Наталка Сняданко

Агатангел

Деякі збіги з реальними подіями не випадкові, більшість дійових осіб не вигадані, хоча й навряд чи захочуть впізнавати себе у персонажах твору.

Дійові особи (вони ж виконавці)

1. Горислава Галичанко, завідувачка рубрики «Дозвілля» щоденної газети КРІС-2, дівчина, безумовно, варта уваги, навіть попри те, що їй от-от виповниться тридцять.

2. Пані Міля, бізнесово обдарована поштарка і мрійниця.

3. Сніжана Терпужко, журналістка з дуже особливою дієтою.

4. Містер Арнольд Гомосапієнс, бізнес-консультант із Голландії.

5. Михайло Іванович Тичина, слідчий, книголюб і непоганий коханець.

6. Агатангел, домашній щур, любить крабові палички.

7. Юліан Йосипович Незабудко, головний редактор газети КРІС-2. Партійний псевдонім – Дуньо (але це таємниця). Поет і дбайливий сім’янин.

8. Пан Фіалко, заступник пана Незабудка. Партійний псевдонім – Франьо (хоча це теж таємниця).

9. Пан Маргаритко, заступник пана Незабудка і пана Фіалка. Партійний псевдонім – Ґєньо.

10. Пан Штуркало, відповідальний секретар.

11. Олежик Трав’янистий, верстальник із сумнівною репутацією.

12. Соломон Айвазовські – таємничий та ерудований, у душі – романтик, що старанно приховує, можливо, навіть сам від себе.

13. Шарлотт – вродлива і неприсутня.

14. Степан Вовк, 13-й комерційний директор КРІСа-2.

15. Рекламний відділ, нічим, крім прізвищ, не характерний.

16. Панько Овочевий. У приватному спілкуванні – Льоня.

17. Інвестор – загалом другорядний персонаж.

18. Теобальд Полуботок-Свищенко, дописувач КРІСа-2.

19. Професор Полуботок-Свищенко, засновник клініки Шато д’Амур та «українського» методу лікування психічних захворювань.

20. Евеліна, сусідка Горислави, скрипалька.

21. Марко, сусід Горислави, гітарист.

22. Юрко, випадковий персонаж.

Veritasна дні пляшки

Юліан Йосипович Незабудко прокинувся від солодко-тривожного відчуття в паху, яке могло свідчити тільки про одне, і саме про це і свідчило. У нього була ранкова ерекція. Головний редактор щоденної тигиринської газети КРІС-2, як називається посада нашого героя, посміхнувся чи то до стелі, чи то до себе самого (на стелі у спальні було дзеркало) і зітхнув із полегшенням. Коли тобі суттєво за сорок, кожна ранкова ерекція, а тим більше із сильного похмілля – це «трохи подія», як сказав би, зверхньо посміхаючись, пан Незабудко, якби йшлося про когось іншого. Але оскільки справа стосувалася його самого, то він тільки ковзнув рукою під ковдру і з полегшенням зітхнув, пересвідчившись, що солодко-тривожне відчуття його не підвело. Усі ми любимо виглядати іронічними чужим коштом.

Пан Незабудко жваво підхопився, замугикав «ві а зе чемпіонс» і пішов під душ, переможно спостерігаючи, як навіть струмені теплої води не відразу зруйнували горду набундюченість у його паху. Десь він читав, що ерекція «з бодуна» – явище майже автоматичне і свідчить не так про молодість організму, як про підвищений тиск на якісь там залози, тому така ерекція не виключає підступного наближення простатиту. Але Юліан Йосипович був оптимістом і тішився кожній ранковій ерекції, хоча скаржитися на сексуальні можливості свого організму наразі не мав підстав. Шкода, що дружина у відрядженні і немає з ким розділити скромну статеву радість. Хоча з іншого боку, добре, що вона у відрядженні, адже навряд чи їй сподобався б запах з його рота, який навіть самому Юліану Йосиповичу не дуже подобався, коли він видихав у близько поставлену до вуст долоню і принюхувався. Пан Незабудко щоранку перевіряв таким чином, чи не тхне у нього з рота. Сьогоднішній перегар викликав туманні спогади про те, що вечір таки завершився пивом, а це дружині точно б не сподобалося. Юліану Йосиповичу це також не подобалося, але не подобалося вже сьогодні, а вчора чомусь, навпаки, подобалося. І найгірше, що так буває завжди.

Тому те, що його дружина Неллі перебуває у відрядженні, загалом добре. Бо Неллі, як і переважна більшість дружин, негативно ставиться до появи чоловіка у нетверезому стані. Хоча і не влаштовує у таких випадках сцен, не дорікає, не б’є посуд. І цим тільки посилює відчуття провини наступного ранку, яке своєю чергою посилює бодун, і це, на відміну від ерекції, повторюється щоразу. Юліан Йосипович не любив з’являтися на очі дружині у нетверезому стані. Ніби нічого особливого не відбувалося, але щоразу після її мовчазного, але промовистого погляду в нього надовго зникало бажання затримуватися з друзями на пиві й, навпаки, виникали тривожні підозри, ніби дружина ним маніпулює, а це не дуже корисно для самооцінки. Найбільше Юліан Йосипович боявся потрапити дружині під каблук. Навіть не так, він боявся, аби хтось не подумав про нього такого, чи навіть ще точніше, не здогадався про те, що насправді він уже давно підкаблучник. Юліан Йосипович усе ще не наважувався зізнатися в цьому навіть собі, більше того, він не наважувався зізнатися собі у тому, що поки про це ніхто не знає, такий розподіл ролей його влаштовує. Хоч це й суперечило завченому з дитинства правилу, що головою в сім’ї повинен бути чоловік, – наслідки виховання домінантною матір’ю, сказав би про це його львівський друг, психоаналітик, якби пан Незабудко зізнався йому у своїх підозрах, але пан Незабудко нізащо не зізнається, і це вже вплив батькового виховання, бо ж батько був типовим прикладом того, що відбувається з чоловіками, які потрапили під каблук.

Одного разу, наприклад, Юліан Йосипович повертався додому в цілком безпідставному радісному піднесенні, штучно викликаному алкоголем, і тримав у кишені бездомного котика, якого знайшов на смітнику й невідомо навіщо підібрав. Пан Незабудко, як завжди, насвистував «ві а зе чемпіонс» і трохи неприродно посміхався, він добре усвідомлював, що усмішка його виглядає неприродно, а може, і дурнувато, але нічого не міг із собою вдіяти, бо вже на сходах раптом з жахом пригадав, що сьогодні восьма річниця їхнього одруження. Налякало його не те, що вони одружені вже так давно, жахливо було, що він забув про цю подію, яку щиро вважав найщасливішою у своєму житті, а ще більш жахливою здавалася тепер ця дурнувата напівтвереза посмішка. Навряд чи Неллі повірить, що котик – це заздалегідь запланований оригінальний подарунок, але вона дуже любить котів, вигляд нещасного голодного створіння відволіче її, і тоді, можливо, ситуація виглядатиме не так дурнувато.

Неллі й справді скептично поставилася до спроби чоловіка урочисто привітати її зі святом, але була настроєна досить доброзичливо, витягла з холодильника кілька пляшок пива і навіть випила одну разом із чоловіком.

Пиво після горілки спровокувало Юліана Йосиповича на відвертість, відвертість – на дискусію, дискусія – на філософію. А вранці йому спершу довелося усвідомити, що ні пива, ні таблеток від головного болю в домі немає, а потім прослухати дві касети із записаними на диктофон власними вчорашніми монологами. Із цих записів недвозначно випливало, що, окрім комплексу меншовартості (дружина заробляла більше), він страждає і на глибоко прихований едіпів комплекс, а до того ж іще й на комплекс Пітера Пена, що стало для Юліана Йосиповича цілковитою несподіванкою, бо досі він вважав себе вільним від будь-яких комплексів, а тим більше від таких банальних. «Краще б я помер учора», – сказав він тоді й пішов на роботу. Він іще довго з жахом згадуватиме той ранок, але треба визнати, відтоді, коли справа доходить до пива після горілки, він встає і мовчки йде додому. Принаймні до вчорашнього вечора це було так, а вчора умовний рефлекс знову підвів, і тепер у нього сильно болить голова і неприємно тхне з рота.

Дітей Неллі напередодні від’їзду завбачливо завезла до бабусі. Юліан Йосипович не міг чітко згадати, до якої саме (його батько був одружений двічі, і тепер обидві його вдови стали близькими подругами й по черзі опікувалися онуками). Але все одно відчував вдячність до дружини. Немає нічого гіршого за дитячий крик, коли ти з бодуна.

Після душу й апетитної яєчні з салом Юліан Йосипович відкоркував приготовану з вечора пляшку пива і сів писати сонет. Останнє свідчило про те, що його похмілля було середньоважким, бо в моменти більш критичні він брався за написання поем, а ранки з мінімальними проявами похмілля спонукали до верлібрової форми. Причому ні поеми, ні верлібри йому так ніколи й не вдавалося закінчити, перші – за браком часу, другі – через відсутність натхнення. Найбільш плідно його творчість розвивалася у жанрі сонетів та віршованих афоризмів. Можливо, так траплялося через те, що середньоважке похмілля, і це не могло не тішити, траплялося у житті Юліана Йосиповича значно частіше, ніж дуже важке, а зовсім легке, на жаль, практично не траплялося.

Пляшка ще не встигла спорожніти й до половини, а на папері акуратними рядками (Юліан Йосипович був палким прихильником каліграфії і не терпів недбальства у справі писання від руки) з’явилося:

НАСЛІДУВАННЯ КЛАСИКА

(формально скорочений сонет)

у лоно пристрасті заникується страх

бомжиха Люся і питущий Славцьо

злились в екстазі в парку, прям на лавці

що єсть любов, а не звичайний трах

та ранок в душі їх посіяв сумнів

й примусив розійтись ні в сих ні в тих

згадалась недопита пляшка раптом

що десь пропала в любощах палких

і квітнути б любові їхній досі

якби знаття що пляшку спиздив Руслан

Пан Незабудко зробив довгий ковток із пляшки й подумав, що було б непогано або зовсім відмовитися від розділових знаків, або розставити їх за правилами. Така думка навідувала його після написання кожного вірша, але щоразу ставало шкода витрачати на це час, і Юліан Йосипович вирішував, що у поезії граматика (чи пунктуація? морока з цими філологічними тонкощами) може бути довільною. Так він вирішив і тепер, після чого поміняв порядок слів у першому рядку другої строфи й уголос продекламував остаточний варіант:

НАСЛІДУВАННЯ КЛАСИКА

(формально скорочений сонет)

у лоно пристрасті заникується страх (пауза)

бомжиха Люся і питущий Славцьо

(тривала пауза, ковток із пляшки)

злились в екстазі в парку, прям на лавці

що єсть любов, а не звичайний трах (посмішка горда, але скромна)

та в душі їх посіяв сумнів ранок (задоволене покашлювання)

й примусив розійтись ні в сих ні в тих

згадалась недопита пляшка раптом

що десь пропала в любощах палких

(відригування і переможний погляд у дзеркало)

і квітнути б любові їхній досі

якби знаття що пляшку спиздив

(пауза, передостанній ковток із пляшки)

Костя

Варто б уточнити, – подумав пан Незабудко, – що Костя був третім, коли купували пляшку, тому частково мав моральне право на такий вчинок. А може, інтрига була складнішою, і він украв пляшку із ревнощів, бо теж хотів Люсю (варіант – Славця?).

Але придумати відповідну строфу головний редактор єдиної, а тому і найкращої щоденної тигиринської газети КРІС-2 не встиг. Задзвонив мобільний. Юліан Йосипович підніс слухавку до вуха і коротко поцікавився:

– На допит? До міліції? Коли?

Послухавши відповідь, кинув:

– О’кей. До зустрічі.

Допив пиво і почав збиратися.

Чому не варто передплачувати щоденних газет

Пані Міля, наша поштарка, не любить свою роботу. Не тоді, коли розповідає моїй сусідці пані Оксані, як чоловік Олі з другого поверху, Петро, побив дружину. І «то не в день зарплати, як завжди», а тому, що «застукав їх на гарячому (ви ж знаєте, Оля з Миколою із сусіднього під’їзду тойвово, і вже навіть один раз це саме, ну, ви розумієте, більше трьох тижнів, але нічого, випила «Постінор», і помогло)». Про стосунки Олі й Петра пані Міля знає все, принаймні все, що може знати про такі речі небезпосередній очевидець. І все це вона знає з абсолютно достовірного джерела. Від акушерки Ліди з третього поверху. А звідки знає про це акушерка, пані Міля тактовно замовчує.

Крім того, поштарка завжди в курсі, хто в будинку планує переїжджати і куди саме, які квартири продаються, скільки коштують, коли там востаннє зроблено ремонт. Критичні характеристики усіх маклерів, які працюють із нерухомістю нашого району, також можна почерпнути у нашої поштарки. І якщо їх таки почерпнути, то ви неминуче прийдете до висновку, що у справах нерухомості найкраще звертатися до самої пані Мілі. З її допомогою кільком нашим сусідам уже вдалося вигідно продати і розміняти квартири. Пані Міля розповідає про це з гордістю, не забуваючи щоразу скрушно позітхати, що працювала б вона маклером, то не животіла б на злиденні поштарські копійки. Але не намагайтеся запитати пані Мілю, чому вона не йде працювати маклером, бо вам доведеться вислухати довгу й обурену тираду про те, що вона не з тих, які наживаються чужим коштом, вона звикла чесно заробляти собі на хліб, уся ця купівля-продажа (саме так, продажа, попри докорінну україномовність пані Мілі і гордість за правдиве галицьке походження, вона часом дозволяє собі такі прикрі помилки. Дається взнаки регулярний перегляд програм російського телебачення), так от, уся ця купівля-продажа не для неї, а крім того, маклери живуть з відсотків, а це справа ненадійна, аж раптом не вдасться нічого продати, чим тоді дітей годувати, а так хоч невеликі гроші, зате регулярно.

Хоча розносити пошту пані Міля не любить.

Щоранку десь між шостою і пів на сьому я маю нагоду відчути на власній шкірі нелюбов пані Мілі до свого фаху. Газету КРІС-2, яку я передплачую, вона вважає за необхідне віддати особисто мені в руки.

– Ваша газета, – говорить вона мені щоразу тоном міліціонера, який віддає права водієві машини, зупиненої для перевірки, після того, як жодних порушень знайти не вдалося. І тепер міліціонер змушений буде відпустити водія без штрафу. Якщо, звичайно, можна розглядати таку ситуацію як типову. Або ж картина більш реальна – порушення знайдено, але водій відмовляється «вирішувати питання на місці» й вимагає офіційного виклику в суд. Міліціонер заповнює необхідні папери, з тугою проводячи поглядом автомобілі, які, не зупиняючись, проїжджають повз, чим підривають сімейний бюджет міліціонерської сім’ї. І от коли він зупинить наступного водія, фраза: «Ваші документи» прозвучить майже з тою ж інтонацією благородного гніву, що і в пані Мілі, коли вона приносить мені газету о шостій ранку.

І в чомусь я можу її зрозуміти. Адже крім мене у нашому будинку ніхто нічого не передплачує. Передплата давно вийшла з моди, не лише з міркувань ощадливості, а й через поширення серед населення звички при нагоді купувати пресу в кіоску або читати її на робочому місці в електронній версії. Як наслідок – суттєво полегшилось життя поштарів, і тому можна вважати справедливим обурення поодиноких представників фаху, яким усе ще доводиться виконувати цю рудиментарну послугу. Напевно, я і сама нічого не передплачувала б, але вранці, ще до виходу з дому, мушу читати газету, у якій працюю, щоб підготуватися до наради у редакції. Хоча цього я пані Мілі не пояснювала. Мені здавалося достатнім оформити передплату на пошті.

– Ваша газета, – традиційно буркнула мені поштарка і сьогодні, після того як я відчинила їй двері. Вставати було ще важче, ніж завжди, після бурхливого святкування напередодні. Замість очікуваного роздратування на обличчі жінки була майже привітна посмішка.

– Прошу розписатися, – пані Міля передала мені ще й офіційний бланк повідомлення, де зазначалося, що мене викликають у міліцію.

Невдоволення поштарки з приводу передплаченої мною газети недовго залишалося пасивним. Спочатку вона щодня кидала КРІС-2 до моєї поштової скриньки, хоча майже ніколи не встигала зробити це вранці. Переважно я знаходила газету в скриньці, повертаючись із роботи, а часом заставала поштарку за виконанням своїх професійних обов’язків. Мої несміливі прохання приносити газету вранці не мали бажаного ефекту. Більше того, пані Міля запропонувала, що приноситиме по п’ятницях увесь тижневий стосик газет, а коли не встигне, то в понеділок. Ще вона може залишати газети для мене у поштовому відділенні, а я за додаткову платню забиратиму їх сама. «Або, – радила мені поштарка, – підпишіться на щось людське, з рецептами там, з телепрограмою, чи хоча б з оголошеннями, щоб виходило два рази на місяць, нащо вам стільки макулатури?»

Я відмовилася. Тоді вона з власної ініціативи почала приходити у зручний для себе час. Тобто раз на тиждень або раз на два тижні. Я подзвонила до начальника відділення. Після того, як шеф зобов’язав пані Мілю виконувати мої «забаганки», адже природно, що саме так це виглядає в очах жінки із трьома дітьми, п’ятьма городами й чоловіком-п’яницею, поштарка щоранку будить мене о шостій. І я не маю права нарікати, адже за додатковий сервіс особистого вручення газети не доплачую. Так триває вже кілька місяців, і в наших із пані Мілею стосунках навіть з’явилося своєрідне взаєморозуміння: вона відчуває певну насолоду, побачивши моє заспане обличчя, адже я ніколи раніше не вставала так рано. А я отримую газету і ще дві години вільного часу перед початком робочого дня. І це загалом зручно, хоча й не дуже позитивно позначається на моєму світосприйнятті. Як з’ясувалося протягом часу, відколи я змушена прокидатися о шостій, звикнути до цього факту мій організм не здатен і реагує відчуттям глибокого роздратування, позбавленого конкретних причин. Десь між шостою і сьомою я здатна, здається, зненавидіти навіть холодильник за те, що він гуде надто голосно, а ще більше за те, що порожній. Протягом дня відчуття роздратування і незадоволення проходять ряд незначних модифікацій і злегка послаблюються відразу після калорійного обіду або ж посилюються у випадку відсутності такого обіду чи обіду взагалі. Але деструктивне уявлення про світ не залишає мене до самого вечора, і нещодавно я з жахом усвідомила, що тихо ненавиджу пані Мілю і мрію про те, щоб її звільнили, щоб вона захворіла й пішла на лікарняний, щоб кинула нарешті цю роботу, і навіть якщо її зіб’є машина, я не впевнена за свою реакцію. Ясно одне – із цим терміново потрібно щось вирішувати.

На самому початку цієї історії ми вже робили спробу налагодити дружні стосунки. Пані Міля розповіла мені, як важко буває виходити з дому о п’ятій, коли в тебе троє маленьких дітей. Як болять ноги і руки в кінці зміни, як псує настрій начальник, як важко тепер знайти роботу і як часто звільняють поштарів. Мені стало шкода цю бідну жінку, я дала їй свій телефон і дозволила дзвонити, коли в неї захворіють діти, тоді я сама забиратиму газету. Вона подзвонила вже наступного дня, потім ще через день, далі почала дзвонити щодня, і протягом місяця я бігала за газетою на пошту, щоб не підвести пані Мілю, хоча до газетного кіоску мені значно ближче. Потім вона попросила рознести пошту по сусідніх квартирах, далі по сусідніх будинках, і я зрозуміла, що незабаром мені доведеться звільнитися з основної роботи, бо почнеться весна, треба буде скопати городи, далі посапати бур’ян, зібрати урожай…

Крім того, я не встигала прочитати газету вранці, змушена була відкладати це на вечір, через що одного разу двічі було надруковано той самий матеріал, і я отримала суворе попередження від головного редактора. Тоді я припинила забирати газету з пошти і почала купувати її в кіоску, але пані Міля образилася, бо на тижневий стосик моїх недоставлених газет випадково звернув увагу начальник поштового відділення і поштарка отримала догану.

