимка на красива жена на стената?

Дали да се обади на Мускен и да поиска потвърждение за написаното от Гюдбран Юхансен, наричан още Синдре Фауке. Нужно ли бе? Все още не.

Хари пак погледна часовника. Защо прави това, защо бърза да прочете мемоарите, а не тръгне за срещата с Ракел в единадесет? Елен би му отговорила, но нея я няма, а и той не разполага с време да мисли какъв е отговорът в момента. Точно сега не разполага с време.

Разлисти напред до датата 7 октомври 1999 година. Оставаха само няколко страници до края на ръкописа. Хари усети как ръцете му лепнат от пот. Почувства пристъп от същото настроение, което бащата на Ракел пишеше, че е изпитал пред писмото на Хелена — нежелание накрая да се сблъска с неизбежното.

Сто и девета глава

Осло, 7 октомври 1999 г.

Умирам. След всичко преживяно странно е да разбера, че като човечето хора и аз ще умра от обикновена болест. Как да съобщя на Ракел и Олег? Тръгнах по улица „Карл Юхан“ и усетих как животът, който след смъртта на Хелена ми се струваше безполезен, изведнъж се превърна в нещо ценно за мен. Не защото не копнея да те видя, Хелена, а понеже задачата ми на тази земя досега бе пренебрегвана, и сега се оказва, че не ми остава време. Изкачих се на същото чакълесто възвишение като на 13 май 1945-а. Престолонаследникът все още не е излязъл на балкона, за да каже, че разбира. Той разбира само другите, които имат трудности. Не мисля, че ще излезе, май ни е предал.

После заспах, опрян до едно дърво, и сънувах дълъг и причудлив сън, като откровение. И като се събудих, старият ми спътник и приятел също се бе пробудил. Даниел се завърна. И знам какво иска той.

Колата изстена тежко, когато Хари яростно завъртя скоростния лост на заден ход, на първа, а после на втора скорост. И изрева като ранен звяр, когато той натисна и задържа педала за газта на пода. Мъж в народна носия притича по пешеходната пътека, пресичайки улица „Вибе“ и едва отърва обутия си в чорап крак от отпечатъка от почти гладката гума. На булевард „Хегдехауген“ имаше колона от автомобили в посока към центъра и Хари застана близо до оста, натискайки клаксона с надеждата колите от отсрещното платно да имат благоразумието да свият встрани. Тъкмо се справи с маневрите около лявата страна на лехата пред кафене „Лори“ и пред погледа му внезапно изникна светлосиня стена. Трамваят!

Беше твърде късно да спре, затова остави волана в посока напред, натисна леко спирачките, за да успее да задвижи задницата, и колата, занасяйки се по паважа, се удари с трамвая — лявата страна в лявата. Страничното огледало изчезна след кратък трясък, но звукът от дръжката на вратата, влачена от трамвая, бе продължителен и режещ.

— Мамка му, мамка му!

После се отърва от трамвая и колелетата се откъснаха от релсите, закрепиха се на асфалта и го понесоха напред към следващото кръстовище.

Зелено, зелено, жълто.

Даде газ до дупка, все още натискайки центъра на волана с напразната надежда някакъв си там клаксон да привлече вниманието на хора и автомобили на Седемнадесети май в десет и четвърт посред центъра на Осло. Изкрещя, настъпи педала за спирачката и докато колата отчаяно се опитваше да се закрепи на майката Земя, напред с пълна сила полетяха празни опаковки на касети, цигарени кутии и самият Хари Хуле. При спирането си удари главата в предното стъкло. На пешеходната пътека пред него се изсипа ликуваща тълпа хлапета, размахващи знамена. Хари потърка чело. Пред него се простираше паркът на Двореца, а алеята към Двореца тъмнееше от народ. От открития кабриолет в съседното платно той чуваше радиото и добре познатото директно предаване, всяка година едно и също:

— А сега кралското семейство маха от балкона към детското шествие и хората са се събрали на площада пред Двореца. Тълпата се радва особено много на популярния престолонаследник, който сега се прибра от САЩ, та той е…

Хари задържа съединителя, даде газ и се насочи към ръба на тротоара пред пешеходната зона.

Сто и десета глава

Осло, 16 октомври 1999 г.

Отново започнах да се смея. Даниел се смее, разбира се. Не разказах, че едно от първите неща, които той направи, след като се пробуди, бе да се обади на Сигне. Използвахме телефонния автомат в „Скрьодер“. И беше толкова сърцераздирателно забавно, че ни потекоха сълзи.

Тази нощ трябва да обмислим плана допълнително. Проблемът все още е как да се сдобия с оръжието, което ще ми свърши работа.

Сто и единадесета глава

Осло, 15 ноември 1999 г.

… проблемът най-после изглеждаше решен, се появи той: Халгрим Дале. Не ме учуди, дето се е пропил. Надявах се до последно да не ме познае. Явно е чувал слуховете, че съм загинал по време на бомбардировките на Хамбург, понеже ме взе за призрак. Разбра, че има нещо гнило, и ми поиска пари, за да си мълчи. Но онзи Дале, когото аз познавам, нямаше да успее да опази тайна и за всичките пари на света. Затова се погрижих да остана последният, с когото е разговарял. Не ми беше приятно да го правя, но все пак признавам: изпитах известно задоволство, като установих, че старият майсторлък не е съвсем забравен.

Сто и дванадесета глава

Осло, 6 февруари 2000 г.

В продължение на повече от петдесет години аз и Едвард се срещаме в ресторант „Скрьодер“ шест пъти годишно. Всеки първи вторник преди обяд всеки втори месец. Още го наричаме щабно съвещание, както едно време. Често съм се чудил какво ме свързва с Едвард, та ние сме толкова различни. Може би просто общата съдба. Преживели сме еднакви събития. И двамата воювахме на Източния фронт, и двамата изгубихме жените си, а децата ни пораснаха. Не знам какво е, но защо пък не? Най-важното за мен е, че винаги мога да разчитам на Едвард. Той, разбира се, никога няма да забрави как му помогнах след войната, а и по-късно съм му подавал ръка. Например в края на 60-те, когато алкохолизмът му и страстта да залага на конни състезания излязоха от контрол и той едва не изгуби целия си бизнес с камиони, ако не бях платил дълговете му.

Не, не е останало много от снажния войник, когото помня от Ленинград, но през последните години Едвард все пак се примири с мисълта, че животът му не се е стекъл така, както е очаквал, и се опитва да вземе най-доброто от него. Съсредоточил се е върху коня си и вече не пие и не залага, а се задоволява да раздава някой и друг съвет за отглеждането на коне.

Та като заговорих за съвети, той ми сподели, че Евен Юл го е питал дали е възможно Даниел Гюдесон все пак да е жив. Същата вечер се обадих на Евен и го попитах дали е изкуфял. В отговор ми разказа как преди няколко дена вдигнал слушалката на деривата в спалнята и подслушал някакъв мъж, който се представял за Даниел и изплашел до смърт съпругата му. Мъжът на телефона обещал да й се обади някой друг вторник. Евен смяташе, че е чул звуци, напомнящи на кафене, и бе решил да обикаля кафенетата всеки вторник, докато открие телефонния терорист. Не очакваше полицията да се заеме с такава дреболия и не бе обсъждал въпроса със Сигне, за да не се опитва да го разубеждава. Наложи се да захапя опакото на ръката си, за да не избухна в смях, и му пожелах успех. Старият идиот!

