Reet Kudu

Pöialvalsuke ja kass, kes sööb häält

Pöialvalguke

Vanaema istus pargipingil ja kudus. Liis istus puuvar-bal, mida vanaema nimetas puujuureks.

Tüdruk vaatas üles ja nägi lehti õõtsumas kõrgel pea kohal. Nägi latvu ulatumas valge pilveni, oksi sirutumas ühest taevaservast teise.

Liis vaatas vanaema.

Vanaema ulatus vaid veidi üle pingi seljatoe. Ta oli pärnapuu kõrval nii väike, et teda peaaegu polnudki.

«Vanaema, miks pärnapuu on palju rohkem olemas kui sina?!» hüüatas tüdruk etteheitvalt.

«Sellepärast, et pärnapuu on minust palju kauem olemas olnud,» vastas vanaema ja ohkas millegipärast.

«Siis!» hõiskas Liis. «Siis…?» jätkas ta kahtlevamalt, «tahaksin pärnapuud endale vanaemaks, et niisama palju olemas olla kui pärnapuu.»

Vanaema ainult naeratas nukralt.

Tõusis pingilt ja läks aegamisi kodu poole, et uut lõngakera tuua.

Aga Liis ei jooksnud talle järele nagu alati.

Tüdruk jäi parki, sest tal oli ju nüüd uus vanaema.

Liis istus juurevarbal. Nii kõrgele poleks ta jaksanud ronida, et ta oleks tundnud end uue vanaema süles istuvat. Veel vähem oleks ta suutnud ronida nõnda kaugele, et keerutada uue vanaema juuksesalku ümber sõrme. Pärnapuust vanaema peaoksteni poleks Liis ulatunud ka siis, kui ta oleks kasvanud üha pikemaks.

Liis ei kasvanud. Kahanes hoopis.

Mida kauem ta üles vaatas, seda kõrgemale kerkis uue vanaema lehtedest pea. Ja aina väiksemaks kadus Liis.

Tüdruk kargas puu alt püsti, et pargist välja tormata. Ikka otse tuppa, vanaema tugitooli.

Aga ümberringi oli palju puid.

Ükski puu ei juhatanud teed kodu poole, kõik näisid olevat rahul selle paigaga, kus nad just seisid.

«Oh, vanaemake, kullapaikene, kallikallikene,» nurrus Liis mesimagusalt uuele pärnapuust vanaemale. «Millal me hakkame koju minema?»

Lehed sahisesid midagi, sahisesid üha tungivamalt. Sahinast ei läinud Liisil meel rõõmsamaks nagu endise vanaema lauluüminast. Sellest sahinast hakkas päris kole.

«Miks sa rohkem ei räägi? Mul on kõht tühi,» ütles keegi.

«Ma kohe hakkan veel rääkima, palju rääkima,» hüüatas Liis pugejalikult.

«Noh, ja edasi,» vigises käsutaja nõudlikult.

«Ma ei tea, mis edasi,» kohmetus Liis, «võin jutustada ainult tagasi. Minu vanaema, kes enam ei ole minu vanaema, läks lõngakera tooma. Ja nüüd ma olen oma uue vanaemaga, kes on palju võõram kui see vanaema, kes ei ole minu vanaema.»

«Sa oled väga hea jutustaja,» teatas vigiseja leplikult, «mulle meeldivad jutustajad, kes teevad sõnu eimillestki.»

«Ma ei tee sõnu eimillestki,» solvus Liis. «Ainult rumalad lapsed teevad sõnu eimillestki. Mina teen sõnu vanaemast ja uuest vanaemast ja…»

«Mikis sa vait jäid?» nurises vigiseja. «Räägi aga vanaemast ja uuest vanaemast ja sellest, et sul õieti midagi öelda ei ole.»

«Miks ma peaksin rääkima, kui mul sinu arvates midagi öelda ei ole,» kargas Liis vihaselt püsti.

Ja nägi kassi!

Kass oli vanaemast pärnapuu otsas. See oli väga imelik, sest endine vanaema küll ei sallinud, et kassid ta õlal või lagipeal lösutaksid.

«Ma söön häält,» haigutas kass igavlevalt, sellepärast tahan, et sa häält teeksid ja räägiksid.

Liis oleks võinud vanduda, et kassil olid koeraham-bad ja ussikeel.

«Sa-ah sööd häält?» uuris Liis ettevaatlikult, et mitte näida päris tobukesena.

«Loomulikult. Mida siis veel?» pillas kass tüdinult. «Ma ei saa ometi näksida puukoort või pugida lehti nagu mõni õgardist lehetäi.»

See oli kassist kahtlematult kena, et ta ei löönud oma hambaid Liisi uue vanaema käelehtedesse. Aga sellegipoolest esitas tüdruk veel ühe küsimuse:

«Ee, sa võiksid ju lakkuda rõõska koort, eee, kassid pidid, ee, napsama kalu ja püüdma hiiri!?»

«Eeeeee,» mökutas kass solvavalt, enne kui suvatses vastata. «Sinu sõnasöök pole tõesti just parim. Lakkuda?

Napsata? Püüda? Üks endast lugupidav kass ei hakka ometi jooksma hiirte järel või varastama koort. Kass, kellel on vaimsed huvid, sööb ainult häält.»

«Eeaaae, mis tähendab — vaimsed huvid?» oli Liis päris löödud.

«Vaim, kummitus, troll, kodukäija, näärisokk,» loetles kass hajameelselt.

«Ah sa oled kodukäija!» rõõmustas Liis ja plaksutas käsi, siis sa oskad kindlasti minu koju minna. Ilma vanaemata, endiseta! — ei leia ma küll kodu üles.

Liis vilksas pelglikult pärnapuu lehtedest pea poole. Aga uus vanaema ei kavatsenud ilmselt tüdruku tahtmistesse sekkuda, nagu tegi alailma endine ja hüljatu.

«Kodukäija peab teadma, kelle juurde ta läheb. Äkki sa tahad mind meelitada võõrasse kodusse,» pugistas kass kahtlustavalt.

«Ei, ei, oma koju!» kilkas Liis. «Ma ei taha põrmugi võõrasse.»

«Siis ütle oma nimi, — aga täpselt,» põrutas kass.

«Liis! Liis ikka!! Liis jah,» keksles tüdruk puu all edasi-tagasi.

«Liis-ikka? Või Liis-jah?» näugatas kass. «Ma palusin ju — täpselt.»

«Liis!» ohkas Liis ruttu.

«Liis? Liiiis? No Liis küll sinu õige nimi ei ole,» vangutas kass pahandatult pead.

«Liis jah, Liis ik…» hüüdis Liis ja pani suu poole sõna pealt kinni. Selle kassiga oli veel võimatum rääkida kui endise vanaemaga.

«Liis on Pöial-Liisi,» vastas kass mõjuvalt. «Nojaa, Pöial-Liisi sa kindlasti ei ole, aga võib-olla oled Pöial-valguke! Vägagi võimalik, peaaegu kindel.»

«Mis kindel! Võimalik?» nuuksatas Liis. «Kui minust saab Pöialvalguke, ei tunne vanaema mind enam üldse ära, isast-emast rääkimata.»

«Pärnapuust vanaemal on täiesti ükskõik, kas sa oled Liis või Lumivalguke. Ta ei kummarda oma lehepead eales nii madalale, et sulle silma sisse vaadata, kas sa valetad või ei.»

«Seehee vanaema, jah,» nõustus Liis kurvalt. «Temal on vist tõesti ükskõik. Aga kui mu nimi on nüüd Pöialvalguke, siis mul polegi kuhugi minna.»

«Minna ei ole, aga põgeneda on alati,» teatas kass tähtsalt. «Eriti Pöialvalgukesel, kes võib põgeneda oma vana nime eest.»

«Ma ei taha ju üldse…» alustas Liis.

«Tahad küll,» otsustas kass. «Liis ka mõni nimi, aga Pöialvalgukesel on kuulsaid sugulasi. Lumivalguke, ah, valge nagu rõõsk koor, mida ma ei söö. Või Pöial-Liisi, ah, väike nagu hiir, keda ma ka ei söö.»

«Parem sööksid,» ohkas Liis, kes polnud enam Liis. «Siis oleksid armas väike kiisu, aga praegu!.. Kui mina peaksin ainult kasside näugumist sööma, maasikatordi ja jäätise ja pähklišokolaadi asemel, kaoks mu söögiisu küll täiesti…»

«Seda ei juhtuks iialgi, sest selleks peavad olema vaimsed huvid. Vaim, kummitus…»

«Oojaa, kodukäija! Pai kass, hakkame nüüd minema!»