Сьогоднішня її переможна посмішка – це демонстрація того, що рахунок у нас 2:1 на її користь, адже якщо мене посадять, їй не доведеться більше носити мені газети.

Так принаймні мені здалося. Хоча насправді все було зовсім не так. І пані Міля, віддаючи повідомлення, зовсім не бажала мені зла, тобто попереднього затримання, підписки про невиїзд чи навіть ув’язнення. У цей момент поштарка думала зовсім про інше. Її радісна посмішка була пов’язана з місячними, які нарешті почались у неї після понад тижневої затримки. Під час цього тривожного тижня вона вже навіть почала підозрювати, що її чоловік, якому вона півроку тому відмовила в сексі до моменту, коли він остаточно кине пити й почне більше заробляти, потай уночі таки виконує подружні обов’язки. Саме сьогодні пані Міля збиралася йти до акушерки Ліди, але все щасливо вирішилося, і тепер у поштарки був чудовий настрій. У стані емоційного піднесення вона навіть не звернула уваги на бланк повідомлення, який дала мені. І це вже було зовсім не схоже на пані Мілю, адже вона любила бути в курсі всього, що відбувається на дорученій їй ділянці.

Але я, звісно, не могла всього цього знати. Характер нашого із поштаркою спілкування не виходив на потрібний для таких одкровень ступінь відвертості, і тому їй довелося тримати свою маленьку жіночу радість у собі, хоча дуже кортіло поділитися хоча б із кимось.

Вона таки не втрималась і при виході з під’їзду переможно посміхнулася вуличній кішці, кинувши їй багатозначне: «Отак-от!» У цьому вигуку пані Міля спробувала виразити всю суперечливість емоцій, які її переповнювали. Адже попри небажаність четвертої вагітності (низькі матеріальні статки, прогресуючий варикоз, опущена матка і задавнена мастопатія), їй таки було б приємно, якби її Степан усе ще час від часу не міг стримати свого чоловічого єства, бо це приємно кожній жінці. З іншого боку, «місячка», як це називається у колах пані Мілі, й не тільки цих колах, – це ще не доказ еротичного збайдужіння чоловіка. Можливо, він справді потай уночі, бо ж недаремно їй час від часу сниться щось дивне і бентежне, після чого вона прокидається від приємного завмирання всередині, такого приємного, як не бувало з нею навіть у ті моменти, коли насправді… Але такі сороміцькі думки не личать матері трьох дітей, у цьому пані Міля переконана на сто відсотків. Навіть на сто один. Тому вона бере себе в руки, гордо піднімає голову і, зберігаючи ідеальну осанку, крокує до поштового відділення «показатися на очі шефу».

У каналізаційних трубах загуділа вода, потужно вриваючись у гармонію звичних о цій порі звуків та запахів, які дають достатньо чітке уявлення про те, як проводять ранок у суміжних квартирах. Сусід із верхнього поверху закурив першу ранкову «Приму». Напевно, цигарка стимулює його кишківник, бо щоразу після того, як до мого туалету проникає запах цигаркового диму, відразу ж чується і характерний звук, інтенсивність якого наводить на підозру, що сусід вживає сильнодіючі послаблюючі засоби. Не може ж у нього постійно бути розлад шлунка.

Його пес скавулить, напевно, це він зробив купу під моїми дверима, запах проникає навіть крізь них.

Сусіди справа кілька тижнів тому одружилися і тепер щоранку кохаються у ванні, їхні стогони супроводжуються потужним ревінням води у трубах та скаргами сусідки знизу, яку я часто зустрічаю на вулиці дорогою на роботу. Вона вигулює свого котика (влітку він майже повністю облазить, а взимку його вбирають у вовняну пов’язку, тому я не знаю, якої він масті) і скаржиться мені, що на стелі у неї просочується вода, яку молодята розхлюпують із ванни.

Із сусідами зліва у нас одна суміжна стіна, яка у них розташована на кухні, а у мене в спальні. Запахи їхнього сніданку, як правило, завершують мої сновидіння якимись сюрреалістичними подробицями. Наприклад, під аромат пригорілого молока, з якого у сусідів часто починається ранок, мені завжди сняться смітники, а смажене сало доповнює образ візуальними деталями: літо, пообідня спека, довкола смітників ліниво кружляють вгодовані мухи, бомжі витягують із контейнерів об’їдки, обнюхуючи їх на предмет їстівності, а поряд за їхніми діями зацікавлено спостерігають діти й обговорюють пропозицію «побавитись у бомжів».

А потім раптовий порив сильного вітру підхоплює бомжів, і вони відлітають кудись у височінь, енергійно розмахуючи крилами і пробуджуючи зі сну розімлілих на сонці бездомних псів. Далі пси й собі піднімаються у височінь, розмахуючи вухами замість крил, а з їхніх пащ виривається не жалібне скавуління і не обурене гарчання, а одна за одною випадають великі білі квіти й опускаються на землю пахучими пелюстками. Але це вже, здається, з якоїсь пісні.

У суботу вранці сусіди з помешкання ліворуч їдуть на село, тому снідають чимось нашвидкуруч, не залишаючи запахів. Я дуже їм за це вдячна, бо приємно час від часу починати день і без літаючих бомжів та смаженого сала. Зрештою, в останньому сусіди зі мною, мабуть, не погодяться, але degustibus, як відомо, переважно залишається statusquo, як, можливо, прокоментував би ситуацію мій науковий керівник пан Світило В.І., який любить компонувати афоризми з уривків латинських крилатих висловів.

Напір води в трубах о цій порі зростає, і коли відкручуєш кран, здається, ніби зараз зірве з кріплень цілу кухонну шафу. Тому коли потужний фонтан брунатного кольору всього лише вибиває з рук джезву, від чого кавовий порошок опиняється на руках, обличчі, одязі, волоссі та нещодавно побілених стінах, це вже не справляє надто сильного враження. Могло бути значно гірше.

Один мій знайомий написав собі цю фразу при вході до квартири і каже, що напис допомагає йому взяти себе в руки у багатьох ситуаціях. Напевно, до них належить і така, як зараз, коли із крана під величезним тиском тече рідина брунатного кольору вартістю 1,57 грн. за кубічний метр, а кава закінчилась.

Властивість невтрачання оптимізму особливо важко дається мені вранці, до того, як я вип’ю перше горнятко кави. Але сьогодні на мене чекає важкий день, тож не можна дозволяти собі дратуватися через дрібниці, потрібно берегти сили.

Теліпаюся до ванни змивати з волосся кавовий порошок. Мимоволі кидаю погляд у дзеркало і намагаюся зрозуміти, чи задоволена побаченим. Моя товаришка Люба, якій тридцять два, чітко знає, скільки в неї зморщок, і про появу кожної нової стурбовано повідомляє мені по телефону. Вона так щиро цим переймається, що я значно краще пам’ятаю всі прояви її старіння, ніж свої власні: у неї біля лівого ока – шість гусячих лапок, біля правого – чотири, хоча наразі вони малопомітні, шкіра обличчя дуже пересихає вдень, але за ніч відновлюється дорогим кремом, тричі на тиждень – регенеруючі маски, двічі на місяць похід до косметолога, прогресуючий остеохондроз вона затримує регулярними сеансами масажу, целюліт на сідницях усе ще поборює косметичними методами, але планує і хірургічні, хоча мені здається, що немає у неї ніякого целюліту, волосся фарбує на випадок імовірної сивини, але сивих волосин наразі у себе не знайшла.

У мене під лівим оком теж, здається, шість гусячих лапок, цікаво, чи давно їх шість, може, котрась із них зовсім свіжа і варто повідомити про це товаришці. Не знаю, добре це чи погано, що я не пам’ятаю кількості власних зморщок, не роблю регенеруючих масок, не відвідую косметолога, рідко спромагаюся на макіяж, не кажучи вже про манікюр, педикюр чи солярій. І про що це свідчить: про зайнятість, втрату цікавості до протилежної статі чи про звичайну лінь? І що з цього всього найгірше? Те, що для мене ця проблема ще не стала актуальною, чи те, що я підсвідомо витісняю думки про майбутнє тридцятиліття зі страху перед невідомістю? Може, це початок неврозу? Тільки у кого: у мене чи у Люби?

Моя подруга Люба дуже смачно готує. Але ось уже два роки, як вона вирішила, що настав час зайнятися своїм здоров’ям, подарувала мені мікрохвильову пічку та фритюрницю, точніше, я сама забрала, бо вона збиралась викидати, і тепер харчується виключно здоровими, на її думку, точніше, на думку відповідної преси, продуктами. Виявляється, існує цілий всесвіт перешкод, які суттєво ускладнюють людям відповідь на питання «їсти чи не їсти». Наприклад, шоколад. З’ясувати думку фахівців з приводу корисності-шкідливості цього продукту не так просто. Мало того, що вони діляться на дві частини, й одні категорично за корисність, а інші – проти. Це в наукових колах традиційно. Часто буває, що одні й ті ж «авторитетні джерела» спершу рекомендують (гормон щастя, поживні речовини, стимуляція діяльності мозку), а потім застерігають (псуються зуби, розвивається атеросклероз, збільшується кількість холестерину). У мене є ціла колекція подібних публікацій, які я з відчуття професійної солідарності не показую Любі, але питання журналістської чесності в цьому випадку непокоїть мене досить сильно. Я навіть помітила деяку сезонну періодичність таких публікацій. Наприклад, журналіст Ю.В. з видання «Аргументи і подробиці» пише про здоровий вплив шоколаду на організм переважно у середині січня, а потім, приблизно у серпні, сам себе спростовує. Причому тексти його статей з року в рік друкуються практично без змін, іншою є лише марка шоколаду, яка рекомендується або не рекомендується. Те саме стосується цілого списку продуктів: червоного вина, молока, вершкового масла, білого хліба, я вже не кажу про поділ продуктів на канцерогенні та нешкідливі. Загалом, якщо вірити усім цим публікаціям, як, наприклад, робить Люба, отримуєш досить різноманітне меню, бо їси загалом усе те саме, що й люди, які не бережуть свого здоров’я, але завжди без задоволення, бо їси не те, що хочеш, а те, що корисно, і не тоді, коли хочеться, а коли радять фахівці, котрі вже забули, що саме радили попереднього разу. А корисно це насамперед для виробників та видань, яким заплатили за приховану рекламу.

Люба ставиться до мого скептицизму поблажливо, цитує принагідно фаустівського Бакаляра: «Кому за тридцять літ поверне, того пиши за упокій» і вважає, що незабаром я сама все зрозумію, бо речі, пов’язані з віком, немає сенсу пояснювати молодшим від себе. Мені здається, що вона явно перебільшує ті глобальні зміни, які відділяють мене 29-річну від мене ж 30-річної. Але можливо, вона таки справді знає, про що говорить, і через якихось півроку я теж вирішу викинути мікрохвильову пічку, чи навпаки, поливатиму кетчупом навіть сиру моркву, а сиру моркву вживатиму тільки тоді, коли не залишиться іншого виходу. Можливо, мені раптом почнуть подобатися цілком несподівані речі, і я відрощу волосся, аби щоранку закручувати його у хирляву «дульку», добротно сприскуючи її лаком, накуплю собі ангорових светрів та безрозмірних джинсових спідниць, перестану користуватися дезодорантом і збиратиму гроші на шкірянку та дублянку.

Вода тече з душу потужним струменем, що потроху втрачає свою непрозорість, і під нього уже не страшно залазити. Разом із брудом, кавовим порошком та сонливістю вода змиває напад ранкової іпохондрії. Хоча щодо бруду немає остаточної впевненості, адже попри суттєве послаблення концентрації іржавого кольору, зовсім чистою вода в душі не буває ніколи. Принаймні у моєму рідному місті. Душ такого кольору часто має непередбачувані гігієнічні наслідки, деякі з них не змиваються тижнями, я вже не кажу про алергії. Зате не підлягає сумнівам психотерапевтичний ефект. Наприклад, метафізичний бік процесу старіння після контрастного душу впевнено відсувається на задній план, поступаючись значно актуальнішим проблемам.

Узяти хоча б виклик до міліції. Я вилізла з душу, ще раз перечитала офіційне повідомлення, де зазначалося, що я повинна з’явитися для допиту сьогодні о 12.00. Невиспана уява відразу ж підсунула западло у вигляді сюжету для детективу в м’якій палітурці. Назва, скажімо, «Акуліна і горлорізи», або «Попісяти в обіймах смерті», чи якось постмодерністично – «Юна леді вбиває Синю Бороду, а потім і трьох поросят». Сюжет простенький: 4—5 трупів, два детально описані зґвалтування, інцест, до якого так і не дійшло, батько сімейства приховує гомосексуальний потяг до рідного сина, сіамські близнючки в кінці виявляються ще й лесбіянками, вагітна кілерка прийомами кунг-фу вбиває шефа місцевої мафії за дві години до пологів, а потім успішно народжує трійнят під колесами новенького джипа. Пуповину перерізає міліція, що прибуває на місце злочину з традиційним запізненням. У кінці – неминучий гепі-енд для всіх, кого не вбили за сюжетом.

Різкий телефонний дзвінок зупиняє цей потік ранкового сюжетотворення підозріло сублімаційного характеру.

– Ти уявляєш, вони підозрюють, що його вбили, – повідомляє мені з трубки схвильована Сніжана Терпужко, поки я намагаюся настроїтися на швидкий темп її мовлення, дуже дисонансний із моїм сьогоднішнім станом. Сніжана, журналістка нашої газети, яка спеціалізується на кримінальній тематиці, продовжує: – Версія така, що вбили вчора, поки ми всі святкували. Тіло так і не знайшли, зате знайшли його гаманець, причому з грошима, документи, шкарпетки, підтяжки і сорочку. Як на мене, це нічого не доводить.

Сніжана замовкає, і я насамперед фіксую приємну тишу у слухавці, яку залишає по собі її позбавлений пауз монолог, а лише згодом починаю розуміти, про що йдеться. «Він» – це, очевидно, консультант із маркетингу, містер Арнольд Гомосапієнс, що приїхав із Голландії за кошти якогось фонду і протягом двох тижнів розробляв стратегію покращення фінансової ситуації нашої газети. Вчора містер Гомосапієнс був разом із усіма на пиятиці, а потім його викрали, можливо, вбили, або ж він просто зник чи втік у невідомому напрямку, залишивши шкарпетки, підтяжки, сорочку, документи і гаманець із грошима. Сьогодні вранці містер Арнольд мав би відлетіти назад до Голландії. Але не відлетів, чи відлетів, тільки нікому про це не повідомив, і тепер мене викликають до міліції.

Чомусь єдине, що залишається в моїй пам’яті від цього насиченого інформаційного потоку, – це підтяжки. Чому він їх залишив? Детективіст обов’язково використав би цю деталь, і вже у п’ятому, в крайньому випадку – десятому розділі примусив би якогось другорядного персонажа вчинити самогубство за допомогою цих підтяжок і таким чином зізнатися у своїй причетності до викрадення, а може, і вбивства. Припустимо, такими персонажами стануть сіамські близнючки, наприклад, одна викрадає, друга мочить, а потім ця розсинхронізована діяльність від незвички спричиняє у них невроз. Хоча це все одно не дає відповіді на поставлене запитання. Навіть звучить якось підозріло: «голландський консультант, від якого залишилися самі підтяжки». Точніше, не підозріло, а загадково, а ще точніше – абсурдно – як сир, від якого залишилися тільки дірки. Ці його підтяжки виглядають, як знущання. Усе решта в ряду забутих ним речей ще можна зрозуміти: сорочка, документи, гаманець. Навіть шкарпетки – поміняв шкарпетки і зник. Але підтяжки – це вже занадто.

Перший труп невідомого

Під такими заголовками вийшли сьогодні три найпопулярніші газети нашого міста – «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці». Усі вони розповідають про понівечений труп повнуватого чоловіка середнього віку, знайдений вночі біля смітника однієї з новобудов. Біля тіла не виявлено жодних документів, а відрізана голова щезла. «Ведеться робота із встановлення особи потерпілого, – пишуть у цих газетах. – Існує припущення, що цією особою може бути зниклий за дивних обставин громадянин Голландії, який проходив двотижневе стажування у газеті КРІС-2. За неперевіреними даними, слідчі побоюються, щоб у місті не з’явився серійний убивця. Тоді треба очікувати, що цей труп був лише першим».

«Журналісти завжди спотворюють факти», – сказав би тут мій науковий керівник пан Світило В.І. Він, як і переважна більшість представників академічного середовища, вважає практичну журналістику поверховим заняттям для неосвічених писак. Вступну лекцію із «Основ журналістики» для першокурсників мій науковий керівник зазвичай починає словами: «Журналіст і сантехнік діють однаковими методами, але з різною метою. І один, і другий щодня порпаються по чужих кльозетах, вишукуючи непотріб, який забиває каналізацію. Побачити гівно ближнього – ось надзавдання журналіста, тоді як завдання сантехніка – сховати це гівно у якомога міцніших трубах».

На думку мого наукового керівника, людина, яка себе поважає, може досліджувати процеси, що відбуваються в сучасних ЗМІ, лише на теоретичному рівні, як біолог досліджує мікроорганізми або тварин, але марати руки (саме цей, скалькований з російської зворот він чомусь завжди вживає, коли йдеться про написання статей) – заняття не гідне людини, яка себе поважає. У даному випадку годі йому заперечити, адже мешканця Амстердама справді послали не переймати досвід тигиринських журналістів, а зовсім навпаки. Написали би замість «проходив» – «проводив», і все стало б ясно, але автор статті явно квапився, тому не вдавався в нюанси і створив черговий прецедент для зміцнення і без того упередженого ставлення мого наукового керівника до практичної журналістики. Причому упередження його стосуються не лише так званої жовтої преси, а й цілком поважних видань.

До речі, цікаво, чому серйозну пресу досі не наділили якимось кольором – зеленим, наприклад, чи вохрою, у крайньому випадку – синім, темно-синім, ясна річ, майже фіолетовим. Узагалі серед кольорових штампів чомусь переважають негативні: чорний піар, жовто-блакитний ухил, червона загроза, біла смерть. Тільки солідарність несподівано спромоглася завоювати собі штамп помаранчевої. А що з усім решта, якого кольору оперативність, виваженість, неупередженість?

Так от, якби мій науковий керівник поспілкувався із паном Незабудком, нашим головним редактором, він би, можливо, трохи змінив своє упереджене ставлення, бо пан Незабудко категорично забороняє застосовувати у КРІСі-2 методи, якими діє бульварна преса.

Наприклад, у «Документах і аргументах» полюбляють «репортажі очевидців», які пише хтось із штатних журналістів, сидячи вдома перед телевізором, щоб газету з «ексклюзивом» краще розкупили. Один із таких репортажів вони надрукували 12 вересня 2001 року. З тексту було не зовсім зрозуміло, яку саме роль відіграв очевидець у трагічних подіях попереднього дня, спершу він детально описував краєвид із вікна літака, що скидав бомби на торгові центри, далі до найменших подробиць передавав передсмертні відчуття тих, хто загинув під час бомбардування, згодом його посвятили у подробиці підготовки терактів, а насамкінець і в деталі розмов керівництва Білого дому вже після катастрофи. Переважна більшість описів у цьому тексті нагадувала найвідоміші сцени з голлівудських блокбастерів на відповідну тематику, доповнені уявленнями автора про міжнародну політику та географію. І хоча автор постійно плутав іракських терористів із арабськими, а тих із ірландськими, усіх по черзі примушував боротися то за іслам, то за незалежність Країни Басків, то проти глобалізації, це не заважало йому постійно наголошувати на абсолютній перевіреності викладеної в тексті інформації. Я вже не кажу про згадані у тексті музеї, які, на думку автора, містяться у Нью-Йорку, наприклад, Прадо, музей Родена чи Вавель. Навіщо у спогадах про бомбардування згадувати музеї? Можливо, аби повніше відобразити пережитий стрес, адже автор врятувався завдяки сміливому стрибку з вікна 25-го поверху, пробивши головою куленепробивне скло, і неушкодженим приземлився на асфальт.