След като се пренесох в този апартамент, не се виждам с Ракел, но си говорим по телефона. Май и двамата вече сме се уморили да воюваме. Аз се отказах да й обяснявам какво ни причини, на мен и на майка си, като се омъжи за този руснак от старо болшевишко семейство.

— Знам, че го преживя като предателство — казва тя. — Но това е минало, нека да не говорим за това.

Не е минало. Вече нищо не е просто минало.

Олег питал за мен. Той е чудесно момче. Само се моля да не стане толкова упорит и своенравен като майка си. Това го е наследила от Хелена. Двете толкова си приличат, че очите ми се насълзяват, като пиша тези редове.

Едвард ми позволи да остана във вилата му следващата седмица. Тогава ще изпробвам пушката. Даниел се радва.

Светофарът светна зелено и Хари даде газ. Колата се разтресе, когато предните колела се удариха в ръба на тротоара; после направи тромав скок и се понесе по тревата. Пешеходната зона гъмжеше от народ, затова Хари продължи да се носи по тревата. Колата се затътри между малкото езеро и четирима младежи, решили да закусят на одеяло в парка. В огледалото видя мигаща синя светлина. До караулната вишка вече се бях скупчили хора и Хари спря, изскочи от колата и се затича към огражденията около площада пред Двореца.

— Полиция! — викаше той и си пробиваше път през тълпата. Застаналите най-отпред, вероятно станали на разсъмване, за да си осигурят място до оркестъра, му правеха път с неохота. Прескочи огражденията, някакъв гвардеец се опита да го спре, но Хари блъсна ръката му, извади светкавично полицейската си карта и се устреми към откритата площ.

Под подметките му хрущеше чакъл. Обърна гръб към детското шествие, което в този момент дефилираше под балкона на Двореца, а кралското семейство махаше под фалшивите звуци на „I’m just a Gigolo“[105]. Вторачи се в стената от грейнали усмихнати лица и знамена в червено, бяло и синьо. Очите му сновяха по редиците от хора: пенсионери, чичковци с фотоапарати, бащи с малчугани на раменете, но никъде не се виждаше Синдре Фауке. Гюдбран Юхансен. Даниел Гюдесон.

— Мамка му, мамка му! — викаше той най-вече заради обзелата го паника.

Но някъде там, пред загражденията все пак мерна познато лице. На работа в цивилно облекло, с уоки-токи и с непрозрачни слънчеви очила. Значи е послушал Хари и е решил да подпомогне семейните си колеги си за сметка на кръчмата „Скотсман“.

— Халвуршен!

Сто и тринадесета глава

Осло, 17 май 2000 г.

Сигне е мъртва. Екзекутирах я като предателка преди три дена, куршум прониза лицемерното й сърце. След като толкова дълго проявявах завидна решителност, се разколебах, когато Даниел ме напусна след изстрела. Остави ме объркан и самотен, позволих на съмненията да ме нападнат и прекарах ужасна нощ. Болестта влоши нещата още повече. Изпих три хапчета от онези, дето доктор Бюер ми поръча да взимам само по едно, и въпреки това болките бях непоносими. Но накрая заспах и на следващия ден се събудих отново с Даниел до себе си и с подновена смелост. Това бе предпоследният етап и ние продължаваме да се съвещаваме непринудено.

Ела на кладата по късна доба

и виж как пламък силен аленее.

Очаква вярност и във гроба

водачът, що победата копнее.

Наближава денят, когато Голямата Измяна ще бъде отмъстена. Не се страхувам.

Най-важното, разбира се, е Измяната да стане всеобщо достояние. Ако неподходящ човек открие тези мемоари, рискувам да бъдат унищожени или укрити поради опасения от реакцията на хората. За всеки случай оставям някои следи на млад полицай от Полицейската служба за сигурност. Остава да видим колко интелигентен ще се окаже той, но интуицията ми подсказва, че все пак е човек, който умее да мисли самостоятелно.

Последните дни се оказаха доста драматични.

Започна се от деня, в който реших да приключа със Сигне. Тъкмо й се обадих и я предупредих, че съм тръгнал да я взема, на излизане от ресторант „Скрьодер“ през голямата витрина на уличното кафене от другата страна на улицата видях лицето на Евен Юл. Престорих се, че не съм го забелязал, и продължих пътя си, но очаквах той да се досети за някои неща, стига само да се позамисли.

Вчера ме посети полицаят. Надявах се подхвърлените му от мен следи да не са толкова явни и да не успее да проумее връзките между събитията, преди да съм приключил със задачата си. Но се оказа, че е разбрал за пребиваването на Гюдбран Юхансен във Виена. Следователно трябваше да спечеля време, поне още четиридесет и осем часа. Затова му разказах история за Евен Юл, която си бях съчинил именно, за да ми послужи в подобна ситуация. Описах му Евен като наранена душа, достойна за съжаление, защото Даниел се е вселил в него. От една страна, историята щеше да насочи полицаите към идеята, че зад всичко стои Юл — той е виновен и за убийството на Сигне. От друга, представляваше начин инсценираното самоубийство, което планирах за Юл, да изглежда по-достоверно.

Полицаят си тръгна и аз веднага се захванах за работа. Евен Юл не изглеждаше особено учуден, когато днес отвори вратата и ме видя на стъпалата пред дома му. Остана загадка дали защото бе обмислил основно положението, или защото вече просто не бе в състояние да се учудва. Та той изглеждаше вече мъртъв. Опрях нож до гърлото му и го уверих, че ще го заколя с такава лекота, с каквато заклах кучето му, понечи ли да мръдне. За да се убедя, че разбира какво му говоря, отворих чувала за смет, който носех със себе си, и му показах животното. Качихме се в спалнята и той не се възпротиви, като му заповядах да стъпи на стола и да завърже кучешката каишка за куката на тавана.

— Не желая полицията да разполага с допълнителни улики, преди да съм приключил, затова това трябва да изглежда като самоубийство — обясних му аз. Но той не реагира, имаше напълно равнодушен вид. Кой знае дали пък не му направих услуга?

Заличих отпечатъците от пръстите си, пъхнах чувала с кучето във фризера, а ножовете — в килера. Всичко вървеше по план: остана ми само да проверя спалнята за последен път, но неочаквано чух шум от хрущящ чакъл и видях полицейска кола край пътя. Беше спряла, сякаш чакаше нещо и аз предусетих, че ще ме хванат натясно. Гюдбран, естествено, изпадна в паника, но за щастие Даниел се намеси и бързо намери изход.

Извадих ключовете от другите две спални, единият от тях съвпадаше с ключа на стаята, където бе обесен Евен. Оставих ключа на пода от вътрешната страна на вратата, а извадих оригиналния и с него заключих отвън. После го смених с ключа, който не пасва — този, втория — като го пъхнах в ключалката от външната страна. Накрая преместих оригиналния ключ в ключалката на другата спалня. Всичко това ми отне няколко секунди. Спокойно слязох на първия етаж и набрах номера на мобилния телефон на Хари Хуле.