Kass puhastas end osavalt oma ussikeelega ega kiirustanud teeleasumisega.

«Kõigepealt peame teada saama, kus su kodu õieti on. Loodetavasti mitte muti varaaitade vahel, kus elas Pöial-Liisi?» arutles kass.

«Oh ei!» hüüatas Liis, kes võib-olla oli Pöial valguke. «Noh ehk ka mitte võõrasema juures? Kõige tõenäolisemad on pöialpoisid! Pealegi on neid nii palju, et ma saaksin kõhu igasugustest häältest lõpuks ometi kõvasti täis süüa. Pöialpoisi hääl peaks lausa maiuspala olema. Sinu hääle kohta, Pöialvalguke, ei või seda just öelda!» «Kas kodu ja koduskäimist valitakse siis lõunasöögi järgi?» uuris Pöialvalguke, kes enne oli Liis, jahmunult.

«Loomulikult,» vastas kass, jätkates puhastustööd. «Iga lõunasöök eeldab sööjat. Ja mina rahuldun nii vähesega. Rääkijail pole ju häälest eales nappust. Jutustajad, vaidlejad, arutajad võiksid oma häälega ära toita kõik kassid, kui ma poleks ainuke, kellel on…»

«… vaimsed huvid,» lõpetas Liisist Pöialvalguke või Pöialvalgukesest Liis.

«Õige!» innustus kass. «Ma olen kõige vähenõudlikum sööja kogu maailmas ja sellepärast pole midagi imestada, et iga lõunasöök on mulle koduks. Ja vastupidi!»

«Iga kodu lõunasöögiks,» mõistis Liis-Pöialvalguke. «Aga kui kodu on lõunasöögiks, siis peaksin mina ära sööma vanaema tugitooli ja kudumisvardad ja pliidi ja panni. Ja kotlettide jaoks poleks kõhus enam ruumigi.» «Eks sa proovi,» pilgutas kass kavalalt silma, «ikka kõigepealt tugitool ja pärast kotletid.»

Siis oli kass oksalt maas ja hakkas vapralt puude vahel edasi astuma. Just niisamuti oli puude vahele kadunud vanaema.

Liis, kes kassile järele joostes oli küllap juba Pöial-valguke, hüüdis hädiselt: «Tulen, tulen, oota ometi!» Hallist kivimüürist möödudes tundis Pöialvalguke halli hingust oma põsel.

Nii vana oli see müür.

Tüdruk vaatas üles ja nägi, et kõrgel müüril kasvab sammaldunud õunapuu sammalroheliste õuntega. Pöialvalguke ei olnud varem kunagi sammalrohelisi õunu söönud, aga ta oli kindel, et sammalrohelised õunad peavad olema magusamad erepunastest ja küpskollas-testki.

«Mida sa ometi näed seal müüril?» vigises kass ärritunult.

«Seal on sammaldunud õunapuu ja kõige magusamad õunad!» hõikas Pöialvalguke õnnelikult.

«Ei ole seal õunapuud ega õunu,» ohkas kass, «kui-das võikski õunapuu kasvada tavalisel hallil müüril?» Halli müüri hall hingus kadus tüdruku põselt. Pöialvalguke tõstis ehmunult silmad kassilt õunapuule.

Puud ei olnud tõesti enam.

Ehk ei olnud kunagi olnud? Ei sammalrohelisi õunu ega hapusid kribalaidki?

Sest kohe pärast halli müüri algas tavaline hall taevas. «Ära kaota aega iga tühja müüri pärast,» porises kass, kui varemed olid jäänud selja taha. «Ise tahtsid ruttu koju jõuda!»

«Me ei lähe ju üldse koju!» julges Pöialvalguke trotsida. «Pöialpoiste juures nüüd mõni kodu.»

«Pöialpoistele kindlasti,» ühmas kass ja volksas üle kännujuurika. «Küllap Lumivalguke ikka on su vanaema, kui näed põlistiihjal müürilgi kasvavat õunapuid.»

«Ei, ei, ei!» kohkus Pöialvalguke. «Minu pärisvana-ema koob kirjusinist kampsunit ja sokke, mida keegi ei kanna.»

«Vahetad kuduja välja,» kohmas kass ükskõikselt. «Vanaema ei saa ometi vahetada nagu saapaid, mida ema poest valesti kaasa haaranud. Pigistavate saabaste asemel antakse küll vahel parajad.»

«Aga kui vanaema pigistab ja ei ole paras?» jäi kass tüdinult seisma. «Miks sa silmi pungitad? Sa juba kord vahetasid oma vanaema välja pärnapuu vastu, kes eh-eh-hee ei paistnud uuest lapselapsest eriti hoolivat. Ja voh, nüüd on sul kaks uut vanaema.»

«Mul ei ole ealeski olnud kahte vanaema,» hädaldas Pöialvalguke. «Margotil muidugi on ja Kristelil vist kuskil Alutagusel. Teistel kindlasti ei oleja minul veel eriti.»

«Vanaema ei saa olla — eriti!» nähvas kass. «Ta kas on või teda ei ole. Ja sinul on neid praegusel hetkel kaks. Lumivalguke ja Pöial-Liisi.»

«Ka-haks!» ohkas Pöialvalguke lootust kaotades. «Isegi ühe vanaema käske ja korraldusi ei jõudnud ma täita. Et muudkui pese käsi ja kammi juukseid ja õpi arvutamist ja õpi kirjutamist ja nüüd joonista ja ära ometi plätserda!»

«Virisemine jätta!» kamandas kass. «Pöial-Liisi elab nii kaugel, et peaaegu nagu Alutagusel. Ja Lumivalguke-sele piisab pöialpoiste käsutamisest. Ainult Pöialvalgu-kese vanaema võis olla nii juhm, et lasta end meelitada kõige paksemasse metsa.»

«Minu Lumivalgukesest niimoodi rääkida,» ahmis Pöialvalguke õhku. «Lumivalguke on kõige valgemastki valgem ja Pöial-Liisi pöidlastki pöidlam. Ükski minu vanaema poleks nii juhm, et laseks end kuhugi meelitada. Ja praegu meelitasin mina sind kodukäijaks, aga mitte vastupidi. Ha-haa-haaa!»

Kass vaatas selja taha ja haigutas.

«Haigutades tuleb panna käsi suu ette. Või mis kellelgi parajasti käepärast on,» jätkas Pöialvalguke vapralt, sest ta oli oma naerust julgust saanud.

Kassil olid käepärast käpad ja neil tõttas ta edasi järjest kiiremini, nii et Pöialvalgukesel oli raskusi kannul püsimisega.

«Meelitab see, kes on taga. Juhib see, kes on ees,» pomises kass tõtates.

«See on halb komme oma nina alla pomiseda,» lõõtsutas Pöialvalguke. «Vanaema ütleb alati, et…» «Missugune vanaema?» katkestas kass. «Lumi-pöial-heegeldaja,» kokutas Pöialvalguke ja otsustas juba tõsiselt vihastada, kui põõsastikust kostis turtsuv sosin:

«Tasa! Ärge ometi tallake vaesel allikal!!!»

«Ma ei näe siin kahjuks allikat, armas siil,» vastas kass lipitsevalt.

«Selleks, et näha, on vaja rohkem südant kui silmi,» sõnas siil taltsamalt.

Alles nüüd märkas Pöialvalguke: siilil olid vahvad kõõrdsilmad.

«Jutusta, jutusta,» anus kass mahedalt. «Ühekülgsest toitumisest võib saada kõhuvalu. Olen juba tund aega seedinud selle pisikese tüdruku vadinat.»

Pöialvalguke ei jõudnud solvuda, sest siil hakkas nukralt pajatama:

«Te seisate otse imeilusal allikal, kes on kogu aeg väga kurb. Kas paistis päike või sadas vihma, oli tuulevaikne või tuuline, allikas nuttis hommikul ja nuttis õhtul, nuttis keskpäeval ja keskööl. Kõigil ja minul,» jätkas siil oma kõõrdsilma pühkides, «oli väga kahju vaesest allikast, kes pidi aina nutma ja nukrutsema. Allikapisa-rad nirisesid lõppematult kaljupraost ojapõhja, kus te praegu trambite,» torkas jutustaja, et seejärel tähtsalt jätkata: «Kõik ja mina otsustasime kurba allikat nii hästi lohutada, et ta enam kunagi ei nutaks. Karust polnud lohutajat. Allikapisarad hakkasid pelgusest veel nobedamini nirisema. Rebasest, sellest hooplejast, polnud samuti asja. Mina! Jajah, mina üksi tulin mõttele, et päike, kes on kõigist kõige soojem, suudaks allikat lõplikult lohutada.»