Інше популярне тигиринське видання «Подробиці» часто друкує інтерв’ю з відомими голлівудськими акторами. Кожній із таких розмов передує розлогий вступ, де журналіст, такий собі Ізидор Кицькало, детально описує свою зустріч із зіркою та враження від особистого спілкування, при цьому він постійно наголошує на достовірності викладених фактів та їхній абсолютній ексклюзивності. Щоправда, це не заважає йому стверджувати, наприклад, наступне: «Відома іспанська акторка Катрін Деньов справила на мене незабутнє враження під час нашої першої зустрічі в Парижі», або «Американка Ніколь Кідман часто любить згадувати своє австралійське дитинство», чи «Відомий голлівудський актор Том Круз, брат Пенелопи Круз, знявся у фільмі Квентіна Тарантіно “Соляріс”».

«Бійтеся зайвих уточнень», – так починає свої розмови з усіма журналістами-початківцями заступник головного редактора КРІСа-2 пан Фіалко і часто унаочнює цю пораду цитатами з текстів Ізидора Кицькала.

Бійтеся неосвічених журналістів, – заперечив би йому мій науковий керівник, якби був присутній при цьому. На це пан Фіалко слушно зауважив би, що всі журналісти нашого міста, включно з Ізидором Кицькалом, училися в одному вузі, тому їхня освіченість – результат праці пана Світила В. І. та його колег. І я не знаю, що відповів би на це мій науковий керівник, бо він ніколи не опускається до діалогів, а тим більше до суперечок із представниками практичної журналістики, бо вони всі, на його думку, є неосвіченими дилетантами.

І спробуй доведи йому після цього, що КРІС-2 ніколи не опускається до стандартів жовтої преси. «Пильнуй, кого граєш і якого хера», – часто повторює нам головний редактор пан Незабудко, що означає: «Достовірність інформації у нашій газеті завжди мусить бути на першому місці». І всі з ним погоджуються.

Саме тому, а не з метою приховати інформацію, як спекулювали бульварні газети, КРІС-2 не повідомив своїх читачів про факт зникнення Арнольда Гомосапієнса. Адже факт залишався неперевіреним. Можливо, голландець не зник, а просто відлетів, не прощаючись. А може, і прощався, просто сп’яну ніхто не пам’ятає. Зате бульварна преса дружно винесла вищенаведені повідомлення на перші сторінки.

Але це я прочитала вже після допиту слідчого. До речі, проведеному всупереч усім моїм теоретичним уявленням про те, як повинні проходити допити. Тим більше, в нашій країні. Десь на набережній Орфевр мене, можливо, і не вразив би інтелігентний вираз обличчя чоловіка в ідеально напрасованому модному костюмі, який назвав себе слідчим. Але не на вулиці Олега Кошового, пардон, тепер уже Нестора Махна.

Насамперед слідчий запропонував мені кави, яку запарив у мідній (!) джезві. Доповнюючи аромат колумбійської арабіки, затишно попихкував люлькою. Цікаво, у них там усі такі, чи слідчий Тичина (родич? однофамілець?) просто виняток. Як поліглот Анастасія Камєнська, кулінар, колекціонер орхідей та естет Ніро Вульф чи англійська пенсіонерка міс Марпл, для якої діяльність слідчого – це насамперед можливість зайвий раз попліткувати. Чи хоча б як літературознавець і секретар багатої бізнес-вумен (чи все-таки-менки?) Іван Подушкін, який неохоче відривається від поезії Срібного віку і розслідує злочини. Він не перекладає з п’яти мов, та і в кулінарії не дуже тямить, зате цілком постмодерністично разом зі своїм босом (своєю мем, боскою, шефовою чи шефинею) захоплюється постаттю Ніро Вульфа і в усьому намагається його наслідувати.

Михайло Тичина нікого не намагається наслідувати, хіба що мимоволі часом не зачиняє вхідних дверей до свого помешкання, як це, щоправда, свідомо, робив комісар Берлах.

Але навіть як на літературного персонажа, а не живого слідчого, Михайло Тичина виглядає занадто доглянуто. Ні тобі знаменитого вим’ятого плаща чи хоча б костюма, ні олівця за вухом, не кажучи вже про джинси і кросівки, якими традиційно зловживають у детективах не лише чоловіки, а й жінки. Зовсім не виникає враження вічної невиспаності, перевтоми чи розсіяності, яка згідно з розповсюдженим стереотипом супроводжується повною самопосвятою професії. У пана Тичини на столі я випадково побачила квиток на львівський концерт Войтека Мрозека, що заінтригувало мене ще більше. Слідчий, який їздить до іншого міста на концерти сучасного джазу, – таке навіть у французьких фільмах рідко трапляється.

– Я онук двоюрідного брата, не однофамілець, – сказав Тичина. – Але поетичний талант не успадкував.

Лисуватий, що приємно – лисини не соромиться і не начісує на неї поодинокі довгі пасемця волоссячка, товстун, і це йому навіть личить, віком ближче до сорока, ніж до п’ятдесяти, округла, акуратно підстрижена борода, у яку він посміхається так часто і так таємниче, що здається, ніби відпущено її спеціально задля посмішок, курить люльку, яку набиває вишневим тютюном, і уважно дивиться в очі під час розмови. Швидше за все неодружений, можливо, кулінар і точно затятий скептик, невразливий до жіночих чар. Обов’язково має мастифа, у крайньому випадку французького бульдога, антикварні меблі у помешканні й велику колекцію класичної музики.

Михайло Іванович давно знає Сніжану Терпужко, передплачує КРІС-2 з першого номера і не читає бульварної преси. Під час моєї розповіді про містера Арнольда слідчий таємниче посміхається у бороду, тому я не знаю, вірить він мені чи ні.

– Бачив я таких консультантів. Їм здається: достатньо привезти сюди західні рецепти, і все відразу стане, як у Європі. Не знають специфіки ринку, місцевої ментальності. А консультувати їдуть. Їх тут грабують, викрадають, а вони далі їдуть. Видно, вигідно це їм. А дружина його дзвонила?

– Ні.

– Це дивно, вже мала би зчинити рейвах.

Це «зчинити рейвах» у вустах тигиринського міліціонера добило мене остаточно, хоча з іншого боку, в устах далекого родича одного з найбільших українських поетів це прозвучало цілком логічно. Ще трохи, і я розридаюся від розчулення.

– Сподіваюся, він залишив свій домашній телефон, – продовжив Михайло Іванович. – Бо в гаманці, знайденому в «Інтерекстримі» після святкування вашою газетою 500-го номера, були тільки візитки з телефонами фірми, за жодним не підносять слухавки.

І знову не «трубку», що звучало б логічно, і навіть не «трубки», що ще можна було б собі уявити, жодного «не підходять до телефону», а саме «не підносять слухавки». Це він спеціально, щоб справити враження, чи генетично успадкована підсвідомість спрацьовує?

З усіх працівників редакції я провела з Арнольдом найбільше часу, бо перекладала для нього протягом двох тижнів його візиту. Цікаво, чи падає на мене через це більша підозра, ніж на інших. Загалом кожен, хто був на святкуванні, змушений буде довести своє алібі. Що досить непросто, бо завжди важко адекватно відтворити послідовність подій під час вдалої забави. Як сказав мені все з тою ж таємничою посмішкою крізь вуса Михайло Тичина, ніхто із присутніх на святкуванні не зміг згадати, коли містера Арнольда бачили востаннє. Це означає, що мене викликали на допит останньою. Добре це чи погано?

Зникнення містера Арнольда виявила Сніжана, і трапилося це вже в той момент, коли почали збиратися додому. Тобто десь під ранок. Відразу повідомили міліцію.

Я пішла із забави першою, що могло б мене виправдати, якби хтось зміг підтвердити, що решту вечора я провела перед телевізором. Але підтвердити цього ніхто не може, а крім того, з бази відпочинку мене викликали по мобільному з незнайомого мені номера телефону, який, на жаль (підозріло це чи випадково?) не зберігся у пам’яті мого апарату. Чоловічий голос повідомив, що в ургентну, тобто чергову, лікарню привезли жертву автокатастрофи, яка стверджує, що є моєю тіткою. Нічого більше я довідатися не встигла, бо чоловік поклав слухавку. І хоча у мене немає жодної тітки, я поїхала до лікарні і з’ясувала, що того вечора не привозили жодної жертви автокатастрофи. Все виглядало б на дурний жарт, якби не зникнення Гомосапієнса, не виклик на допит, не потреба в алібі і не те, що голос чоловіка, який дзвонив, видався мені знайомим.

Слідчий Тичина в юності мріяв стати письменником, автором кримінальних романів. Один із його романів навіть зацікавив видавництво, на той час ще радянське, і йому запропонували видати книгу під прізвищем відомого письменника за пристойний гонорар, тобто ту його частину, яка залишиться після сплати за використання прізвища відомого письменника. Михайло Іванович погодився, але поки книгу готували до друку, відомий письменник помер за нез’ясованих обставин, його архів, у якому на той час перебував і рукопис роману, було конфісковано міліцією. Усі наступні рукописи Михайла Тичини видавці чомусь відхиляли. Михайло Іванович спробував перейти на поезію і навіть надрукував кілька журнальних добірок. Але вірші отримали самі лише негативні рецензії, тоді Михайло Іванович вирішив покинути літературну кар’єру, знайшов роботу за фахом, одружився і вислужився на майора. Розповідаючи все це у своєму фірмовому суперприскореному темпі, Сніжана раптом зробила паузу, що загалом для неї нехарактерно. Подумавши трохи, вона заклопотано спитала:

– Скажи мені, ти маєш на цьому розумітися, а як критики відрізняють хорошу поезію від поганої, за якими основними ознаками?

Я не чекала такого питання і розгубилася, хоча, напевно, якби чекала, розгубилася б не менше: хто б тут не розгубився. Але, на моє щастя, філософський настрій у співробітниці швидко минув, і вона продовжила:

– Але це ти мені потім поясниш, а зараз слухай далі.

За словами Сніжани, Михайло Тичина, на відміну від більшості колег, не любить займатися резонансними злочинами типу замовлених убивств, кіднепінгу бізнесменів, автокатастроф, у які потрапляють політичні діячі, чи фінансових махінацій під заставу чужої нерухомості. Зате йому подобається так званий «побутовий кримінал». На його думку, в цих випадках, що їх прийнято вважати дрібними, трапляються набагато цікавіші спостереження за людською психологією, яскравіші вияви емоцій, нестандартні розв’язки. Колеги не дуже розуміють ці зацікавлення майора Тичини, але з радістю віддають йому «рутинні» справи. Завдяки цьому він надзвичайно добре орієнтується у всьому, що стосується діяльності кримінальних угруповань на окремих дільницях, особисто знає багатьох «авторитетів», підтримує зв’язок із усіма дільничними міліціонерами, створив детальну базу даних про злочини, скоєні у Тигирині протягом останніх п’ятнадцяти років. Тепер він має репутацію одного з найкращих слідчих міста, тому часто мусить займатися саме резонансними справами, як от, наприклад, зникненням Гомосапієнса.

Сніжана розповіла, що Михайло Іванович живе на сусідній від мене вулиці. Щоранку і щовечора вигулює велетенського водолаза (таки не мастифа і не французького бульдога). Дружина його померла кілька років тому, дітей немає.

Причина смерті Маргарити Тичини досі точно не встановлена. Її знайшли вдома, на підлозі, із розпущеним довгим волоссям, у чорному весняному пальті, а довкола були розсипані квіти. Перед смертю Маргарита лікувалася від депресії. Ще перед тим – від наркотичної залежності. А зовсім на початку їхнього шлюбу – від безпліддя. Тому слідство зупинилося на версії самогубства. Але Сніжана переконана, що Михайло Іванович не згоден із таким поясненням і досі провадить приватне розслідування.

Політична карта майбутнього з історичної перспективи

Ім’я засновника нашої газети довший час зберігалося в суворій таємниці навіть для редакційних працівників. Коли мова заходила про цю людину, то називали її просто Він, Інвестор, Засновник або Лідер Нашої політичної сили. Таким чином планувалося демонструвати загалові політичну незаангажованість видання. Адже якщо навіть в кулуарних плітках називаються різні імена власників, то прямих вказівок від засновника журналісти не отримують, хіба що загальностратегічні, про які відомо тільки найвищому керівництву, а у тигиринських умовах це вже можна вважати політичною незаангажованістю.

Політичних сил у нашому місті три. Тигиринський рух у боротьбі за єдність, програма якого закликає до об’єднання всіх політичних сил України, як проурядових, так і опозиційних, в одну, скасування розбіжностей у політичних програмах, відміни поділу країни на області та райони і зосередження всіх сил на прискореній українізації східних областей. Скорочено партія називається ТРУБЗ(є). Вона має фінансований канадською діаспорою всеукраїнський друкований орган «Титла» і харизматичного лідера з дисидентсько-табірним минулим. Доволі низький рейтинг цієї партії навіть у західних областях країни не в останню чергу пояснюється одним із пунктів програми втілення прискореної українізації східних областей: з цією метою після перемоги партії на виборах планувалося практикувати масове переселення сімей із Західної України на схід і навпаки. В ході тривалих внутрішніх дискусій члени партії трохи змінили цей пункт програми й обіцяли, що таке переселення буде тимчасовим – «максимально на п’ятдесят років». Але й після цього рейтинг партії не підвищився, мабуть, щось і далі не влаштовувало виборців.

Друга політична сила – Тигиринський рух у боротьбі за неприєднання, скорочено ТРУБЗ(нє), програма якого закликає до виходу Галичини зі складу України й утворення автономії зі столицею в Тигирині. Ця партія має високий рейтинг у двох регіонах – самій Галичині й на Донбасі, де чомусь також дуже багато людей прагнуть, аби Галичина від’єдналася. У самому Тигирині рейтинг ТРУБЗ(нє) міг би бути й вищим, якби не конкуренція ЛРУБЗ(нє), партії, яка бореться за аналогічну автономію, але зі столицею у Львові. Ходять чутки, що рано чи пізно ці два політичні блоки об’єднаються, і такі спроби неодноразово робилися перед виборами, але жодна з партій не готова йти на компроміси у питанні майбутньої столиці від’єднаного краю, тому домовитися не вдається.

Третя політична сила – Партія землеробів, яка свого часу об’єдналася з комуністами і створила численний блок, електорат якого складається насамперед із сільського населення, а також мігрантів із села до міста. Останнім часом партія землеробів стабільно охоплює найвищі позиції в політичних рейтингах, а її представники обіймають відповідальні державні посади і представляють еліту українського бізнесу. Ходять чутки і про те, що кожен керівник міського і районного, вже не кажучи про обласний ранг, мусить стати членом Партії землеробів, якщо хоче залишатися на посаді, навіть якщо досі його політичні погляди були іншими. Можливо, ці чутки трохи перебільшені, але я особисто не чула про жодного мера міста, директора великого підприємства чи губернатора області, який не був би членом цієї партії. Тому в пресі часом можна зустріти замість назви Партія землеробів скорочений варіант – «просто Партія», або іронічний варіант Партія землефобів, на останнє члени партії чомусь ображаються найбільше. Навіть на значно більш радикальні, як на мене, звороти – «правляча партія» чи «партія, що веде», ще не подавали до суду, зате щоразу, коли в котрійсь із публікацій з’явиться Партія землефобів, позов практично гарантований. Можливо, відлякує іншомовний корінь, можливо, його просто неправильно розуміють, а може, так трапляється випадково.

Наш Інвестор, як неважко здогадатися кожному, хто уважно читає КРІС-2, входить до ТРУБЗ(нє), і його політичні амбіції на даному етапі сягають об’єднання ТРУБЗ(нє) із ЛРУБЗ(нє) під його, Інвестора, керівництвом, з метою стати мером Тигирина, а в майбутньому балотуватися до Верховної Ради. Подібні амбіції має і керівник ЛРУБЗ (нє): крісло мера Львова, а потім депутатський мандат у Києві. Тому домовитися обом лідерам наразі не вдається.

Про нетипові методи працевлаштування

Існує певна закономірність між кількістю візиток і їхнім практичним застосуванням. У мене є ціла колекція візиток, часом навіть дві чи три від тієї самої людини, жодна з яких точно ніколи не знадобиться. Натомість координати людей, з якими я спілкуюся часто, переважно записані на чому завгодно, крім візиток. Найбільш екзотичним ерзацом візитки з моєї колекції є перепелине яйце з акуратно виведеною на шкаралупі електронною адресою одного з моїх колишніх коханців, з яким ми досі листуємося і який зараз працює за контрактом в Австралії.

Особливо дратує, коли люди змушені дописувати щось на звороті своєї візитки. Особливо якщо це люди з категорії тих, чиї візитки у мене є в кількох примірниках, а це переважно відомі люди, яким не випадає відмовляти у бажанні залишити мені черговий екземпляр, як не випадає і дорікати їм поганою пам’яттю, спробуй пам’ятай усіх, коли щодня роздаєш пачки візиток, а їм, своєю чергою, не випадає не дати візитки черговій журналістці: відомі люди повинні дбати про свою відомість, точніше, пильнувати, щоб їхню відомість вчасно пригадували журналісти. Для цього існують спеціальні методи стимуляції журналістської активності. Наприклад, дописування на звороті візитки номера мобільного на знак особливої прихильності, чи зміненої електронної адреси, або ж нової поштової адреси (бувають і такі фанати). Доводиться мовчки стояти поряд, почуватися по-дурному, чекати й усвідомлювати, що все це тобі на фіг не треба і що на твоїй власній візитці випадково надрукували з помилками і телефон, і електронну адресу, а більше ніяких адрес там просто не надрукували, тому теоретично тобі теж варто було б дописати правильні дані, але робити цього ти, ясна річ, не будеш.

На моїй візитці, якщо розібратися, взагалі все написано з помилками, найправильніше було б просто викинути всі ці візитки й купити замість них, скажімо, лоток перепелиних яєць, це принаймні корисно для здоров’я. Електронну адресу свого колишнього коханця я відразу ж запам’ятала, ще коли він обережно, щоб не тріснуло, виводив її тоненьким пензликом на картатій шкаралупі.

Так от, на моїй горе-візитці написано, що працюю я у відділі звільнень КРІСа-2, тобто єдиної в нашому місті, а тому і найкращої щоденної газети.

Ще трохи про галицький сепаратизм

Перші серйозні праці з теорії галицького сепаратизму, написані в Тигирині, припадають на період самвидаву, тобто приблизно на 70-ті рр. ХХ ст. Уже тоді найбільш прогресивні історики та теоретики ідеї усвідомлювали, що навіть за умови швидкого краху імперії та здобуття Україною незалежності гармонійне співіснування Сходу і Заходу країни в межах однієї держави неможливе. Дехто з дослідників спрощував проблему, зводячи її до суто мовного питання. Це стосується зокрема рустикальних поглядів теоретиків ТРУБЗ(є). Але анахронічність їхньої позиції сьогодні очевидна, здається, навіть їм самим, і дотримуються вони своїх поглядів тільки за звичкою, із впертості чи інших незрозумілих причин. Про це яскраво свідчить масовий перехід членів та прихильників ТРУБЗ(є) до ТРУБЗ(нє) та ЛРУБЗ(нє), який рано чи пізно неминуче призведе до саморозпуску партії з причин недостатньої чисельності.