И в следващия миг той влезе в къщата.

Макар да усещах как смехът ми напира, смятам, че успях да се престоря на изненадан. Вероятно защото наистина изпитвах лека изненада. Един от полицаите ми изглеждаше познат. Видях го онзи път в парка на Двореца. Но не допускам да ме е разпознал. Вероятно защото тогава видя Даниел. И, да, не забравих да изтрия отпечатъците от пръстите си по ключовете.

— Хари! Какво правиш тук? Всичко наред ли е?

— Слушай, съобщи по уоки-токито си, че…

— А?

Училищният духов оркестър на Болтельока минаване покрай тях с шумни барабани, които се опитваха да пробият въздуха с ударите си.

— Казвам ти да… — извика Хари.

— А? — отговори Халвуршен.

Хари дръпна уоки-токито:

— Я слушайте внимателно, до всички идиоти. Оглеждайте се за мъж на седемдесет и девет години, синеок, с бяла коса. Вероятно е въоръжен, повтарям, въоръжен и изключително опасен. Налице е съмнение, че подготвя покушение, затова огледайте отворените прозорци и откритите покриви в района. Повтарям…

Хари повтори съобщението, а Халвуршен го гледаше втрещен с полуотворена уста. Хари приключи и му хвърли уоки-токито.

— Сега е твоя работа да прекратиш тържеството за Седемнадесети май, Халвуршен.

— Какво?

— Ти си на работа, а аз изглеждам сякаш… идвам от кръчмата. Няма да ме послушат.

Халвуршен огледа небръснатия Хари, омачканата му, накриво закопчана риза, а после и обувките на бос крак.

— Кой няма да те послуша?

— Наистина ли все още не си загрял за какво говоря? — изръмжа Хари и посочи с треперещ пръст.

Сто и четиринадесета глава

Осло, 17 май 2000 г.

Утре. От четиристотин метра. И преди съм успявал. Паркът ще бъде току-що раззеленен, така изпълнен с живот, никой няма да мисли за смъртта. Но аз съм разчистил пътя за куршума. Мъртво дърво без корона. Куршумът ще се появи от небето; той ще посочи като Божи пръст потомъка на предателя и всички ще видят как постъпва Той с онези, които не са с чисти сърца. Изменникът обяви, че обича страната си, но я напусна, помоли ни да я спасим от нашествениците от изток, а после ни заклейми като предатели.

Халвуршен тичаше към входа на Двореца, а Хари остана на открития терен и не спираше да се върти в кръг като пиян. За няколко минути ще опразнят балкона на Двореца, първо трябва важните особи да вземат решения, за които после ще отговарят, не може да отменят празника просто така, понеже някакъв провинциален полицай е говорил със съмнителен колега. Погледът му се плъзна над тълпата, обходи я нагоре-надолу, без да знае какво точно търси.

Ще се появи от небето.

Вдигна очи. Зелени дървета. Никой няма да мисли за смъртта. Толкова са високи, а короните им — така гъсти, че дори с добър оптичен мерник не е възможно да стреля от съседните къщи.

Хари затвори очи. Устните му се раздвижиха. Помогни ми, Елен.

Разчистих пътя.

Защо работниците от управата на парка изглеждаха толкова учудени, като мина край тях на онова място вчера? Дървото. То нямаше листа. Отвори очи, погледът му се плъзна над върховете на дърветата и той го видя: кафявия мъртъв дъб. Хари усети как сърцето му заблъска в гърдите. Обърна се, едва не настъпи един барабанчик и се затича към Двореца. Стигна до мястото на линията между дървото и балкона и се спря. Погледна дървото. Зад голите му клони се извисяваше гигант от ледено синьо стъкло. Хотелът на САС. Ама разбира се. Толкова е лесно. Един-единствен куршум. Никой няма да реагира на пукот на Седемнадесети май. После спокойно ще слезе на оживената рецепция и ще излезе на пълните улици, където ще изчезне. А после? Какво следва?

Нямаше време сега да мисли за това, нужно е да действа. Да действа. Но той е толкова уморен. Вместо превъзбуда Хари усети внезапно желание да си тръгне, да се прибере у дома, да си легне, да се наспи, да се събуди и да го посрещне нов ден, в който нищо от това не се е случвало, всичко е било само сън. Сепна се от звука на сирената на минаваща покрай него линейка. Пищенето й разцепи завесата от духова музика.

— Мамка му, мамка му!

После се затича.

Сто и петнадесета глава

„Радисън САС“, 17 май 2000 г.

Старецът се облегна на прозореца; със свити в коленете крака, хвана пушката с две ръце и се заслуша в сирената на бавно отдалечаващата се линейка. Закъсняла е, помисли си той. Всички ще умрат. Пак повърна. Повече кръв. От болка почти загуби съзнание и после лежа, свит на кълбо, върху пода в банята и чака хапчетата да подействат. Взе четири. Болките утихнаха, само го пронизаха за последен път, сякаш за да му напомнят, че скоро пак ще се завърнат, а банята отново прие нормалните си форми. Едната от двете бани. С бълбукаща вана. Или беше парна баня? Поне имаше телевизор и той го включи. Звучеше националния химн, гърмяха песни във възхвала на краля, а празнично натъкмени репортери съобщаваха по всички канали за детското шествие.

Сега седеше в хола, а слънцето висеше от небето като огромен пламък и осветяваше всичко. Знаеше, че не бива да гледа направо в пламъка, защото ще го заслепи и няма да види руските снайперисти, които се промъкват в снега някъде там из ничията земя.

— Виждам го — прошепна Даниел. — Един часа, на балкона точно зад мъртвото дърво.

Дървета ли? Та нали сред унищожения от бомбите терен няма дървета. Принцът излезе на балкона, но не казва нищо.

— Ще се измъкне! — извика нечий глас, май беше Синдре.

— Няма — възрази Даниел. — Нито един проклет болшевик няма да се измъкне.

— Разбра, че сме го видели, ще се скрие в падината.

— Няма — повтори Даниел.

Старецът опря пушката о ръба на отворения прозорец. Използва отвертка, за да развие болтовете на прозореца, който едва се открехваше. Какво му обясни момичето от рецепцията онзи път? Било така, защото на гостите можело „да им хрумне някоя глупост“. Погледна през оптичния мерник. Хората там долу изглеждаха съвсем дребни. Коригира разстоянието. Четиристотин метра. Когато стреляш от горе на долу, трябва да съобразиш, че гравитацията влияе на куршума, променя траекторията му. Но Даниел го знае, Даниел знае всичко.

Старецът погледна часовника. Единадесет без петнадесет. Време е. Опря буза о тежкия, студен приклад, хвана дръжката на пушката малко по-напред с лявата ръка. Отново притвори леко лявото си око. Площта на балкона запълваше мерника. Виждаше черни костюми и цилиндри. Откри търсеното лице. Наистина си приличаха. Същото младежко лице като през 1945 година.