Siil kõhkles veidi, kuid nähes kuulajate keskendunud ilmet, pajatas edasi:

«Ma soovisin ju ainult head ja kõige paremat. Päikegi oli kohe ja rõõmsasti nõus.»

Rääkija takerdus uuesti: «Mnjah, päike lohutas ühe päeva ja teise ja tüki kolmandastki. Rohkem polnud vaja lohutada, sest allikapisarad ei nirisenud enam.» Oma avameelsusest ehmudes hüüdis siil üle õla: «Aga polnud enam pisaraid, polnud allikatki. Iga mööduja tallab nüüd hoolimatult ojapõhja, keegi ei peatu hardalt nutva allika juures, kes on tilgatumaks ära lohu-tatud.»

Jutustaja nuuksatas ja tahtis põõsasse peitu pugeda, kuid kass peatas siili kiire küsimusega:

«Ja kas teie kaunid kõõrdsilmad, armas siil, on ka allika ärakuivatamise, he-hee-khmm, lohutamisega seotud?»

«Kus nüüd seda!» ohkas siil peatudes. «Puha silmade laiskuse ja üleannetuse süü. Ei ole tänapäevasilma-del enam seda kohusetunnet, mis oli minu noorusajal. Kas teie, lugupeetud kass, oleksite ennevanasti ette kujutanud, et üks silm võib teisele kurta — tema enam ei jõua! Mõelge vaid? Minul olevat nii päratu silmaring, silmadel pole hetkegi puhkust, ja üks silm äkki enam edasi ei liigu. Tee mis tahad! Kohusetundlik silm vastas muidugi õigesti, et ükskõik kumbapidi nad jooksevad, kord jõuavad ikka silmaringi algusse. Aga väsinud silm ajas muudkui oma. Nad jooksvat silmaringil valepidi. Ja pööraski hädaldaja viuhti ringi ja hakkas sörkima vastassuunas.»

Siil keerutas süüdimõistvalt silmi ja ajas okkad püsti: «Vaat, niisugune on tänapäeva silmade tänamatus. Sellest ei hoolinud laiskvorst üldse, et minu silmad paugupealt kõõrdi jäid. Üks silm jookseb mu silmaringil kogu aeg üht-, teine teistpidi.»

«Kohe, kui ma koju jõuan, otsin ma üles vanaema mõõdulindi ja mõõdan oma silmaringi parajaks,» ahhetas Pöialvalguke ehmunult.

«Muidugi,» irvitas kass, «mõõda usinasti oma silmaringi! Mõni silm jookseb ringi peale õuele, teine Kihnu saarele. Aga kõik silmad küll iga jooksmisega nõus ei ole. Vaata, et sa ei saada üht oma silma tiirutama ümber Maakera ja teist ümber vannitoa pesukausi. Mõõdud peavad klappima!»

«Pole siin mõõta midagi,» turtsatas siil. «Iga silm peaks ise teadma, ei mina hakka mõõtma ja vaeva nägema. Puha tänamatus.»

Siil pööras selja.

Ja oligi läinud. Ohates, turtsudes, vihaselt krabista-des.

Tiigi ääres

Pöialvalguke hakkas väsima ja vedas jalgu järel. Aga pärast kohtumist siiliga oli võimatu kassi peatuma saada. Küll püüdis tüdruk näidata tõttajale huvitavat puu-juurikat ja põnevat kändu. Kass ei teinud väljagi. Kiirustas aina edasi, sest ta tahtis pöialpoiste juurde jõuda lõunasöögiks. Lõunalauas, kui kogu pere on koos, vadista-takse ju ikka kõige rohkem. Tuba on siis täis igasuguseid magusaid hääli, mille söömine on kassile lausa nauding.

«Ah, kullakallis kiisu!» hüüdis Pöialvalguke hingeldades. «Peatu ometi ja vaata, kui armsasti seal tiigi ääres sekeldatakse.»

«Tiik või asi,» kohmas kass.

Aga jäi äkki seisma, nii et Pöialvalguke talle otsa tormas.

Kass ei uurinud tiiki, vaid silti, mis oli riputatud kahe kuuse vahele ja sulges tee alla tiigi juurde.

«„Aru kass?“» luges Pöialvalguke.

«Ma ei tea endal olevat sellist sugulast!» imestas kass. «Tõesti imelik, ei ole kohanud ühtegi kassi, kes oma arus nii kindel oleks, et julgeks selle olemasolu ühel sildil teatavaks teha.»

«Mis puutuvad siia kassid?» hüppas nutikas orav puu tagant välja.

«Oojaa, nutikas orav,» nurrus kass, «loomulikult ei julgeks ma teid oma sugulaseks pidada. Aga puude vahel ripub minu jaoks nii ligitõmbav silt „Aru kass?“»

«Mis selles sildis ligitõmbavat on?» üllatus nutikas orav. «Silt on vastupidi mõeldud kutsumata külaliste eemalepeletamiseks.»

«Mõistame, mõistame, kohe läheme,» näugus kass veel malbemalt. «Aga miks te arvate, et just kassi nimetamine kõiki eemale peletab? Vanasti mainiti sel puhul lõvi või karu või vähemalt hunti.»

«Kes kardaks enam hunti? Või isegi karu? Või võimsat lõvi?! Aga minu sildil on niisugune küsimus, millele mõtlemisest võib pea segi minna. Ükski arukas ei jõua kaua mõelda, kas tal aru on või äkki ei olegi. Nii ma siis küsin — aru kas? Kõik põgenevad sellise küsimuse eest. Ja kes ei põgene, on just parajalt arutu tiigi äärde tulekuks, et lasta saarmal endast veeportree teha.»

«Aaaaa, te olete valvur?» venitas Pöialvalguke taibukalt. «Iga muuseumi ukse juures on alati tädi, kes palub näidata piletit. Ja teatriukse juures on. Ja kinos.»

«Ma pole mingi valvur, piletirebija või pääsmepalu-ja,» oli nutikas orav veidi solvunud. «Siin pole kellelgi piletit, pääset või kutset. Ma lihtsalt peletan soovimatuid külalisi selle sildiga tiigist eemale, sest ma olen nutikas orav ja oma nutikusele uhke.»

«Nutikus on muidugi igaühele kaunistuseks,» nurrus kass. «Aga miks „Aru kass?“, mitte „Aru kas?“ Küsimus ei jõua ehk niisugusel kujul päris täpselt kohale?»

«Kellel aru on, sellel jõuab kõik kohale,» lõikas orav, «kellel ei ole, sellel polegi kohta, kuhu jõuda.»

«Koht peaks ju olema teil,» näugatas kass. «Koht, kus segamatult oma tiigipilte teha. Aga „kass“ ei saa eales olla „kas“.»

«Miks ei saa?!» pahvatas orav vihaselt. «Kasssss — see kõlab ometi nii uhkelt, ähvardavalt, susisevalt. Ma ei hakanud loomulikult maalima sildile ainult ühte mannetut tähte, kui kord juba raske maalimistöö ette võtsin. Mida rohkem, seda mõjuvam.»

«Küll on hea, et teil alati õigus on, nutikas orav,» nurrus kass, «ma ei viitsiks teiega vaielda. Mõjub, mõjub, kindlasti mõjub. Mis sellest, et vastassuunas.»

«Need ütlemised on veidi häbematud, kulla kass,» ütles orav solvunult. «Kui sa oma arutule arukasvule ruttu piiri ei pane, siis vohab see kasvada üle igasuguste siltide.» «Oh, meil on aru täpselt parasjagu, et tõtata alla tiigi äärde ja vaadata, millega saarmas seal tegeleb,» ütles kass lepitavalt.

«Arvate tõesti nii?» uuris orav kahtlevalt.

«Jajaa,» kinnitas kass. «Pöialvalgukese kujutlus oma arust on nimelt just niisugune nagu konna kujutlus karust.»

«Khmmm,» köhatas orav. «Ma ei mäleta hästi, missugune oli konna kujutlus karust. Ma ei ütle, et ma ei tea. Ma lihtsalt ei mäleta.»