Попри бурхливий розвиток ідейних засад галицького сепаратизму у ранні 90-ті, на сьогодні ще не розроблено стрункої системи поглядів та теоретичної бази, необхідної для початку реалізації ідеї на практиці.

Найкраще досліджено історичний аспект сепаратистської теорії. Тут усі переважно сходяться на твердженні, що ідея бере свій початок у прадавні часи. Першим сепаратистом був засновник Тигирина, який хотів об’єднати довкола міста всі західніші території, аби відокремитися вздовж річки Збруч. Один час на шпальтах КРІСа-2 навіть друкувався нібито знайдений одним із дослідників рукопис, приписуваний засновнику, де було чітко аргументовано всі основні засади сепаратизму, але мова цього рукопису була надто невміло стилізована, і на вимогу обурених фальшивкою читачів довелося припинити публікації.

Необхідність реалізувати ідею сепаратизму саме зараз теоретики пояснюють необхідністю інтегруватися у західні структури, які, на їхню думку, набагато краще сприйматимуть меншу і компактнішу державу, зате побудовану на засадах європейської демократії та мовно однорідну, ніж державу в сучасному її вигляді, коли між окремими областями немає ні світоглядної, ні мовної єдності.

Наразі коло теоретиків цієї ідеї сконцентроване серед дописувачів КРІСа-2, і всі нові праці та концепції, які з’являються, висвітлюються на сторінках часопису. КРІС-2 в особі пана Фіалка організовує наукові семінари з питань галицького сепаратизму, здійснює критичний відбір праць для публікації, підтримує молодих дослідників питання. Спеціальна сторінка газети щодня висвітлює всі актуальні новини на цю тематику.

Дискусійних моментів існує чимало.

По-перше, засоби досягнення мети, тобто як саме відділити Галичину від великої України. У поглядах дослідників чітко простежуються два основних напрямки, так звані «революційний» та «конституційний». Прихильники першого вважають, що досягнути мети вдасться лише шляхом збройного перевороту, тому пріоритетними завданнями ТРУБЗ(нє) є формування боєздатної армії, закупівля зброї та розроблення стратегії. «Конституційники», навпаки, переконані, що потрібно йти шляхом захоплення влади в парламенті і створення впливової більшості. Прихильники мирного розв’язання мотивують свою позицію тим, що такий шлях більше відповідає прийнятим у сучасному цивілізованому світі методам боротьби. «Революційники» ж вважають своєю перевагою чіткіше сформульовані уявлення щодо термінів досягнення поставленої мети. На їхню думку, підготовку революційного перевороту можна здійснити протягом найближчих п’яти років. За умови, що всі партійні фінанси будуть спрямовані тільки на це. «Конституційники» не наважуються навіть приблизно оцінювати період часу, необхідний для реалізації ідеї їхніми методами. Протистояння «конституційників» і «революційників» наразі зайшло у глухий кут, і їхня дискусія точиться на суто теоретичному рівні.

Паралельно теоретики ідеї обговорюють і основні засади майбутньої держави. Тут знову ж таки можна виділити два основних напрямки дискусій під умовними назвами «автономники» і «полонофіли». Перші дотримуються думки, що відділена Галичина повинна формувати власну державність, другі вважають, що вигідніше було б приєднатися до Польщі на правах автономної республіки. Аргументи перших в основному політичні, полонофіли ж оперують здебільшого економічними факторами.

Третій дискусійний момент у теорії галицького сепаратизму стосується державної символіки майбутньої автономії. Частина дослідників вважає, що майбутня держава повинна повернутися до геральдики Австро-Угорської монархії, аби підкреслити історичну тяглість традиції. Решта теоретиків переконані, що потрібно розробити власну, галицьку символіку, і цим уже активно займаються фахівці.

Усі тексти дослідників сепаратистського руху друкуються латинкою, і з цього виникає ще один дискусійний момент, чи не найбільш гострий у всій полеміці. Постійною проблемою є транскрипція латинкою шиплячих, точніше, проблемою є неузгодженість цієї транскрипції. Якщо узагальнити хід цих правописних дискусій, то їхніх учасників можна було б згрубша розділити на кілька груп. Так звані полонофіли пропонують наступний принцип транскрипції: «ч» передавати через «cz», «ш» через «sz», «щ» як «szcz», «тщ» як «tszcz», «х» як «ch», «г» як «h» і «ґ» як «g». Із ними постійно сперечаються так звані полонофоби, вони ж – германофіли, які пропонують «ч» транскрибувати як «tch», «ш» як «sch», «щ» як «schtch», «тщ» як «tschch», «х» як «ch». Германофіли погоджуються із полонофілами лише у транскрипції літер «г» – «h» та «ґ» – «g». Наступна група – германофоби, вони ж англофіли, – пропонують третій варіант розв’язку «ч» – «ch», «ш» – «sh», «щ» – «shch», «тщ» – «tshch», «х» – «h» (або «kh»), «г» – «g», «ґ» – «gch» або «g^». Існує ще група прихильників переходу на чеську абетку, але їх кількість дуже незначна. Кожна із цих груп послуговується тим принципом транскрипції, який вважає єдино правильним, і КРІС-2 друкує все без змін, поважаючи думку кожного. Через це часто виникають непорозуміння у прочитанні тих чи інших слів.

Наприклад, свого часу цілу бурю суперечок викликало написання слів «щирий» і «чвал», окрема дискусія була присвячена транскрипції слова «тщедушний», і двоє прихильників латинки (нефілологів) так затято сперечалися про те, чи передавати його зовсім сполонізовано як «tszczedusznyj», напівсполонізовано як «tshczedushnyj» чи намагатися поєднати німецьку транскрипцію з англійською, і тоді вийшло б щось на зразок «tschtchedushnyj», що дійшли в суперечках аж до взаємних звинувачень у жидо-масонстві, і тоді їхню дискусію припинив третій прихильник латинки (філолог), який зауважив, що «тщедушний» – російське слово, по-українському буде «кволий», і він не бачить проблем у транскрибуванні. Хоча й він не зовсім має рацію, бо така проблема зберігається у словах «натще» та «тхір». Але найбільше конфузів усе одно викликає вживання у писаних латинкою текстах слова «чуйний» (chujnyj), яке багато читачів, не розібравшись, дуже неправильно читають.

На сторінках КРІСа-2 точаться полеміки і з інших, значно дрібніших питань цього кола. Ці публікації розраховані на підготованого читача, який стежить за ними з дня на день і не потребує додаткових пояснень чи стислого переказу змісту «попередніх серій». Засновник заборонив коротити тексти деяких особливо важливих, на його думку, теоретиків ідеї, тому їхні статті часто публікуються з продовженням протягом кількох місяців, причому назва з метою економії місця друкується тільки раз, на початку, а продовження не мають заголовків і переважно починаються словами «тому», «незважаючи на те, що», «якщо спростити вищесказане». Часом до дискусії долучаються закордонні фахівці, переважно польські та німецькі, а також українці з діаспори. Їхні тексти друкуються мовами оригіналу, адже однією з основних освітніх засад галицького сепаратизму є тримовність майбутньої держави, у якій кожен громадянин мав би вільно володіти українською, польською та німецькою, а кожен, хто здобув вищу освіту, – ще й англійською та французькою, тому статті цими мовами також друкуються без перекладу. Перекладаються у КРІСі-2 тільки статті російських авторів, які теж досить часто вступають у полеміку. Навряд чи людина, яка вперше випадково купила газету, відразу багато зрозуміє на цій спеціальній сторінці, але випадкові люди нашу газету переважно не читають. Добре це чи погано, важко сказати.

Загальний настрій і актуальний рівень дискусії з питань галицького сепаратизму свідчать про те, що для вироблення чіткої і аргументованої теорії необхідно ще чимало часу. Тому чекати швидкого втілення в життя цієї ідеї наразі не доводиться. Завдання КРІСа-2 полягає у прискоренні цього процесу та наближенні теоретичних концепцій до свідомості електорату.

Про нетипові методи працевлаштування-2

Насправді я працюю у відділі дозвілля, а не звільнень, та й абревіатура КРІС у родовому відмінку має закінчуватися на-а, хоча стосовно цього і немає цілковитої єдності серед редакційних літредакторів, особисто я схильна вірити тій групі, яка виступає за закінчення-а. Не знаю чому, може, просто так. Значення абревіатури КРІС не має нічого спільного з рушницями періоду Першої світової, хоча декому така асоціація і видається доречною. КРІС-2 розшифровується як «Культура, реальність і сьогодення». Дехто жартує, що цифра 2 позначає дві культури, дві реальності і два сьогодення, які співіснують сьогодні в нашій країні, на її сході та заході. І в чомусь це навіть не позбавлено рації, хоча насправді цифра 2 має іншу історію. Газета виникла як продовження традицій неймовірно популярного незалежного тижневика КРОС («Культура, реальність, освіта сьогодення»), який видавався у нашому місті, як написали б у радянській пресі, «на зорі» Перебудови і своєю чергою продовжував славні традиції тижневика початку століття КРІС («Культура, реальність, сьогодення»).

Така плутанина з назвами була невипадковою, засновники свідомо прагнули, аби нова газета асоціювалася із двома попередніми виданнями, хоча самі ці видання мали між собою досить мало схожого. КРІС був звичайною щоденною газетою, одною із чотирьох (тепер КРІС-2, як уже згадувалося, – єдине щоденне видання Тигирина). Він повідомляв своїх читачів про всі міські новини, від політичних скандалів до кримінальної хроніки. Раз на тиждень виходив додаток «КРІС недільний», у якому друкувалися рецензії на книги, театральні прем’єри, виставки, часом публікувалися романи з продовженням і навіть вірші. Розраховані ці матеріали були на широке коло читачів, тому зазвичай були короткими і зрозумілими навіть не надто освіченій людині. Окрема сторінка була присвячена кулінарним рецептам і господарським порадам.

КРОС був виданням значно більш амбітним і орієнтувався на інтелектуальну еліту, яка ще в часи радянського самвидаву мріяла про «властиво свій» часопис. КРОС став утіленням цих мрій, висвітлював на своїх шпальтах інтелектуальні дискусії та полеміки й пишався своєю «недоступністю для плебсу», хоча деякі публікації газети здобули популярність і в ширших колах. До таких, безумовно, належать друковані без купюр мемуари колишніх воїнів УПА у рубриці «Нотатки різуна», яка викликала постійні скандали і звинувачення газети у націоналізмі, сторінка популярного тигиринського письменника із постійною колонкою «Найліпші галицькі курви», де він детально описував свої еротичні пригоди, часом навіть не змінюючи імен та прізвищ колишніх коханок. Деякі з них давно вийшли заміж, і їхні чоловіки мали певні претензії до автора, а один навіть перестрів письменника у темному завулку і докладно пояснив, що саме його не влаштовує. У результаті письменник деякий час змушений був лікувати перебиту носову перетинку й відтоді не лише страждає на постійний нежить, а й змінив тематику своїх публікацій з еротичної на історичну. Популярність його рубрики про давні тигиринські кав’ярні і найвідоміші шляхетські родини міста різко впала у порівнянні з попередніми статтями, і невдовзі рубрику ліквідували. Досить популярним був і «Словничок української лайки», вигадуваної редакційними працівниками як альтернатива до лайки російської.

Згідно із задумом засновників, КРІС-2 мав би зберегти елітарність КРОСа, але не втратити оперативності КРІСа (тамтешні журналісти встигали написати про скоєні «вчора опівночі» вбивства вже у ранковому номері). Можливо, сподіваного результату було досягнуто, і читачі збагнули тяглість традиції. Або ж навпаки, заплутались остаточно. Невідомо. Але тепер листи до редакції адресують: КРІСові, КРОСу, КРІСові-2, а нещодавно прийшов навіть лист для «головного редактора КРІС-4 пана Забудька Ю.Й.». Недоброзичливці люблять пожартувати, що наступне видання називатиметься «КРІС-перша кров», чи що саме нашу газету свого часу оспівував київський гурт «Рутенія» у пісні: «Ой візьму я кріса, та й піду до ліса». А це можна трактувати як у сенсі національно-визвольної боротьби, так і у плані малопристойних спекуляцій з області особистої гігієни. Існує і ще одна, більш поетична версія походження назви нашого часопису. Пан Незабудко виводить її від діалектного слова «кріс» – себто капелюх, поширюючи це пояснення давньою, здається, сербською легендою про те, що у старих капелюхах зберігаються думки попередніх власників, тому в капелюсі КРІСа-2 об’єднуються найкращі ідеї двох попередніх видань. Пан Соломон Айвазовські (він наполягає на саме такому правописі свого прізвища, мотивуючи це польським походженням своєї бабці, хоча у його паспорті, ясна річ, написано Айвазовський) заперечує цю версію, бо вважає, що діалектною формою на позначення капелюха є «крисаня», або «крисак». Але ідея того, що КРІС-2 вигідно акумулює найкраще з досвіду обидвох своїх попередників, подобається усім.

Період заснування КРІСа-2 мав стати серйозним козирем Нашої політичної сили у передвиборній боротьбі з ЛРУБЗ(нє), але конкуренти в останній момент підкинули свиню у вигляді тижневика КРІС-1, у якому, на думку нашого Засновника, «відомі арт-журналісти та мистецтвознавці займалися прихованою політичною рекламою власників». Тоді як КРІС-2, на його ж думку, «мав на меті лише шляхетне продовження ідей своїх славних попередників».

Та побачити цю різницю насправді було нелегко навіть непересічному читачеві, на якого орієнтувалися обидва видання, адже обидва часописи часто друкували статті одних і тих самих авторів (серйозних теоретиків галицького сепаратизму взагалі не так багато), обидві газети мали схожий дизайн та логотип, не кажучи вже про назву. КРІС-1 проіснував недовго, газету закрили після того, як на виборах вчергове перемогла Партія землеробів, отримавши переважну більшість мандатів як у міській, так і у Верховній радах. КРІС-2 чекала така сама доля. Але в останній момент Інвестор вирішив інакше.

Відтоді КРІС-2 повинен заробляти на себе сам як розкручений бренд «єдиної незалежної щоденної газети Тигирина», а в разі потреби вливатимуться додаткові кошти, і видання використовуватиметься з агітаційною метою під час передвиборної кампанії. Але Засновник не врахував того, що розкручений КРІСом-2 бренд користується популярністю серед дуже нечисленної групи населення, і наклад, який забезпечує ця група, купуючи газету, не дає жодних шансів досягнути самоокупності. Аналіз прибутків від продажу та реклами на момент прийняття рішення про перехід до самоокупності недвозначно свідчив: без дотацій видання миттєво збанкрутує.

Існувала ще можливість зміни розкрученого бренда «єдиної незалежної щоденної газети Тигирина» на більш масовий з метою збільшення накладу, але проти цього категорично виступив Інвестор, політичний імідж якого, на його думку, потребував реклами саме в елітарному виданні. Точніше, цю думку сугерував йому пан Айвазовські і навіть порадив почати носити окуляри і припинити спльовувати собі під ноги, бо, мовляв, так Інвестор виглядатиме інтелігентніше. Та оскільки у нашого Засновника стопроцентний зір, окуляри йому доводиться носити зі звичайними скельцями, що постійно породжує жарти на цю тему – типу що аби носити окуляри, недостатньо вважати себе інтелігентним, треба ще погано бачити. Поки Засновник вирішував, що робити далі з газетою, зарплату не платили, але більшість співробітників понад півроку продовжували працювати з ідейних міркувань. Завдяки їхнім титанічним зусиллям КРІС-2 продовжував регулярно виходити. Хоча грошей катастрофічно бракувало не лише на зарплату, а й на інші необхідні речі, наприклад, на папір чи ремонт комп’ютерів, тому часом номер виходив у друк без коректорської читки, бо комп’ютерів не завжди вистачало навіть журналістам та верстальникам. Згодом ця проблема зникла, бо скоротили більшість літредакторів і усіх коректорів, а на помилки перестали звертати увагу, читачі дзвонили лише у тих випадках, коли слово через велику кількість описок узагалі неможливо було впізнати. І хоча така велика кількість помилок ніяк не відповідала іміджу елітарного видання, читачі ставилися до цього з розумінням.

Але поволі ситуація почала допікати самим журналістам. Навіть найбільш стійкі і віддані справі редакційні співробітники розуміли, що далі так працювати неможливо. Почалися розмови про страйк, але перед тим було вирішено зібрати загальні збори й запросити на них Інвестора, щоб попередити його про припинення роботи. Але перед самими зборами всім видали конверти із частиною заборгованої зарплатні, і журналісти вирішили ще трохи попрацювати.

Так розпочалася ця дивна традиція. Відтепер журналісти досить регулярно погрожували власнику страйком. А оскільки самих погроз було замало, а колектив складався із людей творчих, то кожен страйк перетворювався на своєрідний перформенс.

Факс-попередження про перший страйк було вирішено надіслати на спеціальному туалетному факсовому папері, привезеному кимось із-за кордону з «магазину жартів». Посланцеві редакційного колективу вдалося поміняти рулон факс-паперу в офісі Нашої політичної сили, і протягом тижня секретарка Інвестора не могла прийняти жодних повідомлень, бо папір немилосердно дерся, забиваючи телефонний апарат і видаючи малопристойні звуки, що примушували відвідувачів інстинктивно затискати ніс і відвертати голову в інший бік, хоча відповідного запаху факсовий папір не видавав. Але врешті майстер здогадався, що рулон факсового паперу містить у собі рівномірні смужки туалетного, відремонтував апарат, і секретарка гордо віднесла Інвесторові перший отриманий без перешкод факс. Ним стало наше ввічливе попередження про невихід газети. Розповідають, що коли Засновник нервово роздер факс на шматочки, у кабінеті знову почувся характерний звук, цього разу він супроводжувався і відповідним запахом. Інвестор при цьому густо почервонів, тому залишається невідомим, чи цей кінцевий спецефект також можна вважати заслугою закордонного «магазину жартів», чи причини для цього були більш природні. Наступного дня гроші нам виплатили, хоча знову ж таки до кінця невідомо, чи спонукав до цього вдалий жарт, чи те, що в наступному номері планувалося надрукувати дуже важливий політичний документ Засновника.

Ще через три місяці ми надіслали попередження голубиною поштою, як це робив гангстер-самурай із фільму Джима Джармуша «Пес-привид». У момент, коли голуб із листом влетів до кабінету (там саме відбувалася бізнесова нарада), комп’ютер на столі Інвестора озвався гучною кулеметною чергою. Кажуть, звук був настільки переконливим, що кільканадцять чільних бізнесменів міста як по команді кинулися на підлогу обличчям донизу і ще з півгодини не наважувалися піднятися, очікуючи подальших пострілів. Експеримент знову закінчився грошовою виплатою.

На третій раз уже сам Інвестор увійшов у смак гри і прислав нам факс-запрошення: «Чекаю попередження про страйк». Ми зрозуміли, що потрібно вигадати щось нове, і через оператора мобільного зв’язку запрограмували телефон Засновника на нагадування про боргові зобов’язання о 2-й ночі, 4-й ранку і щогодини, починаючи від 6-ї ранку. Ця послуга, і особливо пов’язаний із нею ризик для виконавця, коштували нам чимало, але акція себе виправдала.

Відтоді це стало традицією. Щоразу, коли заборгованість досягала відчутних розмірів, працівники редакції збиралися на «творчу нараду» і переважно досягали бажаного результату у приготуванні для Інвестора ексклюзивних несподіванок. Серед роботодавців нашого міста ходили легенди про вдячний трудовий колектив, який окрім того, що постійно відкриває власникові кредит, ще й вигадує для нього додаткові розваги, щоб заслужити виплату зароблених грошей.