Даниел действаше още по-тихо и се прицелваше внимателно. От устата му вече почти не излизаше пара.

Пред балкона, извън фокус, мъртвият дъб протягаше към небето черни клони — същински пръсти на вещица. На един от клоните бе кацнала птица. Точно в центъра на мушката. Старецът се раздвижи неспокойно. Преди малко не беше там. Сигурно скоро ще поеме по своя път. Свали пушката и отново вдиша с болните си дробове.

Хари удари ядосано волана и още веднъж завъртя ключа за колата.

— Пали, пущина такава! Иначе още утре отиваш за скрап.

Колата запали с рев и се понесе сред пръски от кал и хвърчащи стръкчета трева. Хари направи рязък десен завой до езерцето. Младежите, налягали на платнището, вдигнаха бутилките с бира и се разнесоха викове „Ей, ей!“, докато Хари се насочи към хотела на САС. С ревящия мотор на първа скорост и с ръка върху клаксона успешно си проправяше път надолу по претъпканата пешеходна зона, но най-долу в парка внезапно иззад едно дърво изскочи детска количка и той сви наляво, завъртя волана в обратна посока, а колата — на 180 градуса, и едва успя да избегне оградата пред оранжериите. Автомобилът се озова странично пред набиващо спирачки такси с норвежки знаменца и брезови листа по решетката на радиатора, но Хари натисна педала за газта и успя да се измъкне покрай идващите срещу него коли.

Спря пред въртящите се врати на хотела и изскочи от колата. Влезе с гръм и трясък в оживената рецепция. Настана онази едносекундна тишина, в която всички се чудят дали ще им се случи нещо изключително. Но се оказа просто някакъв препил мъж на Седемнадесети май: бяха го виждали и преди и данданията отново се усили. Хари се втурна към едно от идиотските „очи“.

— Добър предобед — поздрави глас зад него. Две повдигнати вежди под светла къдрава коса с вид на перука го измериха от глава до пети. Хари погледна табелката с името й. — Бети Андресен, това, което ще ви кажа, не е глупава шега, така че слушайте внимателно. Полицай съм и в хотела ви има атентатор.

Бети Андресен погледна високия, недотам спретнат мъж със зачервените очи, когото веднага взе за пияница, луд или и двете. Разгледа представената й служебна карта. Пак го погледна. Продължително.

— Име? — попита тя.

— Казва се Синдре Фауке.

Пръстите й заиграха по клавиатурата.

— За жалост няма човек с такова име в хотела.

— Мамка му! Опитайте с Гюдбран Юхансен.

— Няма и Гюдбран Юхансен, господин Хуле. Вероятно сте сбъркали хотела?

— Не! Тук е, точно сега е в стаята.

— Значи сте разговаряли с него?

— Не, не, аз… нямам време да обяснявам.

Хари закри лице с ръка.

— Да видим, трябва да помисля. Трябва да е на горните етажи. На колко етажа е хотелът?

— Двадесет и два.

— А колко от настанените над десетия етаж не са оставили ключовете си на рецепцията?

— Боя се, че са доста.

Хари вдигна ръце във въздуха и се втренчи в нея:

— Разбира се — прошепна той. — Това е работа на Даниел.

— Моля?

— Проверете за Даниел Гюдесон.

Какво ще стане след това? Старецът не знаеше, за него след това времето не съществуваше. Поне досега бе така. Нареди четири патрона върху перваза на прозореца. Слънчевите лъчи се отразяваха в жълто-кафявия блед метал на гилзите.

Пак погледна през мерника. Птицата продължаваше да стои там. Разпозна я. Имат едно и също име. Насочи мерника към тълпата. Плъзна поглед нагоре и надолу по ивицата хора до загражденията. Докато се спря на нещо познато. Наистина, би ли могло…? Центрира фокуса. Да, няма съмнение, че е Ракел. Какво прави тя на дворцовия площад? А, ето го и Олег. Май идва от детското шествие. Ракел протяга ръце и го вдигна над загражденията. Много е силна тази Ракел. Има силни ръце. Като майка си. Сега се насочват към караулната вишка. Ракел поглежда часовника, май чака някого. Олег е облечен с якето, което му подари за Коледа. Дядовото яке, така го нарича той. Вече е започнало да му окъсява.

Старецът се подсмихна. Значи ще трябва да му купи ново за есента.

Този път болките се появиха без предупреждение и той безпомощно се опита да си поеме въздух.

Пламъкът се спусна над тях и сенките им запълзяха приведени към него по стените на окопа.

Причерня му, но точно преди да усети, че ще потъне в тъмнината, болките отново отслабнаха. Пушката се бе свлякла на пода, а ризата му — залепнала по тялото заради избилата пот.

Изправи се, пак опря пушката о ръба на прозореца. Птицата беше отлетяла. Откриваше се пълна видимост за стрелба.

Съвсем младото лице изпълни отново оптическия мерник. Момчето навярно е студент. И Олег ще следва. Това последно каза на Ракел. Това последно каза и преди да застреля Бранхауг. Онзи ден намина в дома си в квартал Холменколен, за да си вземе няколко книги. Ракел я нямаше вкъщи. Отключи си, влезе и съвсем случайно забеляза плика на писалищната маса. С емблемата на руското посолство. Прочете го, остави го и се взря през прозореца в градината, в снежинките, останали след проливния дъжд — последни издихания на зимата. Разтърси се из чекмеджетата на бюрото. И намери другите писма, с емблемата на норвежкия посланик в Русия, а също и други — неофициални, написани на салфетки и откъснати листове от бележник, подписани от Бернт Бранхауг. И се сети за Кристофър Брокхард.

Нито един проклет руснак няма да стреля по патрулите ни тази вечер. Старецът вдигна предпазителя. Усети странно спокойствие. Току-що си спомни с каква лекота преряза гърлото на Брокхард. И застреля Бранхауг. Дядовото яке, ново дядово яке. Издиша въздуха от дробовете си и сложи пръст върху спусъка.

Въоръжен с универсална магнитна карта за всички стаи в хотела, Хари атакува асансьора и провря крака си между вратите, които тъкмо се затваряха. Пак се отвориха. Погледнаха го озадачени лица.

— Полиция! — извика Хари. — Всички вън!

Сякаш училищният звънец възвести началото на голямото междучасие, но вътре остана мъж на около петдесет години, с черна козя брада над костюм на сини райета с широка лента за Седемнадесети май на гърдите и тънък слой пърхот по раменете:

— Уважаеми господине, ние сме норвежки граждани и Норвегия всъщност не е полицейска държава!

Хари го заобиколи, влезе в асансьора и натисна копчето за 22-ия етаж.

Но козята брада не беше приключил:

— Дайте ми аргумент защо аз като данъкоплатец трябва да се примиря с… Хари извади служебния пистолет на Вебер от кобура на рамото си:

— Тук имам цели шест аргумента, данъкоплатецо. Вън!

Времето бързо тече и настъпва нов ден. В утринната зора ще го видим по-добре дали е приятел, или враг.

Враг, враг. Рано или късно ще го пипна.

Дядовото яке.

Млъквай, след това няма нищо!