«Sellest pole midagi, mina mäletan!» sähvas kass. «Konnale meeldis teatavasti magada karujälgedes ja kujutleda, et ta on karu. Karule jälle ei meeldinud põrmugi, kui ta konna karukujutlusi oma jälgedest leidis.»

«Küllap oli mühklik astuda?» sekkus Pöialvalguke.

«Vanaema ütleb ikka, et tõeliselt puhtal põrandal ei tohi paljajalu tunda ühtegi liivatera. Aga konna kujutlused olid küllap liivateradest palju suuremad. Ehk teravad nagu knopka? Või kleepuvad nagu maasikamoos?» «Kuule, Pöialvalguke!» nurrus kass. «Konn ei püüdnud ometi kujutleda knopkat või maasikamoosi. Järelikult pidid ta kujutlused olema karusuurused. Ja see just karu pahandaski. Kujutlused olid küll karusuurused, aga polnud üldse karu moodi. Igast karujäljest vaatas vastu isemoodi karupilt. Mõni karu oli kaelkirjakukaelaga, teine põdrasarvedega, kolmas kogunisti lõvilakaga. Loomulikult karu vihastas.»

«Kas sa tahad sellega öelda, et minu kujutlused minu arust pole põrmugi aru moodi?» küsis Pöialvalguke haavunult.

«Ma tahan öelda, et karujälgedes võib ju magada, kui just tahtmist on. Aga mingil juhul ei tasu neisse poetada oma karukujutlusi, nagu tegi unistav konnake.»

«Kuidas ta karu nii valesti nägi?» uuris nutikas orav. «Ta ei näinud, ta kujutles,» näugatas kass. «Kui ma kujutlen Pöialvalgukest, võib ta vabalt olla Lumivalgu-kesega ühte nägu, ehkki ta tegelikult vaevalt on.»

«Karu oleks võinud end konnale näidata,» arvas Pöialvalguke osavõtlikult. «Mõlemal olnuks kergem.» «Karu näitas, aga konn pani silmad kinni,» seletas kass kannatlikult. «Konn peitis pea rohtu ja hõikas, et tema kujutlus karust on rohkem karu moodi kui karu ise. Temal olevat õigus, sest karu käib ringi, hirmutab vaeseid konni ja pole üldse iseenda moodi. Karu muidugi möirgas: ma sulle näitan õigust! Ja konn sulpsas tiiki.»

«Kas sellesse tiiki?» küsis Pöialvalguke innukalt.

Nad olid orava sildist õnnelikult möödas ja astusid tiigi poole.

«Küllap sellesse! Kuhu mujale?» arvas kass hajameelselt.

Tiigi kaldal sekeldas saarmas. Tassis ringi veidraid torbikuid, uuris, pühkis, loputas. Tiigi kaldal seisid harakas, mutt, rott ja väike nugis. Harakas kummardus vee kohale, nägi oma peegelpilti, kiljatas vaimustusest.

«Kas nii? Just nii?» küsis saarmas tähtsalt.

«Jah, just nii, sooviksin niisugust pilti, kus mul on tiivad laiali,» kädistas harakas.

«Palun, palun,» kummardus saarmas, kahmas kasetohust torbikuga tiigivett ja surus torbiku haraka noka vahele.

«Mida nad teevad?» uudishimutses Pöialvalguke.

Kass näugatas põlglikult, aga seekord ei jätnud Pöialvalguke jonni.

«Lähme ometi vaatama!» anus tüdruk.

«Järjekorras, ainult järjekorras,» rahmeldas saarmas edasi-tagasi, kui Pöialvalguke julges astuda liiga tiigi-servale.

«Mida? Järjekorras!?» imestas Pöialvalguke.

Kui ema seisis poejärjekorras, oli selge, et niipea koju ei saa. Aga siin polnud ju poodi ega paistnud ka midagi osta olevat.

«Missugune mõistmatu,» paljastas rott pahaselt hambad. «Me saame kaasa tiigiveest valmistatud suurepärased näopildid. Kuhu su aru on kadunud?»

«Nutika orava sildile,» kohkus Pöialvalguke. Ja võttis käega tasahilju peast kinni. «Võib-olla unustasin sinna maha.»

«Nutika orava käest ei saa sa küll midagi tagasi. Kõik, mis ripakil, jääb temale,» parastas rott. «Aga oma pead katsud sa ilmaaegu. Niimoodi kobades ei leita isegi kadunud mütsi, arust rääkimata.»

«Õigus, kaunis rott,» ütles kass meelitavalt ja roti koledad hambad näitasid end äkki laias naeratuses. «Ma jutustaksin meeleldi teile loo, kuidas jõgi otsis taga oma saba, mis pole ometi müts ega aru.»

«Palun, palun,» naeratas rott, ja Pöialvalguke imestas, et nii koledate hammastega üldse naeratada saab. Hambad välkusid roti naeratuse keskelt pahaendeliselt, just nagu poleks neil naeratajaga midagi pistmist.

«Niisiis,» alustas kass malbelt, nõnda alustas ta kõiki kõige segasemaid lugusid. «Lugu jõest, kes otsis taga oma saba. Saba võinuks ehk olla allikas, kust jõgi algas. Allikas oli nimelt pisike ja jõesuue palju suurem. Madu-delgi on niimoodi, et pea on suurem kui saba. Ja jõgi oli mao moodi.

Aga allika juures oli algus.

Ja pea on enamasti ikka seal, kust midagi algab. Inimese pea ei ole ka seal, kus on varbad. Ja kassil ei ole seal, kus on sabaots. Pea on seal, kus on pea.

Jõgi mõtles ja mõtles. Ega teadnud, kas ta mõtleb pea või sabaga. Lõpuks jõgi väsis sedavõrd mõtlemisest, et tõmbas end keerdu ja otsustas puhata.

Ja äkki polnudki enam vaja mõelda. Ennast kerra kerides oli jõgi hakanud järveks. Aga järvel pole ei pead ega saba. Üks vesi kõik!»

«Kas sa tahad sellega öelda, et kui mina jalad lõua alla keriksin, oleks mul üks aru kõik ja poleks enam vaja pead katsuda?» uuris Pöialvalguke.

«Vaevalt küll,» sekkus mutt, kes kassi jutu kestel oli end kogu aeg kaastundlikult kõigutanud. «Ma arvan, et kass tahtis juhtida meie tähelepanu neile maailma tegevustele, mis on väsitavad ja ohtlikud. Näiteks seista järjekorras vesiportree saamiseks on lihtsalt rõõm. Aga kõik vette-vaatamised ei ole sugugi nii lõbusad ja ohutud. Seal orus, kus praegu on maapinnal minu kaunikujulised mullahunnikud, oli kunagi hoopis järv. Aga see järv ei hakanud jõeks või allikaks, temaga läks märksa kurvemini.»

«Jutustage ometi, tark mutt,» lipitses kass ja puhastas ise keelega käppa, mis juba enne hiilgas puhtusest.

«Jutustan hea meelega! Kõik õpetlikud lood kuuluvad minu arvates paljundamisele, laialirääkimisele ja edasikandmisele,» kõigutas mutt tähtsalt pead. «Minu mulla-hulla-hunnikute orus oli selle kandi kõige sügavam järv. Teised järved olid järved nagu ikka, aga see oli õige sügav. Nii teda nimetatigi. Mitte lihtsalt järv, vaid selle kandi kõige sügavam järv.

Kõige sügavamas järves oli vesi mitu-mitu korda üle peaja põhi sedavõrd põhjatu, et isegi meie osav piltnik saarmas poleks julgenud sinna ujuma minna. Vaatad järve, kujutad, kui mitu korda seal vesi üle pea on, ja hirm ongi käes.

Meie, kes me seal kandis elasime, ei vaadanud enam ammu järve, sest kartsime oma hirmu. Aga järvel polnud kusagile põgeneda. Muudkui seisis ühe koha peal, oli kõige sügavam ja vaatas iseendasse.»

Mutt tegi mõjuka pausi, kasutades eelist, et ta on järjekorras esimene ja enne tema jutu lõppu niikuinii keegi pilditobrikut ei saa. Kõik olid sunnitud kuulama. Ka saarmas, kes oli seda lugu kakskümmend seitse ja pool korda kuulnud. Enamik pildisoovijaid kippus ju ikka hoiatavaid lugusid jutustama. Pool lugu oli saarmas kuulnud uniselt teolt, kes oli jutu lõpu pika roomamisega ära unustanud.