На цей момент прізвище Засновника вже перестало бути таємницею для редакційних працівників, але за старою звичкою його і далі не вживали, використовуючи звичне Інвестор чи Лідер Нашої політичної сили.

Неодноразово панові Незабудку пропонували «підробити на виборах», тобто за досить солідну суму розмістити політичну рекламу конкурентів Нашої політичної сили, але головний редактор КРІСа-2 ніколи не опускався навіть до того, щоб шантажувати Інвестора такими пропозиціями з метою пришвидшити виплату заборгованостей. Пан Незабудко мотивував свої відмови від подібних пропозицій «засадами журналістської порядності». Засада, що стосувалася даного питання, була сформульована ним постмодерністично: «Клієнта в губи не цілують».

І знову про галицький сепаратизм

Окремим завданням КРІСа-2, згідно із задумом Інвестора, повинна стати здатність демонструвати непровінційність Тигирина, цього маленького прикордонного містечка, географічно, але не духовно віддаленого від великих мегаполісів. «Провінція – поняття внутрішньої культури, а не місця проживання» – цей девіз прикрашає вхід до редакції і щодня нагадує мені про недописану дисертацію, про яку розповім трохи згодом.

Наше видання читає насамперед публіка, яка вважає вульгарним віддавати дорогу газетну площу під а) зображення оголених частин тіла; б) примітивну рекламу; в) під статті надто поверхового змісту. Не тому, що вона надто пуританська, хоча серед наших читачів є і такі, що не зменшує нашої до них поваги. І навіть не тому, що певні частини жіночого тіла краще виглядають на дорогому глянцевому папері ілюстрованих журналів, аніж на дешевому газетному папері. Наші читачі мають чіткі уявлення про те, що вони хочуть бачити на сторінках своєї улюбленої газети. І це «щось» повинно відрізняти цю газету від решти видань. Надто відверті зображення оголених частин людського тіла, реклама чи статті про протизаплідні пігулки для тварин – це наповнювач газети, а не її зміст. Тому більшість наших читачів не хотіла б, аби все це відволікало їх від читання серйозних статей чи осмислювання останніх новин. Адже не дуже пристойно думати про тисячі загиблих від повені в якійсь далекій країні, щиро співчувати їм, а паралельно розглядати дупу якоїсь блондинки. Підозрюю, що є і такі, кого дратують усі ці дупи, стегна й животи, старанно позбавлені целюліту за допомогою відповідних комп’ютерних програм. Не менше дратують і груди, дупи, губи чи навіть вилиці, яким старанно додали привабливих кшталтів за допомогою силікону. Адже дратує, по-перше, все штучне, по-друге, все недоступне для власної кишені, по-третє, те, як ти сам і твоя дружина (коханка, чоловік, коханець) виглядають на цьому штучному фоні. І я розумію всіх цих читачів, бо врешті-решт чому ці дурнуваті силіконовобезцелюлітні блондинки та бритоголові пацани на амфетамінах повинні дратувати людей за їхні ж гроші.

Ну, і останній аргумент. Ті, кого цікавлять еротичні фото, реклама і поради для садівників, мають до своїх послуг широкий ринок вітчизняної та зарубіжної масової преси.

У нашому місті шанувальники серйозної та бульварної преси давно розділилися на два ворожих табори. У сім’ях, де толерантно ставляться до «Подробиць», «Документів і аргументів», «Аргументів і подробиць», не читають КРІС-2. А ті, хто віддає перевагу КРІСові-2 (переважно це національно свідомі сім’ї), відкрито зневажають «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці». Насамперед за зраду національним ідеалам, бо всі три видання, крім української, мають ще й російську версію. Крім того, ходять чутки, що вони працюють на російську мафію.

Загалом приємно знати, що наша газета має палких шанувальників, які принципово не читають інших видань. Але сумно, по-перше, те, що всі три видання-конкуренти мають значно вищий наклад, а отже, вищі гонорари. По-друге, те, що «наша» публіка в основному україномовна, а «їхня» – переважно російськомовна, тобто «їхніх» кількісно більше, ніж «наших».

Єдине, що об’єднує всі видання Тигирина, – це цілковите заперечення найменших підозр у своїй провінційності. Взагалі слово «провінційний» завжди сприймалося в нашому місті за найбільшу образу. Тигиринці вважають своє місто ніякою не провінцією, а справжньою столицею України, адже рівень національної свідомості тут традиційно найвищий з усіх областей. За деякими статистичними даними, навіть вищий, ніж у Львові. І це приємно, хоча мені й важко уявити, яким чином статистика може визначити таку абстрактну величину, як рівень національної свідомості. Крім того, Тигирин здавна постачав столиці видатних митців та діячів культури. Хоча у саме поняття провінційності кожен вкладає власний зміст. Наприклад, деякі читачі «Подробиць», «Документів і аргументів», «Аргументів і подробиць» вважають КРІС-2 провінційним за надто пуританське, на їхню думку, ставлення до масової культури та питань моралі. Читачі ж КРІСа-2 окреслюють бульварні видання як провінційні за несмак і вульгарність.

Кілька років тому в нашому місті почався справжній бум на новостворені мас-медіа. Це не в останню чергу пояснювалося патріотичними почуттями місцевих бізнесменів, багато з яких і досі вважає, що за культурним потенціалом Тигирин має перевагу не лише перед Києвом, а й перед самим маленьким Парижем, галицьким П’ємонтом, королівським містом, він же Львів, Lwуw, Lemberg, Leopolis – як завгодно, тільки не Львов. Третина видатних політиків, культурних діячів, письменників, музикантів та художників нашого століття походить із Тигирина. І це при тому, що місто налічує менше ніж 40 000 мешканців і далеко не настільки популярне серед туристів, як, наприклад, Львів, Умань, Одеса чи Київ.

Багато кого дивує назва нашого міста, походження якої до кінця не з’ясоване. Існує припущення, нібито на час заснування, а це приблизно XVII століття, сюди планували перенести столицю Галичини. Заснував місто такий собі Акакій Бздинський, невідомий історикам купець посполитого походження, який нажив капітал за допомогою темних махінацій і хотів прославити своє ім’я.

Кажуть, спочатку Акакій Бздинський наполягав, щоб місто назвали на його честь, але недостатня благозвучність імені засновника примусила відмовитись від цієї ідеї. Тоді місто з невідомих історикам причин назвали Тигирином. У туристичних путівниках можна прочитати, що назва ця пояснюється народженням засновника у рік Тигра, хоча більшість туристів і сумнівається, що на той час китайські гороскопи вже встигли досягнути такої популярності. Тигра планували згодом зробити символом Галицького князівства і ввести його зображення в королівський герб. З невідомих причин ці плани не здійснилися, а Тигирин так і не зреалізував своїх столичних амбіцій. Неблагозвучність прізвища засновника таємничим чином впливає і на сучасне життя Тигирина. За всі роки незалежності жоден член міськради і жоден міський голова не міг похвалитися прізвищем, об яке дикторки телебачення не спотикалися б і не червоніли, називаючи: Стульписок, Вирвихрін, Лихоробло, Замахайло і навіть, пробачте на слові, Пиздятенко.

Однак легенда про те, що місто мало стати королівським, передавалася з покоління в покоління, і тигиринці виховували дітей в дусі національного патріотизму та усвідомлення героїчного минулого.

Грицева шкільна наука

У радянський період культурно-мистецьке середовище Тигирина формувалося на базі професійно-технічного училища № 13, яке планують перейменувати на Академію гуманітарно-технічних наук і мистецтв, а також присвоїти їй статус національного вузу. Сюди вступають діти з найкращих родин. Завдяки людям, що сформували це середовище, в історії українського мистецтва з’явився термін «тигиринський феномен», який позначає велике скупчення в один час і на одній території видатних філософів, митців, культурних та політичних діячів. Чому стільки яскравих особистостей народилися саме в Тигирині і саме у 60—70-х рр. минулого століття, невідомо. Можливо, що і несуттєво. Ще більш дивним виглядає те, що всі вони починали свою діяльність саме в училищі, первісно призначеному для підготовки столярів, фрезерувальників та механіків. Хоча мій батько, наприклад, зовсім не вважає цей факт дивним і визначає як причину цього свідомий опір системі існуючих освітніх установ. Тигиринці прагнули довести, що можуть запропонувати вищу якість освіти, ніж будь-який авторитетний вуз країни. І це, на думку мого батька, вдалося.

Із ним багато хто не погоджується, вважаючи факт виникнення тигиринського феномена містичним, магічним, знаковим, але в жодному разі не раціонально обумовленим. Суперечка між прихильниками раціонального та ірраціонального походження цього явища точиться в колах тигиринських інтелектуалів давно. Хоча всі погоджуються, що важливим є насамперед сам факт скупчення такої великої кількості непересічних особистостей у нашому місті. Зараз в інтелігентних сім’ях уже стало традицією віддавати своїх дітей до ПТУ № 13 для того, щоб вони могли зав’язати корисні контакти і сформуватися як особистості. У цьому навчальному закладі майже не залишилося предметів, які безпосередньо стосуються спеціальностей столяра, фрезерувальника та механіка, а ті, які ще залишилися, ніхто не сприймає серйозно. Нещодавно ці предмети хотіли зовсім усунути з програми, але це чомусь виявилося неможливим. Технічний профіль навчального закладу змушені будуть залишити навіть після перейменування, тому його зробили теоретичним. На відділенні столярів-теоретиків переважно вчаться ті, кому забракло місць на решті факультетів (їх є три: загальна культурологія, порівняльна культурологія і просто культурологія). Багато хто порівнює тигиринський феномен із мулярським братством, а одним із основних доказів цієї гіпотези вважається те, що у багатьох видатних сучасних філософів, письменників, музикознавців нашої країни у дипломах написано «Столяр-теоретик першої категорії». Ще дехто вважає цю схожість із масонами негативною. Як на мене, і перше, і друге твердження безпідставні. Але я не можу виступати безстороннім коментатором у цьому питанні, бо мій батько, Галичанко Дзвеніслав Йосипович, – директор професійно-технічного училища № 13, автор відомої філософської праці з питань галицького сепаратизму «Дегуманізація ортодоксії», засновник і видавець науково-філософського альманаху «Грицева шкільна наука».

Я також закінчила професійно-технічне училище № 13 за спеціальністю «столяр-теоретик». Батько категорично проти протекції, тому я вступала до училища на загальних підставах, набрала при вступі меншу кількість балів, ніж це було потрібно для котрогось із основних факультетів, і потрапила до столярів-теоретиків. Точніше, «теоретичок», бо в моєму дипломі стоїть форма жіночого роду, на відміну від дипломів решти випускниць училища і всупереч чинному правопису. Прогресивні погляди батьків зробили своє, і я таки добилася, як написали би в альманасі «Грицева шкільна наука», ґендерної справедливості. Але це не дуже допомагає мені в житті, бо коли я подаю своє резюме на котрусь із західних стипендій у галузі гуманістики, такий диплом викликає радше подив, ніж повагу. За кордоном інформація про тигиринський феномен, а разом з тим і про специфіку ПТУ № 13, ще недостатньо поширена. Тому останнім часом я вказую в автобіографії лише закінчену згодом журналістику в Львівському університеті, на той час ще не національному. Та, правду кажучи, університет дав мені набагато менше, ніж домашнє середовище і навчання у ПТУ № 13.

Зараз я заочно навчаюся в аспірантурі, досліджую тематику «Провінція географічна – не провінція духовна», і у своїй роботі планую показати явище тигиринського феномена з погляду його непровінційності та абсолютної винятковості. Ясна річ, при цьому я застосовую інтердисциплінарні методи дослідження, інтерпретуючи історію за допомогою методології, яку використовують у культурології, психології і навіть медицині.

Щоправда, відтоді, як я працюю у КРІСі-2, мені довелося перервати роботу над дисертацією, бо, по-перше, не вистачає на це часу. А по-друге, праця над темою наштовхнула мене на нові її аспекти, яких я раніше не помічала і які вносять принципові зміни у попередню концепцію.

Наприклад, саме поняття провінційності. Для мого батька, як і для всього середовища тигиринської інтелігенції та читачів КРІСа-2, це поняття є очевидним і не потребує жодних дефініцій. Вони завжди знають, що саме є провінційним, а що таким не є.

Якщо б когось із представників цього середовища попросили скласти список речей і явищ, які він або вона вважає провінційними, туди напевно потрапило б наступне:

1) православне віросповідання;

2) погане володіння українською мовою;

3) добре володіння російською мовою;

4) сумніви у майбутній перемозі ідеї галицького сепаратизму;

5) відсутність чіткої політичної позиції;

6) намагання за будь-яку ціну переїхати жити до столиці або хоча б до Львова;

7) надмірне наслідування всього, що походить зі столиці або хоча б зі Львова;

8) незнання національних обрядів і застільних пісень;

9) незнання історії власного міста;

10) незнання національної історії.

Напевно, таких ознак можна знайти й більше, але вищеназвані абсолютно точно потраплять до категорії провінційних з погляду кожного свідомого тигиринця. З іншого боку, всі перелічені явища чи принаймні більшість із них виглядають абсолютно непровінційно в очах представників інших середовищ. Наприклад, київських та львівських російськомовних, частини деяких київських україномовних і абсолютно всіх донецьких, полтавських, одеських та херсонських. Таким чином, поняття провінційності з категорії постійної і чітко визначеної перетворюється на змінну величину, залежну від середовища, у якому це поняття вживається. Хоча цю тезу й заперечують усі, хто дотримується радикальних поглядів у питанні галицького сепаратизму, тобто як його гарячі прихильники, так і не менш переконані противники. Але в цьому немає нічого дивного, адже будь-яка радикальність веде до спрощення.

По-друге, поняття духовної провінції. Для представників середовища тигиринського феномена тут знову ж таки немає нічого складного. Кожного, хто не поділяє поглядів теоретиків галицького сепаратизму, або ж поділяє їх не надто переконано, можна вважати людиною з провінційною свідомістю. Але, як на мене, це визначення потребує уточнень. Наприклад, як бути з тими, хто входить до ЛРУБЗ(нє)? Представники ТРУБЗ(нє) вважають їх провінціалами, ігноруючи той факт, що позиції обидвох партій майже ідентичні.

По-третє, чи потрібно зайвий раз уже в назві роботи підкреслювати, що Тигирин – це географічна провінція? Адже це може викликати незадоволення найбільш радикальної частини тигиринських патріотів, які не захочуть асоціювати себе з жодною провінцією, навіть якщо це слово вжити у позитивному сенсі.

Можливо, я надто близько підійшла до предмета дослідження, потрібно було залишатися на безпечній відстані закордонних бібліотек, звідки все виглядало чітким і однозначним? А може, взагалі жодна ідея не видається мені вартою довіри настільки, щоб цілком себе з нею ідентифікувати?

Навіть не знаю, в чому конкретно полягає те, що мене зупиняє. Можливо, я просто глибше вникла у матеріал, і деякі раніше очевидні факти зараз перестали для мене бути настільки очевидними, а деякі раніше прийнятні спрощення почали здаватися надто примітивними. Можливо, я усвідомила величезний розрив, який полягає між теорією якоїсь політичної ідеї та її практичним втіленням. А також те, що надто неупереджений підхід до теорії на даному етапі може серйозно зашкодити практиці. Або ж побачила, що будь-яке намагання описати те чи інше явище неминуче веде до спрощення, тому немає сенсу навіть намагатися описати щось об’єктивно чи принаймні адекватно.

Якщо раніше я бачила тільки позитивні моменти явища під назвою «тигиринський феномен», то тепер усвідомлюю, що жодне явище не може складатися лише з позитивних моментів, але чи це дає мені право критикувати те, що не критикують значно авторитетніші дослідники? І чи критика не зашкодить популяризації тигиринського феномена? Бо якщо зашкодить, то це вже не надто патріотично.

Інший шлях полягає в тому, щоб розглянути дискусійні моменти. Але тоді я ризикую, по-перше, виглядати надто зухвалою у своїй критиці поважних теоретиків ідеї, по-друге, така робота не додасть середовищу тигиринського феномена нових прихильників. Адже якщо навіть серед представників середовища немає єдності, це навряд чи виглядатиме переконливо для людей ззовні.

Хоча, здається, я трохи спрощую, і справа не обмежується лише цим майже марксистським конфліктом між громадським і особистим. Раніше я ніколи не ставила перед собою питання, чи розділяю політичні погляди свого батька та представників тигиринського феномена. Я виросла і жила в цьому, тому давно перестала оцінювати й аналізувати. Я жила з переконанням, що все уже оцінено і проаналізовано до мене, і така некритичність, ясна річ, робить мені мало честі. Як сказав би про це наш шкільний учитель геометрії: не варто плутати аксіому з теоремою, тобто приймати на віру те, що потребує доведення, і навпаки.

Тому наразі я добре усвідомлюю, як не повинна виглядати моя дисертація. Але ще не знаю, як вона повинна виглядати. Хоча можливо, що все виглядає значно простіше, і всі мої песимістичні розмірковування пояснюються лише сезонною депресією, передменструальним синдромом чи взагалі «раннім клімаксом», як діагностує такі речі усім, кому за двадцять, одна моя знайома.

Магічне працевлаштування

Перш ніж опинитися у складі штатних співробітників КРІСа-2, я протягом двох років мешкала у містечку з милозвучною назвою – Ґаґенау-Ґуґбах Ґеґ дер Ґенбахшталь, точніше, «шта-а-ль», як вимовляють це місцеві мешканці. Що саме означає ця назва і чи означає вона хоча б щось, я не знаю, можу сказати лише те, що «дер» у німецькій мові може позначати називний відмінок чоловічого артикля або родовий жіночого, «бах» може перекладатися як «річка», а «шталь», точніше «шта-а-ль», вживається на позначення приміщення, подібного до нашої стайні, але навряд чи все це має щось спільне з етимологією назви цього невеличкого, затишного і неймовірно спокійного містечка.

Тут я писала дисертацію, щоправда, останнім часом більше робила вигляд, що пишу, бо вищенаведені сумніви паралізували роботу ще задовго до мого повернення в Тигирин. Під час одного з візитів додому я довідалася про те, що незабаром планується заснування КРІСа-2. Для роботи в редакції шукали журналістів зі знанням іноземних мов і досвідом роботи з комп’ютером, але ця інформація не викликала у мене зацікавлення. Принаймні свідомого зацікавлення. Не буду приховувати, думка кинути все і повернутися в певний момент здалася мені непоганим виходом. Але думка ця була якоюсь надто млявою для прийняття серйозного рішення, хоча на той момент усі мої думки відзначалися цією надто млявістю, і часом навіть для того, щоб вирішити, чи сходити в туалет, мені доводилося довший час сумніватися, а одного разу ці сумніви тривали так довго, що мало не стало надто пізно.

Ще раз ця думка мляво пригадалася мені, коли до мого помешкання у Ґаґенау-Ґуґбах Ґеґ дер Ґенбахшталі раптом подзвонив якийсь пан Фіалко, назвався заступником головного редактора КРІСа-2 і запитав, чи не була б я зацікавлена у співпраці з майбутнім виданням. Бажано як штатний працівник.

Я дуже добре пам’ятаю, що подякувала панові Фіалку за люб’язну пропозицію, але відмовилася. Тому досі не можу збагнути, як трапилося, що рівно за два тижні я вже була присутня на першій редакційній нараді новоствореної щоденної газети, а у гаманці в мене з’явилися візитки із написом: «Горислава Галичанко, завідувачка відділу звільнень» та неправильними номером телефону й електронною адресою. Мені доручили редагувати спеціальний щотижневий додаток із телепрограмою.