Лицето в оптическия мерник изглежда толкова сериозно. Усмихни се, момче.

Измяна, измяна, измяна!

Спусъкът е хлътнал толкова навътре, че вече не оказва никаква съпротива. Моментът на натискането на спусъка се намира нейде из ничията земя. Не мисли за пукота и отката, просто натисни още малко, пък да става каквото ще.

Трясъкът го хвана напълно неподготвен. За частица от секундата настъпи пълна тишина. После се разнесе ехото и над града, и над неочакваното заглъхване на хиляди звуци, които в същия миг онемяха, плъзна вълна от викове и глъчка.

Хари тичаше по коридорите на 22-ия етаж, когато чу гърмежа. — Мамка му! — изсъска той.

Стените от двете му страни го караха да се чувства като във фуния. Врати. Снимки, сини кубински мотиви. Крачките му почти не се чуваха по дебелия килим. Чудесно. Хубавите хотели мислят как да заглушат звуците. А добрите полицаи — какво да сторят. Мамка му, мамка му, млечна киселина в мозъка. Машина за лед. Стая 2254, стая 2256. Нов изстрел. Луксозният апартамент.

Сърцето му блъскаше в гърдите като побесняло. Хари застана до вратата и мушна магнитната карта в ключалката. Чу се тихо бръмчене. Последва щракване и индикаторът на ключалката светна в зелено. Хари предпазливо натисна дръжката на вратата.

Полицаите са длъжни да се придържат към ясно установена процедура в такива случаи. Хари е посещавал такъв курс и ги е изучавал. Не възнамерява да се съобрази с нито едно от правилата.

Бутна врата, втурна се вътре, хванал с две ръце пистолета, насочен напред, и застана на колене до вратата към хола. В стаята струеше обилна светлина, заслепяваше го и гореше в очите му. Отворен прозорец. Слънцето зад стъклото сияеше като ореол около главата на побелелия мъж, който бавно се обърна.

— Полиция! Пусни оръжието! — извика Хари.

Зениците на Хари се присвиха и от светлото петно изпълзя силуетът на пушка, насочена срещу него.

— Пусни оръжието! — повтори той. — Направи онова, за което дойде, Фауке. Мисията е изпълнена. Всичко свърши.

Изглеждаше необяснимо, но отвън духовите оркестри продължаваха да свирят, сякаш нищо не се е случило. Старецът вдигна пушката и опря приклада о бузата си. Очите на Хари свикнаха със светлината и той се вторачи в дулото на оръжието, което досега бе виждал само на снимки.

Фауке промърмори нещо, но нов трясък, този път по-отчетлив и по-ясен заглуши думите му.

— По д… — прошепна Хари.

Видя как във въздуха отвън, зад Фауке, се издига като бяло мехурче от комикс облак дим от вала с оръдията на крепостта „Акершхюс“. Салютите по случай Седемнадесети май. Значи е чул техните залпове! До Хари стигнаха викове „ура“. Пое си въздух през носа. В стаята не миришеше на изгорял барут. Разбра, че Фауке не е стрелял. Все още не. Стисна дръжката на револвера и погледна набръчканото лице, което го гледаше втренчено над мушката. Не ставаше дума само за неговия собствен живот и за живота на стареца. Инструкцията бе повече от ясна.

— Идвам от улица „Вибе“. Прочетох дневника ти — подхвана Хари, — Гюдбран Юхансен. Или сега разговарям с Даниел?

Хари стисна зъби и се опита да огъне пръста си около спусъка.

Старецът пак измърмори нещо.

— Какво казваш?

— Passwort — сега гласът му бе дрезгав и напълно неузнаваем.

— Не го прави — настоя Хари. — Не ме принуждавай.

По челото на Хари се спусна капка пот, продължи по носа му и накрая увисна на върха, където сякаш не успя да вземе решение накъде ще върви. Хари промени захвата на пистолета.

— Passwort — повтори старецът.

Хари виждаше, че пръстът му опира до спусъка. Усети как го скова смъртен страх.

— Недей — предупреди Хари. — Не е твърде късно.

Но знаеше, че е лъжа. Всъщност вече бе твърде късно. Старецът беше отвъд разума, отвъд този свят, отвъд този живот.

— Passwort.

Скоро всичко щеше да приключи и за двамата, просто отново времето се точеше както на Бъдни вечер, преди…

— Олег — обади се Хари.

Пушката стоеше насочена право срещу главата му. В далечината се чу клаксон. По лицето на стареца премина спазъм.

— Паролата е Олег — уточни Хари.

Пръстът вече не натискаше спусъка.

Старецът отвори уста, за да каже нещо.

Хари притаи дъх.

— Олег — потвърди старецът. Прозвуча като полъх от сухите му устни.

После Хари така и не успя да го обясни, но го видя: старецът умря в същия миг. И след секунда, иззад бръчките, към Хари гледаше вече детско лице. Пушката не бе насочена към него и Хари свали револвера. После протегна предпазливо ръка и я плъзна по раменете на стареца.

— Обещаваш ли? — едва се долавяше гласът му. — Че те няма…

— Обещавам — отвърна Хари. — Лично ще се погрижа да не се разгласяват никакви имена. Олег и Ракел няма да пострадат от случая.

Старецът изгледа Хари продължително. Пушката се стовари с трясък на пода, а после се строполи и той.

Хари извади пълнителя от пушката и го остави на дивана, чак тогава набра номера на рецепцията и помоли Бети да повика линейка. Позвъни на Халвуршен и му съобщи, че опасността е преминала, пренесе стареца на дивана, седна на един стол и зачака.

— Накрая го пипнах — прошепна старецът. — За малко да се измъкне, знаеш ли. В падината.

— Кого пипна? — Хари дръпна силно от цигарата.

— Даниел, как кого. Накрая го пипнах. Хелена имаше право. През цялото време бях по-силния.

Хари изгаси цигарата и застана до прозореца.

— Умирам — прошепна старецът.

— Знам — каза Хари.

— Стои на гърдите ми. Виждаш ли го?

— Какво да видя?

— Порът.

Но Хари не виждаше никакъв пор. Виждаше как бял облак премина по небето като разсеяно съмнение, виждаше как норвежките знамена се развяват на всички пилони в града и как край прозореца прелетя сива птичка. Но не видя никакъв пор.

Десета част

Възкресение

Сто и шестнадесета глава

Болницата „Юлевол“, 19 май 2000 г.

Бярне Мьолер откри Хари в чакалнята на онкологичното отделение.

Шефът на Главното полицейско управление седна до Хари и намигна на момиченце, което смръщи вежди и се обърна на другата страна.

— Разбрах, че всичко е приключило.

Хари кимна.

— В четири часа през нощта. Ракел бе неотлъчно до него. Сега и Олег е вътре. Какво правиш тук?

— Исках само малко да си поговорим.

— Трябва да изпуша една цигара — каза Хари. — Ела да излезем навън.

Намериха свободна пейка под кичесто дърво. Над тях по небето бързо преминаваха леки облачета. Явно предстоеше още един топъл ден.

— Значи Ракел не подозира нищо? — попита Мьолер.

— Нищичко.