Mutt ei olnud aga midagi unustanud ja lõpetas ähvardavalt:

«Igaühel hakkaks pea pööritama, kui ta peaks nii kaua kõige sügavamasse järve vaatama. Kõige sügavamal järvel hakkas samuti. Ja nõnda uppuski järv ühel päeval iseendasse. Järele jäi kõige sügavam org. Ja vaat seal orus minu mulla-hulla-hunnikud ongi üles aetud. Tõesti väga hea, pehme muld.»

«Võib-olla kõige sügavam järv tahtiski just teile, tark mutt, teenet teha, et ta iseendasse uppus ja mutimullahun-nikuteks nii sobiva orupõhja järele jättis?» küsis kass.

Pöialvalguke ajas silmad pärani. Kui ta oleks olnud hakkaja nagu Kristel, oleks ta kindlasti kassilt küsinud, kas kass on juhm või mängib juhmi. See oli Kristeli lem-mikküsimus ja aidanuks ehk kassis selgust saada. Aga Pöialvalguke pelgas liialt veidrat kassi, et temalt midagi sellist küsida.

Mutt ei küsinud samuti, kuid oli pärast kassi lauset nagu veidi kohmetu. Õige kiiresti kummardus ta vee kohale, nii et mutinägu tiigilt vastu peegeldus. Saarmas püüdis veepildi torbikusse ja mutt kadus, vaevu tänusõnu pomisedes.

Pildi sai ka rott ja väike nugis, aga siis kuuldus põõsaste vahelt hirmsat sajatamist ja mutt ukerdas ränkviha-sena tiigikaldale.

«Mis juhtus? Kas kõige sügavam järv on siiski uppumissurmast pääsenud ja teie mullahunnikud üle ujuta-nud?» küsis kass sabaga mängeldes.

«Teie jätke! Mina ei jäta! Nii ei jäta,» ähkis mutt. «Täielik pettus, altvedamine, mõnitamine.»

«Milles on asi?» küsis saarmas ehmunult, sest et mutt just tema ees oma pilditorbikuga vehkis.

«Tiik on ammu rikkis, aga tema muudkui annab, jagab, pildistab,» pahistas mutt parastavalt. «Missugune kaunis pea oli mul tiigiveel! Aga sellelt torbikult ei saa üldse aru, kelle pilt seal ringi loksub. Võib-olla üksnes kärnkonna silmaripse või haraka nokajupp?!»

Saarmas kohkus tõeliselt.

Kogu tema pildikunst kehtetuks tunnistada!

Aga muti torbikus oli tõesti vaid häguselt loksuv vesi, ei mingit kaunist mutiportreed.

Kass muheles ja seadis end mugavamalt lebama, nagu polekski äsja Pöialvalgukest edasi kiirustanud.

«Kohe vaatan, parandan!» soigus saarmas anuvalt. «Oodake, kannatage, kõik saab korda!»

Saarma selga nähti siin ja seal tiigiveest välgatamas. Siis loivas ta aeglaselt tiigikaldale ja teatas sügavas kurbuses: «Piltide tegemine on ajutiselt katkestatud. Tiigiga on juhtunud õnnetus!»

«Oh, mis te räägite?» naeratas rott koledate hammaste välkudes, sest ta jumaldas õnnetusi.

«Ma oleksin pidanud teadma, et nii see kord juhtub,» õhkas saarmas õnnetult. «Just nõnda ninaka kuusepuuga, just nõnda! Talvel venitavad tiigiäärsed kuused oma tippe ainult taeva poole. Aga niipea, kui tiigil jää ära sulab, hakkavad kuused kiikama kahele poole. Ikka taevasse ja tiigipõhja korraga. Ja üks ninakas kuusk oli eriti kange järvepõhja piiluja. Just nõnda see läks, nõnda!»

«Mis läks? Mis juhtus?» oli rott kannatamatu.

«Ah,» pühkis saarmas silmanurka. «Vanad kuused hoiatasid küll, et ärgu toppigu ninakas kuusk oma ladva-nina liiga sügavale. Aga kas siis noored kuulavad! Kuu-sevibalik muudkui sirutas latva tiigisügavusse. Ja nüüd ongi häda käes, ei jõua uhkeldaja enam ladvanina põhjast lahti tõmmata. Tiik on nässus, rikkis ja pildistamiseks kõlbmatu. Vaene vibalik peab jääma talvekski ninapidi põhja, jää alla.»

«Kui kurb,» nohistas nugis. «Kõik teised metsakuused on nääride ajal näärikuused. Loomad ja linnud austavad kuusepuid, käivad kummardamas ja meelitamas. Aga sihvakas kuusepuu jääb kõigest ilma! Tunneb ainult suve ja mõtleb seal jää all, et talve ei olegi.»

«Paras talle!» pahvatas mutt. «Niimoodi minu pilt ära rikkuda. Võinuks ometi veidi hiljem nina sinna põhja torgata. Mina oleksin siis näopildi ikka kätte saanud.» «Jajah,» ütles saarmas ja Pöialvalgukesele tundus, et saarma kahele poole vahtimised kiirenesid iga sõnaga. Saarmas kannustas kõiki järjekorras seisjaid ruttu lahkuma.

Ja astus ses saginas kassi saba peale.

«Päh!» kargas kass püsti, «olen mina sulisid näinud, aga iga tiigi juures näeb ikka hullemaid.»

«Mis te sellega öelda tahate?» püüdis saarmas olla vapper, sest mutt ja rott olid juba lahkunud.

«Jah, sellega?» piiksatas nugis.

«Kes teab, see teab liiga hästi! Ja kes ei tea, sellel pole teadmisestki abi,» viskas kass põlglikult.

Pöialvalgukese mõnus puhketund oli otsas, sest kass sammus kärsitult tiigist eemale.

«Miks te ometi niimoodi?!» noomis nugis kassi kõrval sibades. «Paljugi mis ühe kuusevibalikuga võis juhtuda! Puudega juhtub hullematki!»

«Näiteks?» muigas kass.

«No näiteks,» teatas nugis kassi kõrvalt kindlameelselt ega mõelnudki enne maha jääda, kui kass saarma kuusejuttu usub. «Näiteks te teate nagu minagi, et haava-puu on väga häbelik. See on kaugelt näha ja keegi ei põrnitse haavapuule pikalt otsa nagu näiteks kasevõi kuusepuule. Häbelikke puid on niisama valus vaadata nagu häbelikke loomigi. Haavapuu sai oma nimegi teatavasti sellest, et on kole kergesti haavatav.»

«Kas tõesti?» imestas Pöialvalguke.

Lasteaias räägiti küll justkui teisiti. Või õigemini — ei räägitud haavapuu nimest üldse midagi. Haavapuu oli niisama iseenesestmõistetavalt haavapuu, nagu kuusepuu oli kuusepuu.

«Jah,» noogutas nugis innukalt. «Üksnes haavapuu on nii häbelik, et häbeneb lehtede kadumist ja puude paljaks jäämist. Suvel seisavad ju lehtpuud õige uhkete lehtedega, aga talvel äkki — mitte midagi! Haavapuu väriseb kogu suve, mõeldes talvisele häbile. Küllap olete näinud, kui abitult ja haavunult haavapuu lehed tuules võbisevad.»

«Tõsi, seda ma olen küll näinud,» hüüatas Pöialvalguke.

«Ja kui haavapuu lehed võisid häbi pärast värisema hakata,» jätkas nugis, «miks ei võinud siis kuusepuu ninapidi tiigi põhja kinni jääda?»

Kass turtsatas.

Pöialvalguke ei saanud aru, kas turtsatus tähendas tagasihoitud naeru või pahameelt.

«Puudega võib muidugi üht-teist juhtuda,» sõnas kass. «Muide, haavapuulugu jätkub. Kastanipuu pole teatavasti põrmugi häbelik ja sellepärast ei kannatanud ta haavapuu haavunud värisemist. Lõppude lõpuks seisab kastan samuti talvel lehtedeta, aga ta ei kavatsevatki seda häbeneda. Olevat lausa kingitus, kui kastan sügisel lehed maha poetab ja tüve kõigile soovijaile avalikuks imetlemiseks välja pakub. Haavapuu haavunud häbelikkus ei olevat midagi muud kui puhas jultumus! Ja sellele jultumusele mõeldes ajas kastanipuu suurest nördimusest lehe lõhki. Aga kastani leht ei lõhkenud mitte üht või kaht, vaid õige mitmesse harusse. Nii et see on haavunud haavapuu süü, et auväärsel kastanil on nüüd mitmeharuline leht.»