Слово «завідувачка», як свого часу і «столяр-теоретичка», коштувало мені кількох дискусій із консервативними літредакторами, які воліли, згідно з правописом, вживати тільки чоловічих форм на позначення посад. Але мені таки вдалося наполягти на своєму, щоправда, для цього довелося прочитати цілий курс лекцій із ґендерної проблематики. І я підозрюю, навіть це не допомогло б, якби літредакторами у нас працювали не жінки. Не подумайте, що я маю щось проти чоловіків, але нікому не спадає на думку писати «завідувачка» на чоловічих візитках. А якщо так трапляється помилково, всі з розумінням ставляться до обурення покривдженого. Тоді чому я не можу собі дозволити такої ж реакції? Досить уже того, що у вихідних даних газети про мене пишуть як про Г. Галичанко, і всі читачі, які прагнуть поспілкуватися зі мною по телефону, обурюються, почувши, що я не Григорій, не Геннадій і навіть не Гаврило.

З’являється Агатангел

Агатангелом щура назвав Теобальд, мій знайомий німець, який працює у нашому місті над кандидатською дисертацією із мистецтвознавства, досліджуючи «тигиринський феномен». Агатангел – це одне з небагатьох імен, яке він вважає українським і може без труднощів вимовити. Українським Теобальд вважає це ім’я, бо його носив український поет і дослідник Агатангел Кримський.

Одного дня Агатангел зустрів мене на кухонному столі, він склав із яблук на тарілці щось на зразок альпінарію і кокетливо вистромив звідти кінчик свого хвоста. Це виглядало, як забута на столі шворочка від сітки, тому я машинально смикнула за неї, щоб витягти і викинути. Коли майбутній Агатангел опинився у мене в руці, він акробатично вигнувся, подивився мені просто в очі й підморгнув. Загалом він сильно ризикував, бо я зовсім не належу до тих виняткових жінок, які не бояться щурів, змій і собак, люблять альпінізм та гірськолижний спорт, швидко їздять на дорогих марках автомобілів, п’ють віскі й курять «Голуаз». З усього списку найближче мені останнє, хоча у зв’язку з частими перебоями у постачанні Тигирина «Голуазом» довелося перейти на «Кемел». Усе ж інше з вищеперерахованого мене зовсім не стосується. Тому Агатангел, який на той момент був ще звичайним безіменним щуром, мав усі шанси на достатньо сумне майбутнє. Я могла б, по-перше, оглушити його вереском, зовсім не соромлячись такої типово бабської реакції, по-друге, відкинути від себе геть якомога далі, що з огляду на розміри моєї кухні теж неминуче закінчилось би оглушенням, але вже від удару об стіну. По-третє, я могла б зробити перше і друге одночасно, що зовсім змінімалізувало б шанси майбутнього Агатангела на виживання, бо забігаючи наперед, скажу, що нервову систему він мав не найміцнішу, та й за рештою фізіологічних показників поступався витривалості своїх підвальних родичів.

А про те, що він не належить до звичайних щурів, свідчило абсолютно все – від зовнішнього вигляду до поведінки. Колір його хутра був яскраво-червоний, кінчик хвоста – жовтий, а загривок нагадував веселку, здається, кожна волосина була пофарбована в інший колір. Можливо, саме ця кольорова феєрія, загалом більше життєрадісна, ніж загрозлива, примусила мене відмовитися від типової бабської реакції і просто обережно покласти щурика на підлогу. Він, здається, оцінив мою толерантність, легко видерся назад на стіл, дістав з тарілки надкушене вже яблуко і заходився його доїдати, час від часу підморгуючи мені лівим оком.

– Ах ти ж погань! – вигукнула я, чомусь на думку не спало нічого кращого, ніж ця поширена на телебаченні дещо антикварна лайка, яку використовують для перекладу американських «факів» та «шитів», що їх герої цих фільмів вживають у схожих ситуаціях.

Я кинулася до телефону і на якийсь час застигла зі слухавкою в руках. У складних життєвих ситуаціях жінки чомусь часто інстинктивно звертаються по допомогу до чоловіків.

Навіть коли точно знають, що чоловік не лише не вирішить проблему, а й може її загострити. У цьому є якась мила загадковість і алогічність. З усіх знайомих чоловіків удома виявився лише Теобальд, який сказав, що прийти зможе тільки завтра, бо на сьогодні у нього вже все розплановано. Його німецька натура не знає, що таке екстраординарна ситуація. Все, що не узгоджується з його планами, для нього перестає існувати, і, мабуть, це дуже правильний підхід з огляду збереження власної нервової системи. Я виявила толерантність у ставленні до чужої ментальності й не витрачала зусиль на пояснення.

Під час телефонної розмови я краєм ока спостерігала за Агатангелом і розмірковувала, звідки він міг узятися у мене в кухні. Версія про звичайного підвального щура не дуже переконлива з кількох причин. По-перше, він виглядає надто доглянутим, я ще не бачила, щоб підвальні щури фарбувалися на червоно, такий колір дає тільки спеціальна і досить дорога фарба для волосся під назвою Therealred. Якими фарбами і технологіями досягається колір його загривка, я сама не знала. По-друге, підвальні щури рідко носять нашийник із ампулою для адреси (Агатангел мав при собі електронну адресу німецького Червоного Хреста). По-третє, в мені чомусь живе переконання, що щури досить рідко піднімаються з підвалу або опускаються з горища на рівень третього-четвертого поверхів. Хоча в останньому я й не надто переконана.

Після кількох безуспішних дзвінків я вирішила звернутися до Марка з Евеліною.

Мої сусіди – подружня пара, обом близько тридцяти. Він – концертмейстер, вона – скрипалька. Їхнє життя складається з концертів, гастролей, підготовки до концертів та гастролей, відпочинку після концертів та гастролей, просто відпочинку. У рідному місті вони виступають рідко, в основному їздять за кордон, де їхні виступи дуже популярні. Окрім помешкання в Тигирині, вони мають квартиру в Парижі, де концертують особливо часто, і кілька заміських будиночків – у Голландії, Швайцарії та на Пальма-де-Мальорці. Їх часто питають, чому вони не переїдуть за кордон назовсім, адже все одно проводять там більшість часу. Але Марко з Евеліною нічого не відповідають на такі запитання і в усіх інтерв’ю продовжують називати місцем постійного проживання Тигирин. Мешканці нашого будинку ставляться до Марка з Евеліною досить насторожено, щоб не сказати вороже. Меломанів серед сусідів немає, а от питання, чому в них уже стільки років немає дітей, цікавить усі п’ять поверхів. Колись наша поштарка навіть обережно намагалася випитати, чи не відомо мені часом на цю тему більше, ніж їй, але з’ясувалося (зрештою, так воно у нас з нею завжди), що їй таки відомо більше.

Те, що відомі музиканти мешкають в одному зі мною будинку, сильно підняло мій авторитет в очах шанувальника класичної музики пана Незабудка. КРІС-2 уже двічі друкував інтерв’ю з Марком і тричі з Евеліною (їй пан Незабудко симпатизує більше), ми пишемо про всі їхні концерти, пан Незабудко колекціонує записані ними компакти з автографами.

Пані Міля побоюється, щоб і Марко з Евеліною не вирішили передплатити КРІС-2, адже в будинку тільки я і вони читаємо цю газету. І вони напевно таки передплатили б, але ніяк не знайдуть часу зайти на пошту, тому купують газету в кіоску. Це чомусь дуже тішить пані Мілю, я чула, як вона розповідала це сусідці з третього поверху, хоча я і не розумію, яка їй різниця, носити одну газету на будинок чи дві. Напевно, це питання якогось невідомого мені принципу.

Марко відчинив дуже швидко і відразу погодився спуститися до мого помешкання. Виявляється, у них щури заводяться досить часто, але переважно зникають самі, хоча інколи доводиться труїти. Поведінку щурів можна зрозуміти, бо далеко не кожна тварина потрафить вижити у квартирі моїх сусідів. В Евеліни і Марка три велетенські вівчарки колі, чотири коти, одна кицька, дві черепахи, морська свинка, акваріум і змінний канарок, якого періодично з’їдає хтось із котів. Кота карають і купують нового канарка. Крім того, у них живе папуга Карло, який любить проголошувати тости. Особливим успіхом серед гостей користується закарпатський: «Н-н-н-ай би в-в-в-ам д-д-д-обре повизд-д-д-ихало», що в перекладі з місцевого діалекту означає побажання всього найкращого. Папуга любить втручатися у дискусії про суть мистецтва, які часто провадяться (власне провадяться, а не проводяться, і саме в цьому їхня перевага) на кухні моїх сусідів. Час від часу Карло схвалює щойно висловлену думку фразою: «Екстр-р-ао-р-рдина-р-р-ний вип-п-падок», чи «О-р-ригін-н-альний ас-п-пект». Доглядає за всім цим зоопарком привезений Марком із якихось закордонних гастролей електронний карлик із дистанційним управлінням, якому в спеціальний ковшик потрібно насипати їжі для тварин і пустити за потрібною траєкторією. Він годує тварин, прибирає в клітках, міняє воду в акваріумі. У карлика, якого Марко називає грумом, є ще функція музичного супроводу, але якість звуку в цьому супроводі надто вже нагадує катеринку й ріже абсолютний музичний слух обидвох моїх друзів, тому Марко її відключив. Коли Марко з Евеліною їдуть на гастролі, я щовечора заходжу до їхнього помешкання і перевіряю, як грум виконує свої обов’язки, а також при потребі докуповую харчування для тварин.

Коли Марко зайшов до моєї кухні, Агатангел, який на той момент ще був просто щуром, демонстрував новий вияв своєї креативності. Частину яблук, яка не ввійшла до складеного на обідньому столі альпінарію, він понадкушував і порозтягував по моїх черевиках, прикрасивши ці натюрморти зів’ялими квітами, які я не встигла викинути. На обідньому столі як доповнення до попередньої картини було написано: «Вітаю!», очевидно виконане щурячим хвостом, змоченим у рештках томатного соусу з пательні.

– Ого! А щурик у тебе естет, – присвиснув Марко. – Боюся, банальну трутку в шматку м’яса він їсти не буде. Можемо спробувати мій авторський варіант – отруєна відбивна в шоколаді. Або є ще у нас німецький засіб із запахом копченої ковбаси. Сам мало не переплутав. Вибирай. Але взагалі це, здається, дорогий екземпляр. Напевно, хтось загубив. Зараз модно розводити білих щурів, фарбувати їм кінчики хвостів і носити за собою всюди. Наші знайомі зробили на цьому цілий бізнес. Завели самку і самця, а потомство продавали прихіпованим тинейджерам, аж поки не зловили одного постійного клієнта на тому, що він згодовує щуриків своїй породистій киці, яка, крім м’яса білих щурів, нічого їсти не хоче. Тепер вони дають своїм щурикам протизаплідні пігулки, бо розлучати їх було б негуманно, а вирощувати котячу хавку не хочуть.

Слухаючи Марка, я усвідомила, що у мене зовсім не виникає бажання труїти цю дивну істоту. Тим більше, щурик явно доброзичливий і, можливо, не завдаватиме клопоту. А мати в домі живу істоту я хочу давно, тільки ніяк не можу вирішити, яку саме. Можливо, це ідеальне рішення, бо щурика не доведеться вигулювати, як пса, і мітити він не буде, як кіт.

– Добре, що це самець, вони особливо цінуються, – доповнив мої внутрішні роздуми Марко. – То що, будемо труїти чи подумаєш?

– Подумаю, – твердо відповіла я. – Вибач, що потурбувала.

– Не страшно. Зайдеш до нас? Зараз прийде Макс із концерту, він привіз французьке вино, посидимо.

– Залюбки. Тільки переодягнуся.

Коли я замикала за собою двері, тримаючи в руках пляшку вина і шоколадку, майбутній Агатангел витягував із мого взуття яблука і складав їх назад на стіл. Очевидно, це мало символізувати вдячність за моє гуманне рішення. Повагавшись трохи, я знову відчинила двері, покликала щурика і взяла його з собою. Відтепер він супроводжуватиме мене майже всюди. Можливо, так мені вдасться знову відчути себе щасливим прихіпованим тинейджером. Точніше, тинейджеркою, хоча, можливо, у цьому віці це ще не настільки принципово.

Ще трохи про себе

Хоча виглядаю я не так уже й погано, як мені часом здається. Наприклад, більшість моїх знайомих, як виявилося, не помічала, що моїй посмішці від народження бракує «трієчки» справа. Аж поки я не почала носити брекети.

Або у мене справді такі неуважні знайомі, або ж із моєю посмішкою дійсно все не так погано. У кожному разі я вирішила позбутися цієї проблеми, так і не вирішивши остаточно, стоматологічна вона чи психологічна. Два роки тому я була однією з перших у Тигирині, хто носив брекети. Зараз ця мода стала вже повальною серед тинейджерів і більш поширеною серед людей мого віку. Старших я поки що не зустрічала.

Вікове обмеження більше стосується типу самих брекетів. Підлітки своїми пишаються, багато хто носить кольорові, аби було гарніше. Старші прагнуть непомітності, деякі навіть ставлять брекети на внутрішній стороні зубів, хоча коштує це дорожче, а болить більше.

Якщо вірити відгукам знайомих, брекети мені навіть пасують. І хоча я не переконана, що знайомим треба довіряти більше, ніж собі, у даному випадку довіряти схильна. Думаю, мене можна зрозуміти. Себе треба любити, і я намагаюся щосили. Хоча важко любити когось, кого знаєш так близько.

Але повернуся до автопортрета. Вбираюсь я майже завжди у чорні чоловічі костюми й білі сорочки. Можливо, для когось це надто демонстративно свідчить про дитячі травми моєї підсвідомості, але міняти через це стиль одягу я не збираюся. Крім того, так одягатися дуже зручно для людини, яка постійно мерзне. Навіть у найбільшу липневу спеку мені доводиться довго вагатися поміж сорочкою на короткий та на довгий рукав, причому перевага найчастіше опиняється на боці останньої. Чоловічий стиль одягу загалом дозволяє вбиратися значно тепліше, ніж жіночий.

Коротко стрижене волосся фарбую в яскраво-червоний колір, той самий «the real red», у вусі, в носі і в правому соску – пірсинг. Донедавна я ще носила пірсинг на лівій сідниці, на згадку про давнього коханця, якого це сильно збуджувало. Але сидяча робота примусила відмовитися від сентиментальності на користь зручності, і тепер у мене на один пірсинг менше.

У моїй зовнішності немає нічого особливого навіть для стандартів, нижчих за тигиринські, бо Тигирин, як уже неодноразово згадувалося, – зовсім не провінція. А в питаннях молодіжної моди – тим більше. Деякі випускниці ПТУ № 13, підозрюю, навіть в Амстердамі виглядали б екстравагантно. Днями, наприклад, бачила наречену в короткій білій сукні, кирзових чоботах і мисливській гуні. Неважко уявити емоції родичів, присутніх на шлюбі, але те, що весілля таки відбулося, в черговий раз позитивно свідчить про наше містечко, якщо вважати модернізм позитивною тенденцією, а як відомо, так вважають далеко не всі. Те, що я занадто часто звертаю увагу на шлюбні процесії, теж про дещо свідчить, хоча це, напевно, і без того вже ясно з контексту.

Незабаром я перейду до майже безнадійної у плані позбутися самотності категорії тих, кому за тридцять, з відповідним набором комплексів, фобій і стереотипів в уявленнях про представників протилежної статі. В сексуальному плані цікавить мене саме протилежна стать, тому виправдати самотність утисками прав секс-меншин не вдасться. Хоча й не думаю, що виправдана самотність була би приємнішою за невиправдану.

Навряд чи про мене можна стверджувати, що я наполегливо намагаюся знайти супутника життя. Можливо, я взагалі не надто наполеглива, і в цьому причина моєї невлаштованості. А може, ця невлаштованість не особливо мене турбує, і тому її причина загалом не має великого значення. Часом здається, що коли про якісь неприємні речі не думати, вони зникнуть самі по собі. І я часто так роблю, хоча знаю, що це неправильно.

Наприклад, останнім часом я все частіше намагаюся не думати про кризу середнього віку, хоча не думати про це важко, коли доводиться постійно обговорювати чиюсь кризу, у середовищі моїх знайомих це зараз чомусь стало топ-темою. І хоча важко заперечити, що у певному віці з кожним із них почали відбуватися дивні речі, складно достосувати до більшості з цих випадків поняття «криза».

По-перше, через невизначеність вікових обмежень. Хтось стверджує, що у нього криза у 29, хтось – у 35, інші – у 40. Невідомо, хто з них має рацію, і чи взагалі можна з точністю визначити період, коли перебуваєш «на півшляху свого земного світу».

По-друге, важко розібратися із критеріями оцінки – що вже вважати кризою, а що – тимчасовим «заскоком», як теперішня дружина мого батька називає всі його хобі, що їх він часто міняє і від колекціонування марок різко переходить до вирощування на дачі болгарського перцю, а потім знову повертається до колекціонування, але, наприклад, збирає іграшкові моделі дитячих автомобільчиків радянського виробництва, випущені не пізніше 1988 року. Бувають у нього і більш екзотичні захоплення, одного разу, наприклад, він хотів видресирувати канарка, щоб той говорив, як папуга, а стимулом при цьому мав служити страх. Батько витягував канарка з клітки й підносив під ніс котові, який аж повискував і облизувався у передчутті задоволення. Потім канарок знову опинявся у клітці, і поки він ще не оговтався від шоку, батько намагався примусити його вимовити хоч кілька складів. Завершилось це тим, що одного разу батько не встиг вчасно забрати канарка з-під носа кота, і від пташки залишилося тільки одне жовтеньке крильце. Дружина пробачає йому ці слабкості, тішачись, що все це не так боляче б’є по сімейному бюджету, як зловживання алкоголем, поширене серед чоловіків більшості її подруг.

Один мій знайомий стверджує, що саме мідлайфкриза примусила його зняти у себе в квартирі покладений ще будівельниками лінолеум, який пролежав без змін десять років, і поміняти цей лінолеум на дерев’яну підлогу. Він страшенно тішився дешевизні придбаної підлоги, аж поки не зауважив, що дивний запах, на який він спершу не звертав уваги, вважаючи, що свіжостругане дерево так і повинно пахнути, не зникає і потроху починає дошкуляти. Знайомий, а він, як усі чи принаймні більшість музикознавців, був людиною досить непрактичною, довго мучився, що ж нагадує йому цей запах. Аж поки не поїхав до родичів приміською електричкою. Тут він усе зрозумів – його нова підлога була зроблена із залізничних шпал, і це означало, що запах, який, мій знайомий тепер добре це усвідомлював, не має нічого спільного зі свіжоструганим деревом, не вивітриться уже ніколи. Лінолеум, покладений ще будівельниками, знайомий необачно викинув, і його відразу ж підібрали якісь бомжі, на відміну від решток матеріалу, що залишилися після того, як поклали нову підлогу. Ці шматки дерева також викинули, але попри те, що деякі з них ще цілком надавалися до використання, ніхто їх зі смітника так і не підібрав. Ясна річ, це порівняння мого знайомого музикознавця із бомжами зовсім не свідчить на його користь, але до чого тут криза середнього віку?

Інша моя знайома у 33 раптом почала малювати, причому практично не робила цього на папері, а використовувала як робочу поверхню стіни, меблі, столи і навіть туалетний бачок (на бачку вона намалювала маленького хлопчика з довгим прутнем, який пісяє стоячи і не поціляє в унітаз, бо замріяно дивиться вдалину). Згодом вона дописала під цією картинкою: «Сидіти або мити», побачене на якійсь німецькій наклейці, але це все одно не спонукало її чоловіка зробити відповідні висновки. І він продовжував розкидати свої шкарпетки та брудний одяг по квартирі, меланхолійно переступаючи через це все у ті дні, коли дружина на знак мовчазного протесту тижнями не прибирала, і поволі у квартирі ставало все важче пройти, не відмовляв собі у задоволенні покурити в туалеті або на кухні, мабуть забуваючи, що у дружини астма, сполучена з алергією на цигарковий дим, і вона починає задихатися навіть у приміщенні, де востаннє курили два дні тому. Він продовжував проводити весь вільний час за телевізором, розвалившись на дивані у сімейних трусах і з пивом, продовжував не помічати, що вони практично перестали навіть розмовляти одне з одним, не кажучи вже про те, щоб кохатися, що дружина зникає кудись вечорами і прокидається із синцями під очима. Насправді вона просто ходила колами довкола будинку, тамуючи у собі злість до настання темряви, а потім придумувала свої малюнки, уявляла їх собі у всіх подробицях і не могла дочекатися, поки чоловік вимкне телевізор, щоб вона могла почати малювати. Вона малювала всю ніч, спала годину, а вранці йшла на роботу.