— Значи само аз, Майрик, началничката на полицията, правосъдният министър и премиерът сме в курса на случая. И ти, естествено.

— Ти по-добре от мен си наясно кой какво е научил, шефе.

— Да. Разбира се. Просто мисля на глас.

— Та какво искаше да ми кажеш?

— Знаеш ли, Хари? Понякога ми се иска да работя на друго място. Някъде, където има по-малко политика и повече полицейска работа. Например в град като Берген. Но после се събуждам в дни като днешния, заставам до прозореца на спалнята и поглеждам фиорда и остров Хуведоя, чувам птичи песни и… нали разбираш? И тогава неочаквано усещам, че не ми се ходи никъде.

Мьолер наблюдаваше калинка, която пълзеше по бедрото му.

— Опитвам се да кажа, че бихме искали нещата да останат такива, каквито са си.

— За кои неща говориш?

— Чувал си, че през последните двадесет години са разкрити поне по десет покушения срещу всеки американски президент? И всички извършители са арестувани, без новината да стане медийно достояние. Никой няма да спечели, ако излезе наяве, че е планиран атентат срещу държавния глава, Хари. Особено ако на теория покушението е можело да бъде успешно.

— На теория ли, шефе?

— Формулировката не е моя. Но изводът все пак е, че случаят трябва да се покрие. За да не се всява несигурност. Или да се разкрият слабости в планирането на охраната. И това не са мои думи. Атентатите имат заразителен ефект, точно като…

— Знам какво имаш предвид — прекъсна го Хари и издуха цигарения дим през носа си. — Но го правим най-вече от солидарност с онези, които носят отговорността, нали? Онези, които са можели и е трябвало да обявят тревога по-рано.

— Както казах — отбеляза Мьолер, — понякога Берген ми се вижда доста добра алтернатива.

Помълчаха известно време. Пред тях подскачаше птичка, въртеше задницата си, кълвеше нещо в тревата и се оглеждаше осторожно.

— Стърчиопашка — обади се Хари. — Motacilla alba. Предпазлива птичка.

— Какво?

— „Наръчник за приятелите на птиците“. Какво ще правим с убийствата, които извърши Гюдбран Юхансен?

— Нали още преди това имахме задоволителни отговори за тези убийства?

— Какво имаш предвид?

Мьолер започна да се оглежда неспокойно.

— Ако се разровим в тези случаи, само ще отворим стари рани у засегнатите и рискуваме някой да разплете цялата история. Случаите са си разкрити.

— Точно така. Евен Юл. И Свере Улсен. А убийството на Халгрим Дале?

— Никой няма да се занимава с него. Все пак Дале си беше… ъъъ…

— Просто един стар пияница, за когото никой не дава пукната пара?

— Моля те, Хари, не усложнявай нещата. И на мен ми е неприятно.

Хари изгаси цигарата в облегалката на пейката и мушна угарката в кутията.

— Трябва да влизам, шефе.

— Значи можем да разчитаме, че ще запазиш информацията за себе си?

Хари се усмихна бегло.

— Може ли да се вярва на слуховете кой ще поеме работата ми в ПСС?

— Определено — кимна Мьолер. — Том Валер иска да се кандидатира.

Майрик ще направи целия отдел за борба с неонацизма подчинен на тази длъжност и така това ще се окаже нещо като трамплин за истински престижните постове. Впрочем аз ще го препоръчам. Сигурно се радваш че той ще изчезне от Отдела за борба с насилието, а ти се връщаш там? Нали сега длъжността на старши инспектор е вакантна при нас.

— Значи това ми е наградата, ако си държа устата затворена?

— Какво те кара да си мислиш така, Хари. Просто си най-добрият. Пак го доказа. Само се чудя дали можем да разчитаме на теб?

— Нали знаеш кой случай искам да поема?

Мьолер вдигна рамене.

— Убийството на Елен е разкрито, Хари.

— Не докрай — напомни му той. — Още няколко подробности не са изяснени. Като например къде са отишли двестате хиляди крони от сделката с оръжието. Вероятно е имало и други посредници.

Мьолер кимна.

— Добре. Ти и Халвуршен разполагате с два месеца. Ако дотогава не откриете нищо, приключваме случая.

— Дадено.

Мьолер стана и се накани да тръгва.

— Едно нещо ми е много чудно, Хари. Как се досети, че паролата е „Олег“?

— Ами, Елен постоянно ми повтаряше, че първото, което й идва наум, почти винаги се оказва най-правилното.

— Впечатляващо — Мьолер кимна сякаш на себе си. — И първото, което ти хрумна, беше името на внучето ли?

— He.

— He ли?

— Аз не съм като Елен. Наложи се да се замисля.

Мьолер го погледна строго.

— На подбив ли ме взимаш, Хуле?

Хари се усмихна. После кимна към стърчиопашката.

— Прочетох в книга за птиците, че никой не знае защо стърчиопашката маха с опашка, като стои на едно място. Пълна мистерия. Единствено ясно е, че не може да не го прави…

Сто седемнадесета глава

Главно полицейско управление, 19 май 2000 г.

Хари тъкмо си нагласи краката върху бюрото, откривайки идеалната поза за седене, и телефонът иззвъня. Не желаеше да си развали удобството, затова само се протегна напред, като напрягаше седалищните си мускули, за да запази равновесието на новия канцеларски стол с измамно добре смазани колелца. Едва достигна слушалката с върха на пръстите си.

— Да, моля.

— Harry? Esaias Burne speaking. How are you?

— Esaias? This is a surprise.[106]

— Наистина ли? Обаждам се само да ти благодаря, Хари.

— За какво?

— Задето не задвижи никакви механизми.

— Какви механизми?

— Знаеш какво имам предвид, Хари. Че не последваха дипломатически инициативи за помилване и тем подобни.

Хари не отговори. От известно време очакваше това обаждане. Позата вече не му се струваше толкова удобна. В съзнанието му изведнъж изникнаха умоляващите очи на Андреас Хохнер. И заклеващият глас на Констанс Хохнер: Обещавате ли да сторите всичко по силите си, господин Хуле?

— Ало, Хари?

— Тук съм.

— Вчера произнесоха присъдата.

Хари се загледа в снимката на Сьос на стената. Нали това лято бе необичайно топло? Къпеха се дори и в дъжда. Усети как го обзема неописуема тъга.

— Смъртно наказание ли? — чу как собственият му глас зададе въпроса.

— Без право на обжалване.

Сто и осемнадесета глава

Ресторант „Скрьодер“, 1 юни 2000 г.

— Какво ще правиш през лятото, Хари?

Мая броеше парите за рестото му.

— Не знам. Говорихме да наемем вила някъде из Норвегия. Да научим хлапето да плува, такива неща.

— Не знаех, че имаш деца.

— Нямам. Това е дълга история.

— Така ли? Дано някой ден я чуя.

— Ще видим, Мая. Задръж монетите.

Мая се поклони ниско и изчезна с крива усмивка. Макар и петък следобед, заведението бе полупразно. Сигурно топлото време е прогонило всички към открития ресторант на възвишението Санкт Ханс.

— Е? — попита Хари.