Nugis maigutas paar kordaja pani siis suu uuesti kinni. «Nii see on,» ütles Pöialvalguke uhkelt. «Minu kass teab kõiki lugusid ja rohkemgi. Päris kõiki-kõiki, kui lood puudutavad ninapidi põhja jäämist või võbisemist või lõhkiminemist.»

«Jjah! Kastanipuust ei teadnud ma tõesti,» kogeles hämmeldunud nugis. «Kui nõnda, siis muidugi. Vabandage tülitamise pärast. Ma poleks uskunud, et keegi võib teada kõiki lugusid ja rohkemgi.»

«Mitte lihtsalt keegi! Vaid minu kass,» ütles Pöialvalguke natuke nipsakalt.

«Kui ma olen sinu oma, siis kanna, palun, mu saba,» kamandas kass käskivalt.

«Kuidas ma saan su saba kanda?» hädaldas Pöialvalguke, püüdes asjatult kassi sabaotsa pihku saada.

Nugis jälgis tüdruku rahmeldamist imestunult, aga ei jäänud sellegipoolest kasist maha.

«Ma ei vaidle vastu, et te teate kõiki lugusid ja rohkemgi, sest vaidlemine on inetu. Eriti siis, kui ei tea täpselt, mille iile vaidled,» ütles nugis õpetavalt. «Aga samuti on inetu öelda, et saarmas on suli. Saarmal on ometi väga lahke ilme ja ta on väga paljusid pildisoovijaid rõõmustanud.»

Nüüd jäi kass seisma, nii et Pöialvalguke sai lõpuks saba pihku kahmata.

«Öelge, õpetatud nugis, kas pajumalakas on teie meelest suli või ei ole?»

«Mõh?» jahmus nugis, aga kogus end kiiresti: «Oleneb olukorrast, täiesti oleneb olukorrast.»

«Olukord oli niisugune,» kuulutas kass pidulikult, «et viiul unustas alailma oma poogna kuhugi. Ja ühel päeval oli poogen lõplikult kadunud. Viiul ilma poognata on aga niisama abitu nagu kastrul ilma porgandite ja kapsasteta. Võimatu on kusagilt tööd leida. Aga kui teie, õpetatud nugis, arvate, et viiul hakkas saarma kombel tiigivett laiali jagama, siis te eksite. Viiul talus saatust vapralt, kuni lõpuks pakkus trumm talle tööd trummi-pulgana. Kolm päeva klobis viiul nukralt trummi! Pärast hingelisi viise oli ju õige raske tühipaljast rütmi taguda. Ja trumm hakkas kartma, et trumminahk niisugust trummeldamist kaua vastu ei pea. Seepärast kinkiski ta viiulile uueks poognaks pajumalaka. Ja kuidas käitus paju?» «Mõh?!» küsis nugis vastu.

«Paju kargas viiulisse,» hüüdis kass süüdistavalt. «Kargas viiulisse ja hakkas seal usinalt lehti kasvatama.

Eks paju hakka ju lehti ajama igal pool, kuhu ta maha torgatakse. Ja viiulis on teadagi hingestatud pinnas. Mis seal viga kasvada!»

«Mõh!» ohkas nugis.

«Mitte mõh, vaid suli,» näugatas kass.

«Ma ei ole kunagi näinud pajusid viiulis kasvamas,» teatas Pöialvalguke vaimustatult. «See võis hästi armas paju olla!»

«Kui sulid on armsad, siis küll,» arvas kass.

«Ma lähen jutustan selle loo saarmale,» oli nugisel äkki lahendus käes. «Ükski minu verevend nugis ei saaks pärast niisugust kurba lugu enam rahulikult suli olla ja lehti kasvatada. Mõh!? See tähendab pilte teha.» «Aga kõigepealt tuleb teil, õpetatud nugis, muuta saarmas verevend nugiseks!» tõmbas kass saba Pöialval-gukese pihust ära. «Kõige taibukam on, kui annate ise oma naha saarmale. Jahimehed võivad teid nahavahetu-sel kindlasti abistada.»

«Ja saarmale palju tervi…» alustas Pöialvalguke, sest sel kombel lahkus ema kõigist võõrastest tädidest.

Aga nugist polnud enam.

«Kuhu ta nii ruttu kadus?» jahmus tüdruk.

«Ehk jooksis jahimeest otsima,» muigas kass. «Kena temast, et ta hüvastijättu meile raskeks ei teinud. Arvestades nugise õpetatust, oleksid lahkumissõnad võtnud mitusada minutit. Aga ma ei kannata lobisejaid! Nende häälest on mul isu täis.»

Kassi hoiatused

Pärast nugise kadumist tormas kass jälle otsejoones edasi, nii et Pöialvalgukesel oli raskusi kannul püsimisega. Ometi oli kass äsja lonkinud puude vahel laisalt mõnusal sammul, nautides nugise narritamist.

«Mulle küll meeldib lobisemine!» hüüdis Pöialvalguke kassi sabaotsale, mis kogu aeg silmist kippus kaduma. «Lobisemine on väga kena ajaviide, märksa parem kui metsajooks. Lobisedes võib teha aega ümmarguseks. Ja ümmargused asjad on märksa armsamad kui kandilised. Lauanurkade vastu kukutakse pea katki, aga ümmarguse laua ümber ei keela isegi isa jooksmist. Maasikas on ümmargune, õun on ümmargune, kukkel on ümmargune. Kõik toredad jutud on ümmargused, ainult kä-sujutud on kandilised ja teravad.»

«Ümmargune aeg on ehk parem kandilisest,» noogutas kass, «ümmargune laud ehk parem nurgelisest. Aga ümmargusest lobisemisest võib juhtuda kohutavaid juhtumeid. Kasvõi kahe raudteerööpa juhtum.»

«Ma ei tea seda,» punastas Pöialvalguke.

«Kohe saad teada!» hoiatas kass, seades end pidulikult samblale istuma.

«Lobamokk raudteerööbas kippus koolitunnis aina kõrvalrööpaga juttu ajama,» pajatas kass. «Pinginaaber pahandas küll, et lobiseja ei täida rongi korraldusi ja nii võivad kaks rööbast kokku põrgata. Lobasuu ei hoolinud põrmugi naabri hoiatustest. Vadistas üha edasi põnevaid lugusid rongiratastest, sest vagunitest ja veduritest ei teadnud ta suurt midagi, jutustades oli jutukas rööbas ometi õnnetu. Ta ei pääsenud pinginaabrile nii ligidale, et oleks saanud salajuttu kõrva sosistada. Aga salajutud on, teadagi, kõige magusamad. Ükskord ei pidanud lobamokk siiski vastu. Kargas naabri juurde, et vadistada talle kõrva pikk salalugu. Jutt oli just jõudnud väga salajase keskkohani, kui käänaku tagant tormas välja rong. Et rööpad olid salajuttu sosistades kokku jooksnud, pidi rong loomulikult õhku tõusma. „Hommepäev olgu vanemad koolis!“ röögatas õpetajast rong ja lehvis ise edasi nagu parim tuulelohe.»

«Oojaa,» õhkas Pöialvalguke. «Pääseks ometi kord kooli, et kuuleks salajutte ja lobajutte ja muid vadinaid, sädinaid, madinaid…»

«Vaata sa mul!» kärgatas kass imestunult. «Ma ei jutustanud rööpalugu mitte selleks, et hakkaksid salavadi-naid igatsema. See oli lugu lobisemise kahjulikkusest!!!»

«Õige, kullapai kiisu,» meelitas Pöialvalguke. «Jutus-ta, palun, veel teinegi lugu lobisemise kahjulikkusest. Seesama salajutt, mille lobamokast rööbas pinginaabrile rääkis. Ah, kulla kiisu, mida ta küll naabrile kõrva sosistas?»

«Olgu,» nõustus kass, «võin sulle just selle looga näidata, et lobisemine on tõesti kahjulik.»

Kass, kes oli juba samblalt tõusmas, sättis end taas mõnusalt lebama ja alustas teist hoiatavat jutustust:

«Väetid rumalad hapukapsad lobisesid välja, et nemad peavad end märksa paremaks värskest kapsast. Jänesed loomulikult vihastasid niisugusest vadinast, sest nemad armastavad värsket kapsast. Hapukapsad tõendasid lobisedes ja leht lehe haaval, kuivõrd söödavamad on nemad hapnemata kapsastest. Vihased jänesed vihastasid koledal kombel sellest lobajutust.»

«Kuidas saab vihane jänes vihastada?» uuris Pöialvalguke. «Ta on ju niigi vihane!»