Він продовжував не звертати уваги на її малюнки, на яких ставало все більше чорної фарби, аж поки вона взагалі не перейшла на малювання самих лише чорних янголів із довгими пазурами на кінчиках крил і червоними зубами, ніби ще вологими від крові. Ці янголи, більше схожі на вампірів, лякали всіх їхніх знайомих і дітей їхніх знайомих, аж поки знайомі не припинили ходити до них у гості, та й самі вони перестали запрошувати гостей. Їм було не до того – вона зайнята чорними янголами, він – результатами футбольного матчу.

Перед тим, як піти від нього назавжди, моя знайома домалювала одному із янголів довгого синього прутня, який сумно звисав поміж спотворених пазурами крил. Тепер вона живе у Франції і продовжує малювати картини, які дуже добре продаються. Але, здається, перейшла на абстрактний живопис.

Мабуть, найбільша частина моїх знайомих у період, коли з ними діялося це дивне «щось», починали писати. Особливо виділяється серед них так звана «тигиринська група», до складу якої увійшли тринадцять найбільш популярних поетів та прозаїків нашого міста. Вони заснували групу, коли їм виповнилося тридцять три (раз на десять років у Тигирині з’являється група яскравих представників того чи іншого виду мистецтва, усі вони народжуються в один рік, в один місяць, а часто і в один день, саме ця дивна закономірність і дає дослідникам підстави говорити про «тигиринський феномен» як явище безпрецедентне у світовій історії мистецтва), і створили маніфест під назвою «Густі зразки параноїдального синопсису». У цьому маніфесті вони чітко розподілили між собою обов’язки та права, і тепер кожен із них писав тільки на одну задану колегами тему й видавав усі свої твори під однією назвою, додаючи в кінці порядкові номери для кращої орієнтації читачів. У єдиній тигиринській книгарні їхні книги складали на окрему поличку, виставляючи наперед новинки: «Невиправдані парадокси буття-5», «Лоботомія прихованого скепсису-17», «Замріяні споглядання краєвиду-147».

Текст міг бути написаний віршами або прозою, важливо було лише не відходити від заданої теми. Члени групи не читали жодних книг, окрім творів одне одного, і з роками у них виробилася надзвичайна одностайність стилю, часом, попри відмінності у назвах, навіть важко було повірити, що всі ці твори написані різними людьми. Кожного року альманах «Грицева шкільна наука» публікував найновіші їхні тексти у новорічному спецвипуску.

Два роки тому «тигиринська група» розкололася на дві підгрупи – елітарну (10 письменників) та масову (3). Елітарна поставила собі за мету «розбудовувати вітчизняні інтелектуальні дискурси» і вимагала від своїх членів обов’язкового вживання у творах слів «симулякр» як найбільш характерного поняття для нашої деконструктивістської і постмодерної дійсності та «дискурс», бо члени групи дотримувалися переконання, що «наша дійсність – це лише хаотичний сплав випадкових дискурсів, який давно вже навіть не імітує впорядкованості».

Інша група, навпаки, заборонила своїм членам вживання усіх слів, значення яких людина із середньою освітою змушена була б шукати у словнику, зате вимагала обов’язкового цитування Леся Подерв’янського і вживання різноманітних «пішовнахуй», «самтинедойобок» чи «ябазарю», щоб навертати широкі народні маси до літератури, привчати їх до читання, перетворивши це на звичку. Обов’язковими у творчості цієї групи вважаються: описи еротичних сцен (щонайменше чотири на авторський аркуш), бійок (не менше, ніж у Шекспіра, тобто в середньому одне вбивство на 97 рядків), наявність переконливих головних персонажів – хлопця у шкірянці, спортивних штанах, із золотим «ролексом» та вибитим переднім зубом; дівчини із довгими волоссям та ногами, яка весь вільний час проводить у перукарні, хоча мріє проводити його на кухні та в дитячій; чесного міліціонера та міліціонера-хабарника, можливі також інші елементи за бажанням.

Ще кілька знайомих, як стверджують інші спільні знайомі, так і не подолали мідлайфкризи, що почалася з непомітної зміни харчових пріоритетів. Спершу вони просто ретельно пережовували їжу виключно рослинного походження, далі у них зростало відчуття глибокої відрази спершу до їжі іншого походження, а потім до всіх, хто вживає таку їжу, вони все більше часу проводили вдома і все менше серед людей, а навіть коли потрапляли у компанії, то одразу виділялися завдяки специфічному виразові обличчя й невтомному жуванню сирої моркви. Одного дня такі люди раптом обривають на півслові розмову і поспішають додому, бо відчувають, що квасоля у них на кухні саме досягнула ідеального ступеня зрілості і з неї терміново потрібно приготувати салат. Що з ними відбувається далі, ніхто не знає, та нікого це і не цікавить.

Є серед моїх знайомих і такі, що з ними не почало відбуватися нічого особливого ні у 20, ні у 29, ні у 45. Їхні похмілля можна з точністю прогнозувати за календарним розкладом свят та відпусток, і з похмілля вони згадують лише про задавнений гастрит. У них є діти і незручні маленькі помешкання у панельних будинках, вони все ще садять картоплю, хоча вже й сумніваються в економічній доцільності цього. Вони залишають свій останній молочний зуб на згадку в сірниковій коробці і щороку знаходять його під час весняного прибирання. Ця знахідка розчулює їх, примушує старанно витерти пилюку, помріяти кілька хвилин і важко зітхнути, так ніби в цьому обшарпаному пуделку лежить щось значно важливіше: найяскравіші дитячі сни, найболючіші підліткові розчарування, спогади про перші підглянуті в замкову шпарину любощі дорослих, можливо, власних батьків. Але вони забувають про ці раптові напади слабкості, коли наступного понеділка похапцем вранці знімають з вішаків маринарки або припудрюють носа перед дзеркалом, думаючи лише про те, як би не запізнитися на роботу і ще встигнути закинути дітей до дитсадка.

А найгірше те, що до цієї групи, здається, належу і я. І якщо це справді так, то у мене цей процес розпочався вже досить давно. І досить непомітно, як це буває зі справді важливими речами.

Поволі міняються смаки, все довше затримуються речі у шафі, бо зникає бажання щороку замінювати їх модними, замість трьох дешевих блузок хочеться купити одну дорогу, проблематичним стає їздити у плацкартному вагоні поїзда, починають подобатися усе грубші та нудніші книги, схоже виглядає і наявний вибір чоловіків, хоча це вже й не так приємно. Спітнілі коміри напрасованих сорочок і куплені на відкритому речовому ринку штани, які оточують тебе у ранковій маршрутці, ніби виросли із штивних дитячих спогадів. Спогадів про плісировані спідниці шкільної форми, подерті мереживні комірці зі схильного до швидкого займання нейлону, рожеві бантики із люрексом по боках, нерівно позбирані на нитку, катастрофічне сполучення брунатного і чорного, брудно-сірі смуги висохлого поту під пахвами, шорстку вовняну тканину, від якої спина вкривається червоними плямами, брудно-сірі капронові колготи, зашиті грубими чорними нитками. Про перевзувне взуття, спортивну форму і чешки. Досі варто пригадати лише саме слово, й одразу відчуваєш запах і чуєш писклявий голос учительки ритміки, повненької фарбованої блондиночки, від якої давно пішов чоловік, залишивши їй двох дітей шкільного віку, і тепер вона ненавидить усіх довкола, і в неї є лише сорок п’ять хвилин повної і необмеженої влади над нами, які вона використовує сповна. Сорок п’ять хвилин щотижня ми незлагоджено крокуємо по колу під звуки деренчливого і вічно розстроєного піаніно, високі попереду, їм смердить найменше, низенькі позаду, вони халявлять найбільше. Сорок п’ять хвилин присідання на одній нозі, рука спирається на підвіконня. Одного разу ми навіть вивчили танець, як казала ритмічка, грузинський, хоча в нашому незлагодженому виконанні він виглядав якось по-іншому, не дуже по-грузинськи. Ми виконували його на святкування якоїсь чергової річниці створення СРСР, тоді було п’ятнадцять груп, і кожна була вбрана у національні костюми однієї з республік-сестер, так, як уявляли собі ці костюми наші розчулені бабці у перших рядах актового залу. А ритмічка зуміла перфектно перетворити все це на фарс, бо танцювати ми так і не навчилися, як, зрештою, не навчилися і злагоджено марширувати чи присідати на одній нозі, рукою притримуючись за підвіконня. Ми навчилися тільки здригатись уві сні, коли вчувалися деренчливі звуки розстроєного піаніно, і забирати вранці свої вихололі за ніч чешки з балкона, куди мами виставляли їх, щоб не смерділо. Хоча тоді ніхто, включно з самою ритмічкою, яка користувалася лавандовими парфумами і неакуратно зашивала панчохи на пальцях, так і не зауважив, що організовано все це було суперпародійно.

І хоча у всіх цих спогадах нібито більше гротеску, ніж ностальгії, щось привабливе у всьому цьому є, точніше, було. Можливо, тому, що тепер уже зовсім не так гостро, як тоді, переживаєш щолітнє перше занурення у морську воду, а потім повну втрату орієнтації, коли більше не знаєш, з котрого боку берег, випливаючи на поверхню води після кількох пірнань поспіль. Тепер щодня ретельно перевіряєш вміст сумки, намагаєшся не носити із собою нічого зайвого і вже не уявляєш, як колись можна було тижнями забувати витягти з торби десяток позичених книг і так і носити їх всюди за собою, абсолютно не відчуваючи, як щогодини стає штивнішою спина і все частіше хочеться випростатися горілиць десь на рівному і твердому.

Ковток кримського портвейну, цього незмінного атрибута літнього відпочинку, не менш обов’язкового за важкий наплічник і попечену сонцем шкіру, так само, як і ковток кави на порожній шлунок, усе частіше викликає печію і роздратування замість припливу бадьорості. Шкіра пересихає і лущиться не лише від сонця, а голова болить не тільки з бодуна. І до всього цього звикаєш, фіксуєш десь на околицях пам’яті, як дрібні відмінності поміж різними світлинами одного й того самого морського пляжу, зробленими на плівці різної якості. Ці відмінності переважно стосуються лише дрібних нюансів, напівтонів, якими загалом можна пожертвувати, хоч і не варто, бо згодом переважно виявляється, що саме до цих дрібних нюансів усе і зводилося.

Зате збільшується кількість дрібних щоденних задоволень, і тепер ти вже знаєш, як потрібно розплющувати очі вранці, щоб повіки встигли поніжитися під першими променями світла, щоб зберегти десь на кінчиках вій трохи спогадів про приємний сон, сюжет якого надійно забуваєш у момент прокидання, але якщо прокидатися правильно, то можна ще трохи покористуватися настроєм із цього сну. Тепер ти вже знаєш, як повільно треба вдихати повітря, зупиняючись у лісі, щоб зірвати чорницю чи обійти довкола гриба. Вдихати потрібно ретельно, не поспішаючи, старанно заповнювати всі закутки легенів, а потім затримати дихання, скільки стане сил, аж поки не почне паморочитися в голові, і тоді потроху ощадливо видихати, відчуваючи, скільки задоволення можна отримати від простого ковтка повітря, варто лише зосередити на ньому всю свою увагу, якими яскравими раптом стають фарби довкола, якщо правильно їх зауважувати, як багато проходить повз, коли бездумно переступаєш через інтенсивну життєдіяльність усього цього жвавого мегаполісу під ногами, найвищі і найнижчі суспільні позиції в якому, без сумніву, займають мурашки.

Ти не збираєш грибів, бо не любиш їх їсти, а лише знаходити, вони втрачають привабливість, склеївшись на пательні у клейку виварену масу. Ходиш по вулицях, тільки час від часу зиркаючи під ноги, бо дивитися насправді потрібно догори, з дитячою повільністю й докладністю зупинятись і спостерігати за тим, як хмара набігає на сонце і як відрізняється твоя власна тінь вранці від тіні пообідньої.

Це нагадує почергове існування у двох різних режимах відеозапису – прискореному і сповільненому, у двох різних звукових аранжуваннях – коли в одному випадку музичний супровід, скажімо, складається тільки із ритм-секції, а в іншому цієї секції немає взагалі. Обидва ці режими однаково спотворюють дійсність, існування в кожному з них однаково утруднене, і з часом з’являються сумніви, чи взагалі існує ще якась дійсність, поза цими спотвореннями. А найгірше – коли доводиться занадто довго існувати лише у якомусь одному з режимів, скажімо, кілька років працювати без відпустки або, навпаки, кілька років провести без роботи, у режимі вимушеної відпустки. Або коли платять тобі настільки мало, що поволі перестаєш розуміти, як можна витрачати гроші на обід у кнайпі, якщо приготувати все це вдома значно дешевше. Найгіршими є навіть не тимчасові побутові незручності, пов’язані з кожною з цих ситуацій, а непомітні зміни у свідомості, які в кінцевому результаті перетворюють тебе на якусь зовсім іншу людину, з якою ти ніби й не маєш нічого спільного. Більше того, коли ти погоджуєшся на існування в тому чи іншому спотвореному режимі, ти не знаєш наперед, до яких саме змін у свідомості це тебе приведе, і тому ти ніби від самого початку позбавляєшся права вибору. А коли усвідомлюєш, що вже пізно, і зміни – ось вони, тут, то не залишається нічого іншого, як списувати це на вікові кризи.

Можливо, найгірше в цьому випадку, це коли точно знаєш лише те, чого більше не хочеш.

Двічі на місяць, по п’ятницях, у клубі ПТУ № 13 відбуваються мистецькі акції. Тутешній актовий зал однаково добре (чи однаково погано, на думку тих, хто звик до інших стандартів) пристосований до літературних вечорів, виставок чи театральних вистав. «Колись раніше», як любить окреслювати цю епоху мій батько, не мало особливого значення, що саме відбувається цієї п’ятниці. Важливо було те, що відбувається якась «імпреза» і що на неї потрібно прийти. Не так щоб побачити саму імпрезу, як для того, щоб побачитися між собою і провести час після імпрези. У загальних рисах ця традиція збереглась і досі, якщо не зважати на помітне зменшення кількості зацікавлених і на прогресуючу «спеціалізацію» – художники уже практично не ходять до літераторів, а театрали не цікавляться живописом.

Змінились і теми післяімпрезових розмов. Питання про те, сподобалось чи не сподобалось щойно побачене, якось непомітно почало вважатися нетактовним і перестало звучати. Так, скажімо, нікому не спадає на думку після весільної забави обговорювати, чи добре грали музиканти. Натомість набагато частіше стали обговорювати, як погано ведеться спільним знайомим, які зробили кар’єру в Києві чи у Львові, або як справи у тих, хто виїхав за кордон. Те, що всім знайомим, які виїхали з Тигирина, повинно вестися погано, це ніби само собою зрозуміло. Усі ці «тут вони хтось, а там вони хто» давно вже не обговорюються. А оскільки з кожним роком виїжджає все більше людей, то й поговорити все більше є про що.

Мені всі ці розмови чомусь дедалі більше нагадують мою улюблену дитячу гру, про яку я тепер згадую майже із жахом. Мені страшенно подобалося бавитись у бібліотеку. Тітоньки із пухкими білими руками і врослими в пальці обручками, які рухалися поміж нечисленними стелажами нашої міської бібліотеки, немов уві сні, чомусь надихали мене на наслідування. Я мріяла про те, як виросту, займу місце котроїсь із них і тоді зможу мати вільний і необмежений доступ до найцікавіших книжок, які місяцями неможливо вполювати, бо вони постійно «на руках», як читатиму все підряд, в алфавітному порядку, і все це даватиме мені відчуття правдивої нірвани. Мріючи про це, я завела вдома картотеку уявних читачів і старанно вписувала до кожної картки прізвище автора, назву книги та бібліотечний код, спеціально для цього понадписувавши такі коди на всі свої дитячі книги.

Книги, які, на мою думку, мали особливу цінність, я обгортала у дерматинові обгортки для підручників або пластикові обгортки для зошитів, і мені чомусь дуже подобався навіть жахливий ґумовий невитравний сморід цих обкладинок. Я ніяк не могла зрозуміти свою тодішню подругу, сусідку Свєту, яка мешкала поверхом вище і з якою ми розмовляли російською мовою, бо так вони розмовляли вдома. Батьки Свєти були досить заможними, і апогеєм цієї заможності мені тоді уявлялися парфуми «Опіум», що ними користувалася Свєтина мама, і їхня бібліотека – серія світової літератури в російських перекладах, але насамперед – повне зібрання творів Носова (Носов Ник. Ник., як позначає його «Совєтскій енциклопєдіческій словарь»). Повне зібрання творів Носова – це у моїй тодішній восьмирічній свідомості було якесь неземне щастя. І я ніяк не могла зрозуміти, чому моя подруга, маючи таке щастя під боком, у власній вітальні, досі не прочитала жодної книги і радо позичала мені будь-яку з них усього-на-всього за морозиво, а часом і просто так. Переживали з цього приводу і її батьки, постійно ставили мене їй у приклад, і це не могло, ясна річ, не позначитися на нашій дружбі, яка ще якось подолала період початкової школи, але вже після п’ятого класу ми проводили разом час дедалі рідше, а за останні п’ятнадцять років не бачилися ні разу.

Ця монотонна і нудна забава – заповнення карток – видавалася мені тоді не менш цікавою, ніж пригоди зануди Віті Малєєва. Я могла годинами уявляти собі кожного відвідувача своєї віртуальної бібліотеки, у якій до диспозиції було всього 80 книг, бо решту батьки не дозволили мені обписувати кодами. Мені було цікаво подумки обговорювати з відвідувачем прочитане і цікавитися, чому, наприклад, книги Павла Загребельного подобаються йому більше, ніж твори Романа Іваничука, або навпаки.

При цьому ні мені, ні моїм уявним читачам ніколи не спадало на думку критикувати ті чи інші книги, шукати в них захопливого сюжету чи обурюватися їхньою соцреалістською сірістю, і напевно саме це робило гру якоюсь хворобливою компенсацією всього, чого так бракувало у книжковій реальності мого дитинства. Тепер мені здається просто жахливою думка про те, що я могла годинами займатися такою безглуздою діяльністю, як переписування прізвищ і назв з одного листка паперу на інший, і навіть отримувати від цього задоволення.

Хоча, з іншого боку, те, чим я займаюся тепер, усі ці колонки цифр і телепередач навпроти цифр, мало чим відрізняється від моєї дитячої гри в бібліотеку. І часом мені навіть вдається відчути щось наближене до медитаційного задоволення від цієї заколисливої повторюваності, від можливості робити це автоматично, не замислюючись. І напевно, якщо тренуватися роками, то знову можна повернутися до цього дитячого задоволеного отупіння, коли приречено і спокійно сприймаєш факт, що робота твоя, як і все твоє існування – сіре і нецікаве, зате комфортне і забезпечене. Все зводиться до усталених ритуалів, простого поділу на чорне і біле, до незауважування дрібних, хоч і невідворотних змін у свідомості.