Старецът, забил поглед в бирата си, не отговори.

— Той е мъртъв. Не се ли радваш, Оснес?

Мохикана вдигна глава и погледна Хари.

— Кой е мъртъв? — попита той. — Никой не е умрял. Само аз. Аз съм последният от умрелите.

Хари въздъхна, мушна вестника под мишница и излезе навън в жаркия следобед.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/7171

Издание:

Ю Несбьо. Червеношийката

Норвежка, първо издание

Превод: Ева Кънева

Оформление на корицата: Борис Драголов

ИК „Емас“, София, 2009

ISBN: 978-954-357-190-1

1

Първо бих искал да кажа, че за мен е удоволствие да съм тук… (англ.). — Б.пр.

2

„Странният случай на доктор Джекил и мистър Хайд“ — роман от шотландския писател Робърт Луис Стивънсън (1850–1894), разказващ за лондонски адвокат, който страда от раздвоение на личността. Доктор Джекил и мистър Хайд са добрата и лошата страна на една и съща личност. — Б.пр.

3

През 1940 година кралят и правителството на Норвегия бягат в Лондон заради хитлеристката окупация на страната. Оттам ръководят съпротивата срещу нацистите. — Б.пр.

4

„Да живее победата!“ (нем.) — нацистки лозунг. — Б.пр.

5

Шведски войници — след края на Втората световна война наричали така стражите в затворите, които издевателствали над обявените за врагове на държавата норвежци. — Б.пр.

6

Фридрих III — император от династията на Хабсбургите, управлявал в периода 1439–1493 година. — Б.пр.

7

Хорст Таперт — германски актьор, известен с ролята си на инспектор Дерик от едноименния сериал. — Б.пр.

8

Нурдал Григ (1902–1943) — норвежки национален поет, драматург писател и журналист. Известен противник на нацизма. — Б.пр.

9

Я кажи пак! — (англ.). — Б.пр.

10

Национално обединение — партията на норвежките нацисти през Втората световна война. — Б.пр.

11

Йосинги — борци против нацистките окупатори в Норвегия. — Б.пр.

12

Не стреляйте, моля! — (нем.). — Б.пр.

13

Waffen SS — съкращение на Waffen Schutzstaffel, „защитен ешелон“ — в ранните години организация, грижеща се за личната сигурност на Хитлер. По-късно есесовците изпълняват ролята на вътрешна полиция на Националсоциалистическата партия в Хитлеристка Германия. — Б.пр.

14

Така. Значи е избягал при руснаците. — Да. Защо? — Не знам. — (нем.). — Б.пр.

15

Ротен командир (нем.). — Б.пр.

16

Тази вечер ще купонясваме, сякаш е 1999-та! — (англ.). — Б.пр.

17

„Пурпурното сърце“ — американско военно отличие, което се връчва на пострадали или, посмъртно, на убити по време на военна служба. — (англ.). — Б.пр.

18

Стуртингът — норвежкият парламент. — Б.пр.

19

В Норвегия заплатите се определят съгласно номерирани нива. Заплатата расте правопропорционално на нивото. — Б.пр.

20

Карл Юхан(1763–1844) — крал на Швеция и Норвегия в продължение на двадесет и шест години. — Б.пр.

21

Националната антанта, Родната партия — норвежки националистически партии. — Б.пр.

22

Норвежка антифашистка организация. — Б.пр.

23

Първият магазин на Армията на спасението в Норвегия. — Б.пр.

24

По-старото име на Норвежкото националсоциалистическо движение. — Б.пр.

25

„Мерклин“ — немска компания за производство на играчки, главно електрически влакчета. — Б.пр.

26

„Ангелски глас“ (англ.) — Действително има такава песен, изпълнявана от „Пърфект межър“. — Б.пр.

27

„Покажи ми пътя“ (англ.) — цитат от песен на Стикс. — Б.пр.

28

Мъртъв (нем.). — Б.пр.

29

Живот (нем.). — Б.пр.

30

Парола (нем.). — Б.пр.

31

Жарава (нем.). — Б.пр.

32

Погрешно! Ще стрелям! (нем.). — Б.пр.

33

Ангелски глас (нем.). — Б.пр.

34

Водач на нацистки щурмови отряд (нем.). — Б.пр.

35

Слънчевият кръг е древен символ, който по времето на Втората световна война е бил герб на норвежката партия Национално обединение. — Б.пр.

36

Двадесет и едно, двадесет и две (англ.). — Б.пр.

37

Средно висока планина близо до Виена. — Б.пр.

38

Добро утро (нем.). — Б.пр.

39

Йенс Бьорнебу (1920–1976) — норвежки писател. — Б.пр.

40

„Приключенията на Хъкълбери Фин“ (англ.). — Б.пр.

41

КРИПОС — Национална организация за борба с организираната престъпност. — Б.пр.

42

Всяка година по случай националния празник на Норвегия Седемнадесети май — в Осло се организира празнично детско шествие. — Б.пр.

43

Лявоекстремистки терористични организации в Германия и Италия. — Б.пр.

44

Венеция, Италия (англ.). — Б.пр.

45

Видкюн Квислинг (1887–1945) — норвежки министър-председател, лидер на Националното обединение. — Б.пр.

46

Госпожице (нем.). — Б.пр.

47

Госпожице, господине (нем.). — Б.пр.

48

Телемарк ски — вид ски и скиорско спускане, които носят името на областта Телемарк в Норвегия. — Б.пр.

49

Вредител по дърветата. — Б.пр.

50

Хайнрих Химлер (1900–1945) — командващ СС, главен организатор на концентрационните лагери в нацистка Германия. — Б.пр.

51

Прасе; свинско месо (нем.). — Б.пр.

52

Синсен Скуле — училище в Осло, което по време на Втората световна война използвали като лазарет. — Б.пр.

53

Щрудел (нем.). — Б.пр.

54

„Градът на греха“(англ.). — Б.пр.

55

Партия в Република Южна Африка, която представлява главно интересите на чернокожото мнозинство. — Б.пр.

56

Имаме сделка (англ.). — Б.пр.

57

Ясно? — Б.пр.

58

Поръчителство (нем.). — Б.пр.

59

Испанската школа за конна езда; намира се във Виена (нем.). — Б.пр.

60

Уважаеми гости (нем.). — Б.пр.

61

Трима хусари (нем.). — Б.пр.

62

Рихард Щраус (1864–1949), Арнолд Шонберг (1847–1957) австрийски композитори. — Б.пр.

63

Ференц Ракоци (1676–1735) — унгарски аристократ и патриот, водач на унгарската съпротива срещу Хабсбургите; принц на Трансилвания, национален герой на Унгария. — Б.пр.

64

По дяволите! — Мамка му! (нем.). — Б.пр.

65

Пилешко месо и луксозно вино (нем.). — Б.пр.

66

Традиционен десерт, поднасян в Залцбург (нем.). — Б.пр.

67

Военна организация, ръководила съпротивата срещу окупаторите по време на Втората световна война в Норвегия. — Б.пр.

68

Организация, създадена от норвежките власти в Лондон, за да се грижи за норвежкия търговски флот, който не е бил под контрол на нацистка Германия по време на Втората световна война. — Б.пр.