«Just nimelt,» noogutas kass. «Kus on, sinna antakse juurde. Ja kus ei ole, sealt võetakse ära. Vihastel jänestel polnud põrmugi armastust hapukapsa vastu ja seda võeti üha vähemaks. Jänesed läksid maruvihaseks kapsaste kii-dulobast, et tõeline kapsasööja sööb üksnes hapukapsast.» «Mina küll sööksin,» ütles Pöialvalguke unistavalt. «Hapukapsaid ahjukartulite ja sealihaga! Eile jätsin oma hapukapsad järele ja vanaema veel pahandas. Täna pahandaksin ma ise ka endaga, ainult et hapukapsaid ei ole praegu kusagilt võtta. Kui kahju!»

«Vait!» karjatas kass. «Kui vihased jänesed sinu lobisemist kuuleksid. Seitsme mäe ja mere ulatuses pole libletki hapukapsast, sest parim moodus vaenlast võita on — ta ära süüa. Päriselt vihane jänes kuulutab alati sõja sellele, mis teda vihastab. Seepärast kuulutati sõda hapukapsastele ja hakati usinalt sööma üksnes hapukapsaid, et nii tõendada jäneste igavest truudust värskele kapsale.»

«Ma ei ole kunagi näinud jänest, kes sööb hapukapsast,» kõhkles Pöialvalguke.

«Sinu õnn,» arvas kass kahele poole piiludes, hapukapsast süües on jänes alati hullupööra vihane.

Pöialvalgukesel hakkas kõhe.

Oli täiesti võimalik, et kohe tormab vastu mõni tulivihane jänes, otsides meeleheitlikult hapnenud kapsaliblet, et sellele ots peale teha.

«Jänestega tuleks midagi ette võtta,» sosistas Pöialvalguke pelglikult. «Kui ehk kaebaksime, kullapai kiisu? Saadaksime kaebuse, kus jäneste viha täpselt kirjas?! Ja see, et nad oma vihaga mulle hirmu peale ajavad. Teeme nii, kulla kiisu!»

«Kaebamine on muidugi märksa kasulikum kui tühipaljas lobisemine,» alustas kass hoiatavalt. «Aga igaüks, kes kavatseb mõne jänese elust kaebekirja kirjutama, peaks enne meenutama susside kaebust. Sussid kaebasid rahumeeli, et saapad teevad hirmsat klõbinat ja häirivad kõigi jalanõude rahu. Susside kaebus arutati läbi ja saabastel keelati olemast jalanõud. Abinõudena soovitati kandmiseks täiesti uued nõud. Varba otsa tõmmati lillelisi tasse ja taldrikuid, sekka värvilisi kaussegi. Aga niipea, kui abinõude nõuga kõndida prooviti, oli klirin taga ja lärm veel suurem saapaklobinast. Nüüd jalanõud vihastasid ja otsustasid ümber, et hoopis sussid on valed nõud. Kõik sussid visati kapinurka ja hakati käima sokkidega.»

«Villaste sokkidega on väga mõnus põrandal liugu lasta,» arvas Pöialvalguke.

Tüdruk tahtis veel lisada, et kui sussid on ära keelatud, siis ei tohi ema üldse pahandada kannaaukude pärast, ja küllap tallaalune saab olema nagu sõelapõhi.

Aga äkki algas hirmus ragin ja klõbin.

Niimoodi need saapad susse taga ajavadki, mõtles tüdruk. Või ragistavad hoopis jänesed hapukapsaid süüa?

Kassil polnud aega Pöialvalgukest ühegi looga hoiatada, sest juba hakkas igas mõõdus kive mööda veerema. Ikka päratu suuri ja päris pisikesi segamini. Kärmesti veeretasid kivid end mäenõlvakust üles ja robinal teiselt poolt alla.

«Kuhu tõttate?» piiksatas Pöialvalguke.

«Veerevale kivile ei kasva sammal,» ähkis üks turske kivi, kellel oli raskusi künkast üles veeremisega.

Kivide ränkraske veeremine lõppes niisama äkki, kui oli alanud. Pöialvalguke hingas juba kergendatult, aga siis algas jälle kõva klõbin.

Tüdruk hüppas rutttu puu taha, et seekord pääseda kivide vahel kepslemisest. Äsja oli ta suurivaevu hoidnud oma varbaid kivimürakate alla sattumast.

Aga seekord ei müristanud metsaaluses kivid, vaid klõbistas uhkelt astuda müürijupp.

«Näe, müürijuppki jalutama tulnud!» imestas kass.

«Mis maja see küll niisugune võis olla? Tavaliselt jalutavad ainult varemed vabalt ringi, ühtki korralikku müüri pole ma seni niimoodi ringi hulkumas näinud.»

«See müür meenutab mulle millegipärast majanurka,» ütles Pöialvalguke hämmeldunult.

«Oled sa ühtegi sirget majanurka näinud?» turtsatas kass. «Ma pole sind vist veel küllalt igasuguste elujuhtu-mite eest hoiatanud, et sa hakkad sirget müürijupatsit äkki majanurgaks pidama.»

Müürijupp tatsas aina lähemale ja kassil oli viimane aeg asuda Pöialvalgukest hoiatama.

«Ma hoiatan sind, Pöialvalguke,» ütles kass tähtsalt, «et jalutamine on väga keeruline tegevus. Kui sa lähed jalutama, võta alati kaasa kaks kübarat. Üks tuulise ja teine tuuleta ilma jaoks. Vaevalt sa oled tuulise-ilma-kübara pähe sättinud, kui sa märkad kindlasti, et tuult oli ainult puulatvades. Mida see jupats pomiseb? Sa märkad seda ja paned pähe tuuleta-ilma-kübara…»

«Ma olen alati mõelnud, et nurgaga müür ei kõlba kuhugi,» pomises müürijupp oma nina ette. «Majale kõlbab ehk veel nurk kuidagi, aga müürile mitte mingil juhul!!» «Millest te räägite?» hüüdis kass üle sammuklobina. «Oeh, ei märganudki,» ahhetas väike müür. «Ma räägin, et nurgaga müür ei kõlba kuhugi!»

«Õigus!» näugatas kass. «Aga mis teil nurgaga müürist? Teie olete ju sirge?!»

«Alles teist tundi, ah, teist tundi,» tõttas nurgaga müür vastutulelikult seletama. «Ma olen aastasadu olnud pöialpoiste majas majanurk. Kõik sirged on mind alati pilganud! Eriti need puud, kes kasvavad ilma ühegi kõveruseta otsejoones taevasse. Ja pöialpoiste maja ümber on niisuguseid hulganisti!»

«Pöialpoiste maja?! Lumivalgukesest vanaema?!» ehmus Pöialvalguke. Ta oli juba unustamas, et tõttab tutvuma täiesti uue vanaemaga. Aga Lumivalgukesest vanaema oleks vist võluv ainult muinasjutus? Tegelikkuses ajas ta Pöialvalgukesele millegipärast hirmu peale.

«Muidugi pöialpoisid ja Lumivalguke!» oli endine majanurk katkestajale veidi pahane. «Jätsin nad sinna. Ja vana maja sajatama! Ma vedavat kõiki teisi majanurki alt, kui ma äkki sirgeks hakkan. Aga mina vedasin end salamisi sirgemaks ja sirgemaks. Ühel päeval ei olnud tikksirgel kuusel mulle enam midagi ette heita. Ja isegi sihvakas pappel, kes mind alati küürakaks pilkas, pidi vait jääma. Vana maja needis mu ära ja ütles, et ärgu ma enne tagasi tulgu, kui olen jälle korralik kasutamiskõlblik majanurk. Pöialpoistest on küll natuke kahju ja Lumivalgukesest ka, aga küllap nad saavad ulualuse Pöial-Liisi juures.»

«Oh sa südametu!» prahvatas kass.

Pöialvalguke polnud kassi nii vihasena näinudki. «Meie muudkui ruttame ja ruttame, et Pöialvalguke jõuaks enne õhtut Lumivalgukese juurde, aga sina korraldad mõne kuusetolguse ja papliplika pärast määratu segaduse. Nüüd peame tagasi pöörduma, ja Pöialvalguke ei jõuagi oma kõige uuemat vanaema vaatama,» pahandas kass kriiskavalt.

«Mis sa minust!» püüdis Pöialvalguke rõõmu varjata. «Eks esialgu aitab vanast vanaemastki. Küll ma läbi ajan, tuleme mõni teine kord.»