69

Това хич не ме впечатлява! (англ.). — Б.пр.

70

Тренирате добре (англ.). — Б.пр.

71

Но се обличате зле (англ.). — Б.пр.

72

Добре, значи си специалист по ракетни двигатели, това хич не ме впечатлява… (англ.). — Б.пр.

73

… както и да е, не съм изобщо впечатлена… (англ.). — Б.пр.

74

Юстивал — съкратено от Юридически фестивал — годишен студентски фестивал, организиран от Юридическия факултет на Университета в Осло. — Б.пр.

75

Свита — идеологическа организация в рамките на Националното обединение. — Б.пр.

76

Мобилният оператор на Норвегия. — Б.пр.

77

Съжалявам (англ.). — Б.пр.

78

На телефона е Хари Хуле (англ.). — Б.пр.

79

Здравейте, казвам се Констанс Хохнер. — Здравейте, госпожице Хохнер (англ.). — Б.пр.

80

„Кръв и чест“ (англ.). — Б.пр.

81

Южен Нюгоршвол (1879–1953) — норвежки министър-председател в периода 1935–1945 г. Лидер на Работническата партия. След като през 1940 г. норвежкото правителство е принудено да напусне страната, той ръководи правителство в изгнание от Лондон. — Б.пр.

82

Стара марка японски автомобили, по-късно се преименува на нисан. — Б.пр.

83

Изглеждаш добре, но имаш ли подход… (англ.). — Б.пр.

84

… Исках само да ти бъда нещо като приятел, да погледам как се къпеш… (англ.). — Б.пр.

85

Хавайски струнен музикален инструмент, подобие на китара. — Б.пр.

86

… Секси негодник такъв… (англ.). — Б.пр.

87

Норвежки водещ на телевизионни програми. — Б.пр.

88

Водач на есесовците на Райха и началник на немската полиция (нем.). — Б.пр.

89

Става дума за Мете-Марит — съпругата на норвежкия престолонаследник принц Хокон Магнус. Преди да се омъжи за него, Мете-Марит е отглеждала сина си Мариус като самотна майка. — Б.пр.

90

Обединение на синдикатите в Норвегия. — Б.пр.

91

Друго название на скинарите. Също и име на норвежка неонацистка организация. — Б.пр.

92

Юхан Борген(1902–1979) — норвежки журналист; по време на Втората световна война пишел статии против нацизма; използвал псевдоними и успял да остане неразкрит дълго време. Вероятно Фауке намеква, че е било много трудно да пипнат Борген. — Б.пр.

93

„Моята борба“ (нем.) — автобиографична книга на Адолф Хитлер. — Б.пр.

94

Битката при Гетисбърг през 1863 година е най-голямата битка в Западното полукълбо и повратна точка в Американската гражданска война. — Б.пр.

95

Британски боен патрон, който се пръска в тялото. — Б.пр.

96

Човекът (англ.). — Б.пр.

97

Няма ли да ми станеш гадже… (англ.). — Б.пр.

98

Седемнадесети май е националният празник на Норвегия. На този ден през 1914 година тя става независима държава. — Б.пр.

99

По време на Втората световна война „Акершхюс“ е била затвор на Вермахта. — Б.пр.

100

Става дума за книгата „История на зверствата“ от Йенс Бьорнебу, в която той описва начините на екзекуция от древността до наши дни. — Б.пр.

101

Кралската бреза е национален символ и паметник на Норвегия. През 1940 година под тази бреза са заснети крал Хокон VII и принц Улав, потърсили убежище от немските бомбардировачи. — Б.пр.

102

Мюсюлманските празници са свързани с лунната календарна година, а понеже тя е по-кратка от слънчевата, тяхната дата „се мести“. — Б.пр.

103

Прекрасен ден! (англ.). — Б.пр.

104

Майка ми! Майка ми! (нем.). — Б.пр.

105

Аз съм само жиголо (англ.). — Б.пр.

106

— Хари? На телефона е Есайас Бърн. Как си? — Есайас ли? Каква изненада! (англ.). — Б.пр.

Content

Ю Несбьо
Червеношийката
(книга трета от поредицата "Хари Хуле")

Първа част От пръст

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Втора част Битие

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

Трета част Урия

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

Двадесет и пета глава

Двадесет и шеста глава

Двадесет и седма глава

Двадесет и осма глава

Двадесет и девета глава

Тридесета глава

Тридесет и първа глава

Тридесет и втора глава

Тридесет и трета глава

Тридесет и четвърта глава

Четвърта част Очистителният огън

Тридесет и пета глава

Тридесет и шеста глава

Тридесет и седма глава

Тридесет и осма глава

Тридесет и девета глава

Четиридесета глава

Четиридесет и първа глава

Четиридесет и втора глава

Четиридесет и трета глава

Четиридесет и четвърта глава

Четиридесет и пета глава

Четиридесет и шеста глава

Четиридесет и седма глава

Четиридесет и осма глава

Четиридесет и девета глава

Петдесета глава

Петдесет и първа глава

Пета част Седем дни

Петдесет и втора глава

Петдесет и трета глава

Петдесет и четвърта глава

Петдесет и пета глава

Петдесет и шеста глава

Петдесет и седма глава

Петдесет и осма глава

Шеста част Витсавее

Петдесет и девета глава

Шестдесета глава

Шестдесет и първа глава

Шестдесет и втора глава

Шестдесет и трета глава

Шестдесет и четвърта глава

Шестдесет и пета глава

Шестдесет и шеста глава

Шестдесет и седма глава

Шестдесет и осма глава

Шестдесет и девета глава

Седемдесета глава

Седемдесет и първа глава

Седемдесет и втора глава

Седемдесет и трета глава

Седма част Черната мантия

Седемдесет и четвърта глава

Седемдесет и пета глава

Седемдесет и шеста глава

Седемдесет и седма глава

Седемдесет и осма глава

Седемдесет и девета глава

Осемдесета глава

Осемдесет и първа глава

Осемдесет и втора глава

Осемдесет и трета глава

Осемдесет и четвърта глава

Осма част Откровението

Осемдесет и пета глава

Осемдесет и шеста глава

Осемдесет и седма глава

Осемдесет и осма глава

Осемдесет и девета глава

Деветдесета глава

Деветдесет и първа глава

Деветдесет и втора глава

Деветдесет и трета глава

Девета част Денят на страшния съд

Деветдесет и четвърта глава

Деветдесет и пета глава

Деветдесет и шеста глава

Деветдесет и седма глава

Деветдесет и осма глава

Деветдесет и девета глава

Стотна глава

Сто и първа глава

Сто и втора глава

Сто и трета глава

Сто и четвърта глава

Сто и пета глава

Сто и шеста глава

Сто и седма глава

Сто и осма глава

Сто и девета глава

Сто и десета глава

Сто и единадесета глава

Сто и дванадесета глава

Сто и тринадесета глава

Сто и четиринадесета глава

Сто и петнадесета глава

Десета част Възкресение

Сто и шестнадесета глава

Сто седемнадесета глава

Сто и осемнадесета глава

Информация за текста

1