«Marss koju ja vaata, et sa edaspidi külalisi viisaka-mait vastu võtad!» kärgatas kass endisele majanurgale, kes nüüd müürijuppi mängis.

Majanurk pöördus kohkunult ümber ja klõbistas läbi metsatihniku minema.

«Sinna pole nüüd küll täna mõtet minna! Kes seda vana maja sajatamist jõuab ära kuulata!» vajus kass väsinult istuma.

«Pai kass,» silitas Pöialvalguke anuvalt kassi selga. «Läheme õige tagasi! Vana vanaema ehk juba ootabki. Aga siia tuleme homme või ülehomme või pärast ülehomset kindlasti.»

«Minul ükskõik,» sähvas kass. «Tuldud sai ju sinu rõõmuks.»

Ja juba astus kass Pöialvalgukese ees, solvunult turtsudes. Enam ei rääkinud ta ühtegi lugu. Ei peatunud sõnavahetuseks, kui harakas õhust tervituse kraaksatas. Ei narrinud saarmast, kelle tiigi juurde polnud jäänud ühtegi pildisoovijat.

Alles sammaldunud kivi juures unustas kass oma solvumise ja uuris imestunult:

«Hei, vennas, kuidas sina nii samblasse oled kasvanud. Ülejäänud kivid veerevad kõik hirmsa mürinaga metsaaluses edasi-tagasi.»

«Mina… mina olen imekivi,» haigutas lebaja laisalt.

Kivi oli tõesti imelisem kui ähkides veerejad. Külgedel kasvas tal heleroheline sammal, peanupul tumedam, kohati oli siiruviirulist, laiguti kullakarvalist, triibuti lausa imevärvilist.

«Algul mind hurjutati, miks ma liikumatult kohutan,» ohkas kivi näguripäevi meenutades. «Muudkui näägutati ja hoiatati, sest ainult veerevale kivile ei kasvavat sammal. Aga nüüd käivad kõik minu samblaimet vaatamas. Pole enam seda juttugi, et hoidku kivilapsed häbi ja sambla eest. Tullakse üksi ja hulgakesi, lapsi tuuakse kohale kohustuslikult, ime nautimise korras.»

Põõsa tagant kostis raginat ja rühm kivilapsi veeretas end nobedasti imekivi ümber.

«Esitage küsimusi, esitage küsimusi!» käsutas kohmakas neljakandiline veereja, kes samblakivi kõrval paistis ilmetu ja paljas.

«Kas see pole ebaõiglane, et laisale kohutajale kasvab äkki imesammal?» piiksatas äkki kõige pisem kivi.

«Pah, rumal küsimus! Ma ei vasta,» nördis lebaja.

«Kui te ennast korralikult üleval ei peaja küsimusi ei oska esitada, läheme kohe minema,» möirgas neljakandiline kivimürakas.

«Mis on sammaldunule kõige raskem?» küsis loper-gune kivipõnn.

«Kõige vaevalisem on, et häbematu männijupats otsustas just minu nina ette kasvada. Enne oli siit oivaline vaade. Mina muudkui tukkusin. Lõokesed küll äratasid aeg-ajalt hüüdega, et kuidas ma saan siin tuimalt nohiseda. Lõin siis silmad lahti, ja missugused mäed, orud. Suurepärane! Aga ükskord, kui lõokesi polnud kaua mind äratamas, kasvaski jultunud männipuu haralisena minu oivalise vaate ette. Mitte midagi pole enam näha. Ah, kui raske on elada imena!»

«Veeretage end ometi männipuu tagant välja, aulik ime,» soovitas pisike kivi.

«Jajajah,» hüüdsid teised. «Me võime aidata, tagant lükata.»

«Mina, samblaime, peaksin hakkama end veeretama!?» turtsus kivi väga solvunult. «Te ometi teate, et veerevale kivile ei kasva mingit sammalt!»

Ja imekivi pani silmad otsustavalt kinni, andes mõista, et ta kavatseb jälle veidi tukkuda.

Väikesed kivid veeretasid end tasahilju metsa tagasi, aga Pöialvalguke astus mäeservale ja hüüatas:

«Oh, kullapai kass, siit männi eest näeb koduparki ja pärnapuud! Oi, oi, seal istub mu pärisvanaema. Lähme joostes, kass, joostes!»

Pöialvalguke tormas minema, nii et pool teed läks allamäge veereldes, justkui kardaks tüdrukki samblaimeks muutumist.

«Vanaema, vanaema, kohe teen sind tuttavaks kassiga, kes teab kõiki lugusid ja veel rohkem,» kilkas Pöialvalguke.

«Kuule, Liis, kus sa ometi olid? Ma pidin just tulema sind otsima,» ütles vanaema, püüdes teha ranget nägu. «Tulen mina uue lõngakeraga tagasi, ja sind polegi!» «Meie kassiga…» alustas Pöialvalguke, kes nüüd oli vist jälle Liis.

«Missuguse kassiga?» küsis vanaema imestunult.

«Minu kassiga, kes sööb häält!» hõiskas Liisist Pöialvalguke või Pöialvalgukesest Liis.

Aga kassi polnud.

Ei nurrunud tüdruku ees, taga ega kõrval.

Pargipingil istus üksnes vanaema, sokivardad süles.

Liis vaatas üles pärnapuu uhkelt sahiseva pea poole. Kassi ei olnud, tema vigisevat häält polnud, ussikeelt polnud ja koerahambaid samuti mitte.

Kass oli täielikult kadunud.

Pärnapuu oli nii võimas ja kass nii kadunud, et Liis pidi vanaema sülle pugema ja talle nutuselt kõrva sosistama:

«Küll on hea, et sind pole nii palju olemas kui pärnapuud. Vanaema, kes sedavõrd olemas oleks, ajaks hirmu peale.»

Vanaema silitas lohutavalt tüdruku juukseid.

Liis teadis, et pisaraid on kõige parem alla kugistada koos sõnadega, nagu sööks temagi sõnu ja pisarad oleksid vaid praekastmeks.

«Vanaema, vanaema, vanaema,» ütles Liis ruttu, «kohe tuleb siia minu kass ja jutustab sulle siilist, kellel on päratu silmaring. Ja saarmast, kes teeb tiigipilte. Ja nugisest, kes on otsustanud nahka vahetada…»

«Vaata, Liis!» naeratas vanaema, tüdruku kätt pihku haarates. «Su pöial on päris valgeke. Alati, kui hakkad pöialt lutsima, on teada, et oled midagi välja nuputanud. Sa polegi vist päris õige Liis. Oled rohkem Pöialvalguke!»

«Kassil oli siis õigus, et peaksin elama hoopis pöialpoiste majas?» kohkus Liis.

«Sind lobisejat küll! Sinu jutuvadinaga võiks ära toita kõik salapärased kassid, kes söövad ainult häält ja muud ei midagi. Lähme nüüd ruttu koju ja vaatame, ehk on meil köögikapis eilsest järel mõni maiuspala.»

«Ma ei tahagi maiuspalu,» kargas Liis püsti. «Tahak-sin hoopis hapukapsaid.»

«Päris imejutud,» üllatus vanaema. «Eile ei söönud sa neid üldse.»

«Eile ma ei teadnud, et vihased jänesed söövad ainult hapukapsast!» seletas tüdruk.

«Oled sa siis nii kole vihane?» naeris vanaema.

«Ma olen kurb. Aga tahaksin olla vihane, sest et kass ja siil ja nugis — kõik on kadunud,» nuuksatas tüdruk. «Võib-olla ei tule kass enam kunagi tagasi, et viia mind pöialpoiste majja?!»

«Siil ja nugis unustavad sind ehk tõesti,» ütles vanaema tasa. «Aga kassid tulevad ükskord ikka tagasi. Enamasti siis, kui oled väsinud neid ootamast. Minu vanaemal, sinu vanavanavanaemal, oli just niisugune kass, ja küllap sinu oma on samasugune.»

«Ehk on need kassid sugulasedki?» õhkas Liis innukalt. «Nii, nagu mina olin vahepeal sugulane Pöial-Liisi ja Lumivalgukesega? Ah, lähme juba rutem sööma ha-puhapuhapukapsaid, mida samamoodi oskas teha juba minu vanavanavanaema. Kapsaid ja ahjukartuleid süües läheb kõige paremini ootamine meelest. Ja küllap kass siis kohe tulebki!»

Content

Reet Kudu
Pöialvalsuke ja kass, kes sööb häält

Pöialvalguke

Tiigi ääres

Kassi hoiatused