Останнім часом я все рідше відвідую п’ятничні імпрези у ПТУ № 13, тільки коли туди затягає мене Теобальд, якому дуже подобається мистецька тусівка Тигирина. Після імпрези ми переважно збираємося ще у мене, і тоді з огляду на Теобальда всі переходять на англійську, а Теобальд і далі послуговується українською, але, на відміну від нашої англійської, його українська вже майже перфектна.

Останнім часом я все частіше намагаюся не думати про кризу середнього віку, до якої неухильно наближаюся (а можливо, уже непомітно наблизилася) і про яку стало настільки модно говорити у середовищі причетних до «тигиринського феномена», що часом може скластися враження, ніби таку кризу переживає саме це середовище. Хоча я, звичайно, не відчуваю в собі достатньої компетентності, аби діагностувати такі серйозні речі.

На кризу середнього віку переважно списують відверто бездарні виставки, вистави й публікації, загальний спад зацікавлення мистецтвом серед публіки, хронічний депресняк і безгрошів’я, те, що цікавих людей у місті залишається все менше, а у тих, які залишаються, все більше бракує цікавих ідей, списують навіть те, що будинки у старому місті все більше руйнуються, а новобудови виглядають усе потворніше, списують зростання вартості продуктів і спад цін на нерухомість, брудні вулиці й забиті каналізаційні труби, засилля російської попси в радіоефірі й моду ставити металопластикові вікна в середньовічних кам’яницях старого міста. Напевно, якщо постаратися, будь-яку проблему можна списати на кризу середнього віку, як на якусь таємничу і всемогутню «річ у собі», і це дає відчуття певного полегшення, адже при цьому можна нічого не робити, просто нарікати собі на кризу й чекати її завершення. А потім, мабуть, настає певний катарсис, і вже навіть не помічаєш, що з тобою, як і довкола тебе, щось не так. Хоча, напевно, саме це і свідчить про початок справді глибокої кризи.

Генеалогія, спадковість і психічне здоров’я сучасної Європи

Теобальд Полуботок-Свищенко живе у Тигирині вже другий рік, отримуючи стипендію якогось німецького фонду для дослідників Східної Європи. Час від часу він друкує у КРІСі-2 коментарі міжнародних подій.

Теобальд – син відомого у Німеччині психоаналітика професора Полуботка-Свищенка, який створив унікальний метод лікування депресії. Колись у розмові Теобальд прохопився, що стипендію в Україні знайшов йому батько з метою необхідної, на його думку, кожному німцеві профілактики «синдрому стерильності». Цей новий у психоаналізі термін запроваджений професором Полуботком-Свищенком і характеризує один із найбільш поширених останнім часом різновидів психічних захворювань. Я розповіла про дослідження професора панові Незабудку, і він страшенно зацікавився цією темою. Ексклюзивне інтерв’ю із професором, надруковане у КРІСі-2, стало в Тигирині справжньою сенсацією. Наклад цього числа переміг за рейтингом усі місцеві газети. Матеріал називався:

ХВОРІ НІМЦІ РІЖУТЬ СВИНЕЙ

Як переконливо доводять останні дослідження німецького професора українського походження Шарля Полуботка-Свищенка, шансів залишитися психічно здоровим у середньостатистичного європейця практично немає. Ексклюзивна клініка Шато д’Амур, де працює відомий психоаналітик, розробила для своїх пацієнтів абсолютно унікальну терапію, безпосередньо пов’язану з Україною. І саме ця обставина робить терапію такою успішною, – вважає пан Полуботок-Свищенко. Але спочатку про саму хворобу.

– То що ж таке синдром стерильності?

– Синдром стерильності належить до психічних захворювань, діагностувати які наука навчилася лише зовсім недавно. Хоча існувала хвороба завжди. Від цього синдрому страждали Юлій Цезар, Мікеланджело, Жанна д’Арк, Петро І, Гітлер, Сталін, Піночет, принцеса Діана і багато інших. Дивні особливості їхньої поведінки завжди відзначали історики, але тільки тепер ми знаємо справжні причини цих дивацтв. Починається захворювання досить невинно, а закінчитися може дуже трагічно. Наприклад, одним із наслідків хвороби Гітлера став голокост і Друга світова війна, політичні трагедії 30-х рр. в СРСР спричинила аналогічна хвороба Сталіна, сьогодні ми щоденно спостерігаємо за перебігом захворювання лідерів численних терористичних організацій у різних країнах, сумними наслідками цього стають теракти і сотні жертв.

– Які зрушення відбуваються у психіці такого хворого?

– Людина, мозок якої вражений цією хворобою, насамперед міняє своє ставлення до чистоти власного тіла й навколишніх предметів. Причому ставлення це може бути дуже різним. Найчастіше хворий починає з надмірною ретельністю стежити за чистотою довкола себе. Зациклюється на постійних прибираннях, робить зауваження знайомим, друзям і чужим людям (наприклад, перехожим на вулицях), якщо їхній одяг, руки чи нігті видаються недостатньо чистими. Такі люди починають носити тільки світлий одяг, постійно миють руки, кілька разів на день приймають душ, кип’ятять посуд і не харчуються поза домом.

Поступово ця потреба чистоти переростає у «внутрішній» вимір, і тоді з’являється відраза до людей, яких хворий вважає «нечистими». Сюди можуть належати представники певних національностей, перелік національностей буває різним, але найчастіше першими у списку опиняються євреї. Часом «нечистими» вважають людей із кольором шкіри, відмінним від власного, людей із незакінченою вищою освітою, одружених із іноземцями чи іновірцями. Один із моїх пацієнтів, наприклад, вважає нечистими людей, які тримають домашніх тварин, інший має застереження лише щодо котів, решта тварин, на його думку, не впливають на чистоту людини. Критерії «чистоти» можуть бути дуже непередбачуваними й нелогічними.

На піку захворювання людина починає вважати себе вищою і чистішою за всіх інших, своєрідним месією, покликаним «очистити» світ, і тоді хворі стають небезпечними для оточення. Саме такі переконання у хворих на синдром стерильності політичних лідерів призводять до етнічних чисток і встановлення диктатур, вони ж є рушієм діяльності більшості терористичних організацій. У давнину полководці із синдромом стерильності завойовували інші країни і створювали імперії. Деякі хворі придумують собі аристократичну генеалогію, аби виправдати свою вищість над оточенням.

– Отже, люди з надмірним потягом до акуратності, які до того ж іще й підкреслюють аристократичність власного походження, повинні викликати у нас підозру?

– Не все так просто. Адже на початковій стадії захворювання людина може мати й цілком протилежні симптоми. Тоді хворий цілковито перестає помічати бруд довкола себе, лінується прибирати і стежити за власною гігієною. Чистота перетворюється для нього на нудне й непотрібне заняття, недостойне обраної людини. Спільними симптомами для всіх хворих є, по-перше, переконаність у власній винятковості, по-друге, неординарність, яка розвивається у процесі хвороби. Навіть якщо на початку людина була цілковитою посередністю, синдром стерильності підвищує її амбітність, примушує мобілізувати свої сили й розвинути в собі здібності до чогось. Для таких людей дуже важливим є досягнути успіху хоча б у якійсь діяльності. Багато хворих стають успішними бізнесменами й політиками, адже для цього не потрібно мати великої обдарованості, достатньо бути кмітливим та спритним, а часто й неперебірливим у засобах досягнення мети. Деякі стають злочинцями і здійснюють геніально сплановані пограбування, стають найманими вбивцями, кримінальними авторитетами. Багато хто просто робить кар’єру, досягає високих посад і стає авторитарним керівником. Частина хворих реалізують свою потребу приниження, тероризуючи «нечистих» у сім’ї, і стають домашніми тиранами. Ті, у кого надто слабка психіка для успішної самореалізації, знаходять заспокоєння в алкоголізмі.

– Як розпізнати хворого на синдром стерильності?

– Діагностувати це захворювання на початковій стадії практично неможливо, адже хоча б якісь із перерахованих симптомів може знайти у себе кожен. На жаль, переважно до нас потрапляють хворі уже на останніх стадіях, і повністю вилікувати їх вдається вкрай рідко. Уважний психолог, знайомий із нашим методом діагностики та терапії, може відрізнити хворого, у якого вже сформувалося переконання власної обраності. Ми називаємо цю стадію захворювання другою, вона передує остаточній фазі. А остаточна фаза, на жаль, майже не піддається лікуванню. Але завжди існує можливість помилки, тому з діагнозом синдрому стерильності потрібно бути дуже обережним.

– Яка, на вашу думку, статистика поширення хвороби на території сучасної Європи?

– Важко сказати з певністю, адже ніхто не проводив відповідних досліджень, але мушу з прикрістю констатувати, що частотність захворювання останнім часом сильно зросла. Якщо така динаміка збережеться, то вже за кілька десятків років кожен п’ятий європеєць може стати хворим.

– Що є причиною такого росту захворювання?

– Причин дуже багато. Але найважливішим, як на мене, є те, що сучасна людина має надто мало шансів вирізнитися серед інших, заявити про себе світові, зробити щось незвичайне. Ми щодня дивимося новини й дізнаємося, що в кількох країнах одночасно трапилася повінь, посуха чи землетрус, що розбилося кілька літаків, ще кілька поїздів зійшло з рейок і трапилися сотні автокатастроф. Перед таким масивом екстраординарних явищ наше приватне життя виглядає блідим і нецікавим, у ньому не трапляється нічого визначного. Якщо колись достатньо було знати грамоту, вміти трохи лікувати чи здійснити хоча б одну подорож, щоб стати найповажнішою людиною для мешканців кількох довколишніх сіл, то здивувати своє оточення сьогодні надзвичайно важко. А потреба людської психіки відчувати власну неординарність не змінилася з давніх часів. Кожна людина прагне вирізнятись у натовпі, відчувати себе несхожою на інших, мати певність власної неповторності. До цього додається шкідливий вплив масової культури на людську психіку. Стандарти поведінки, які нав’язує нам телебачення й кінематограф, створили в суспільстві, точніше у його підсвідомості, культ супергероя. Кожен чоловік прагне стати схожим на Джеймса Бонда, а кожна жінка – на ляльку Барбі. Поп-культура входить у моду навіть серед інтелектуалів, стає модно жити за принципом: «Насолоджуйся комфортом і ні про що не думай». Людина, яка так живе, ні до чого не прагне, а відповідно, не має визнання від оточення, і це ще одна причина постійного відчуття незадоволення собою, нереалізованості, яке шукає виходу в екстравагантній поведінці. Нереалізованість призводить до конфлікту, який може перерости у захворювання.

У пострадянських країнах цей процес трохи сповільнений, адже сірість і монотонність совєцького життя зберегла вразливість вашої психіки. Я страшенно люблю спостерігати за українцями, які вперше потрапляють на Захід і пізнають радощі комфорту. Я заздрю їм, бо вони отримують від цього масу задоволення, а я сам, як і кожна людина, яка виросла серед усього цього, не помічаю речей, що мене оточують.

– Якщо проблема така загальна, то чому не всі захворюють на синдром стерильності?

– Грипом хворіють теж не всі, хоча в період епідемії контакту із вірусом уникнути практично неможливо. У когось психіка стабільніша, в інших слабша. Деяким людям вдається самореалізуватися, досягнути успіху в чомусь, задовольнити потреби своєї психіки. Хоча стовідсотково здорових і вільних від синдрому стерильності людей практично не існує. Ця хвороба тією чи іншою мірою зачіпає практично кожного мешканця сучасної Європи, просто не в усіх вона розвивається до небезпечних для психіки масштабів. Декому допомагає, хоч як парадоксально це звучить, існування у важких побутових умовах. Коли людина змушена багато працювати, практично позбавлена вільного часу й можливості замислюватися над своїм життям, притуплюються й потреби її психіки. Саме тому сьогодні хвороба менш поширена у країнах із нижчим рівнем життя, а в давнину хворіли лише багаті.

– У чому полягає вироблений вами метод терапії хворих на синдром стерильності?

– Метод терапії складається з кількох етапів. Насамперед хворий мусить кардинально змінити побутові умови існування й різко знизити рівень комфорту. Це входить у так званий фізичний курс і добре тонізує психіку. Для легких форм захворювання цього буває достатньо. Клініка має спеціальні території з поселеннями, де хворі ведуть натуральне господарство. Це трохи схоже на трудову терапію, яку застосовують у традиційних методах лікування психічних захворювань. Але наш фізичний курс трохи відрізняється від звичайної трудової терапії. Однією з таких відмінностей є український колорит, який зробив нашу клініку такою популярною, а терапію такою дієвою. Наприклад, одним із найефективніших засобів нашої терапії є ритуал різання свині, цілком запозичений нашими фахівцями з українського села. При цьому хворий мусить виконати роль різника й поцілити тварині просто в серце, потім зібрати кров до не дуже чистої, за його уявленнями, емальованої миски з дірочкою і при цьому постійно пильнувати, щоб кров не вилилася. Ми возимо з України всі необхідні для цього ритуалу знаряддя – від ножів, які тупляться відразу ж після того, як їх нагострили, а гострити їх треба самому на спеціальному, дуже небезпечному для використання пристрої, до емальованого посуду, який неможливо до кінця відмити навіть найкращими миючими засобами, а у клініці заборонені всілякі миючі засоби, якими не користуються автентичні українські селяни, тож мити доводиться холодною водою, відтирати жир сіллю або попелом. Це шокуюче для сучасної західної людини, але саме цей шок і є цілющим. Часто недорізана тварина виривається і з вереском гасає по подвір’ю, тоді хворий мусить самостійно наздогнати її і завершити справу, багато хто не здатен на це без належної дози самогону (всі напої, ясна річ, теж виготовлені за автентичною технологією), а в кінці потрібно за всіма правилами розділити м’ясо на частини. Це чоловіча частина терапії, жінкам доводиться готувати з м’яса ковбаси, шинки, топити смалець. І все це робиться на спеціальних печах, куди постійно треба підкидати дрова, а дрова перед тим рубати. Воду носять із криниці й підігрівають у відрах і так далі, думаю, українські читачі знайомі з технологією. На психіку людини, яка ніколи не бачила нічого подібного, це впливає дуже сильно.

Паралельно наші пацієнти проходять ще й так званий духовний щабель, що полягає в засвоєнні інтенсивного курсу історії літератури (насамперед української) та ще кількох дисциплін. Це необхідно, щоб людина змогла розширити світогляд і подивитися на проблему під іншим кутом зору. А крім того, самоосвіта допомагає відволіктися від своїх проблем не гірше, ніж важка фізична праця. Потрібно просто виробити у собі відповідні звички й повністю зайняти свій вільний час.

– Ви згадали про самогон. Багато хто критикує вашу терапію саме за те, що пацієнти у великих кількостях вживають міцні алкогольні напої. Як ви прокоментуєте цей факт?

– Не «міцні алкогольні напої», а конкретно самогон найвищої якості, очищений і виготовлений за давніми народними рецептами, його здавна застосовували і досі застосовують у нетрадиційній медицині. Самогон використовується у достатньо невеликих дозах, але він абсолютно необхідний у ситуаціях, коли людина змушена поводитися розкуто й позбутися невпевненості. Загалом це не нова ідея у психоаналізі, досить давно існує наркопсихоаналіз, наркоаналіз і гіпноаналіз, які практикують працю із пацієнтом, що перебуває під гіпнозом або під дією легких наркотиків. Мені здається, що самогон набагато здоровший, принаймні виготовлений із більш натуральних продуктів.

– Якими є результати вашого лікування?

– Розумієте, специфіка захворювання наших пацієнтів вимагає від нас насамперед понизити їхню самооцінку. Це нелегко зробити з людиною, яка хворобливо впевнена у собі. Але реалії українського життя та українська культура мають у собі щось справді магічне. Я часто сам дивуюся ефективності результатів цієї терапії.

– Як виникла ця ідея «лікування Україною»?

– Не знаю, як вам пояснити, думаю, це тонка гра підсвідомості. Я з дитинства відчував обраність української культури та інтуїтивно сподівався на осяяння, яке дозволить мені продемонструвати цю обраність світові. І ось одного разу клініка Шато д’Амур наснилася мені, вранці я прокинувся і зрозумів, що ідея порятунку світу саме в цьому, в закоріненні в український ґрунт, реалії, цю багату і незбагненну культуру, яку самі українці часто недооцінюють.

– Чи не звинувачували вас у тому, що ви самі хворі на синдром стерильності, адже цю «обраність української культури» можна тлумачити і як натяк на вашу власну обраність, і намагання врятувати світ від неіснуючої хвороби?

– Недоброзичливців завжди вистачає, але треба йти своєю дорогою і робити свою справу, все інше – баласт, який з часом відсіється.

– Чи не боїтеся ви, що діагнозом синдрому стерильності можна буде шахраювати? Скажімо, діагностувати хворобу у власного шефа з тим, щоб зайняти його місце, відправити до клініки багатого члена родини, щоб отримати право користування спадком і подібне.

– У нашій клініці таке неможливо, але щодо інших я нічого не можу гарантувати. Ейнштейн також не міг передбачити, до яких фатальних наслідків призведе його теорія відносності.

– Чи працюють у вашій клініці українські консультанти?

– Так, безумовно, я дуже ціную українців за їхню працездатність і винахідливість.

– Чи маєте ви українські корені?

– Маю, але це не стосується теми нашої розмови.

Редакція вдячна нашому постійному дописувачеві Теобальду Полуботкові-Свищенку за допомогу в підготовці матеріалу.

Про стакани і підвали

Як і більшість людей, що своїм фахом обирають мистецтвознавство, Теобальд – людина творча. Це стає очевидним уже при першій зустрічі, ще до того, як ви довідаєтеся його ім’я і фах. Рідко кого вводить в оману навіть зріст цього хлопця, що становить два метри одинадцять з половиною сантиметрів. Часом, щоправда, його питають, чи не займається він баскетболом. Але питають, не сподіваючись почути ствердну відповідь, бо достатньо лише поглянути на Теобальда, щоб збагнути, що баскетболістом, бухгалтером, водієм тролейбуса чи банківським службовцем він бути аж ніяк не може. Виглядає мій знайомий так, що на початку свого перебування в Тигирині далеко не завжди міг без перешкод зняти гроші з власного рахунку в одному з місцевих банків, бо деякі з охоронців відмовлялися пускати його всередину.

Теобальд переконаний, що в зовнішності людини не повинно бути жодних випадкових елементів, і, окрім суто естетичної та практичної функції, одяг, взуття, матеріал, з якого їх виготовлено, а також дезодорант та зачіска, не кажучи вже про вираз обличчя, мають відповідати світоглядним переконанням людини. Тому носить червоні шаровари, пошиті, як він це називає, «історично вмотивовано», тобто так, як носили в давнину козаки. Доповнює цей імідж жовто-блакитна косоворотка, пошита за класичними російськими зразками. Саме в цьому поєднанні криється «фундамент» ідейного світогляду Теобальда, що його при бажанні можна було б окреслити і як суперечливість. З одного боку, як кожен син, він бунтує проти авторитету власного батька, але стверджує, що робить це не з «банальною едипальною метою», а зі значно глибших і поважніших переконань. Теобальд вважає, що батько має рацію, коли захоплюється всім українським і навіть, на відміну від усіх українців, успішно заробляє на цьому гроші, але при цьому батько ненавидить усе російське, і це Теобальд засуджує. Теобальд також захоплюється всім українським і навіть досліджує, як уже було сказано, тигиринський феномен, вважаючи його найбільш яскравим прикладом інтелектуальної конкурентноздатності української нації в очах пересічного і непересічного європейця, але при цьому з повагою і пієтетом ставиться до всього російського. Аби ще більше підкреслити цю свою лояльність (хоча, може, й просто щоб подратувати батька),

Теобальд тримає вдома і всюди возить за собою тлустого рудого хом’яка, якого називає Лєнін, а на трилітровій банці, де живе Лєнін (серед німецьких друзів Теобальда ця унікальна у західному світі посудина викликає ажіотаж і неприховану заздрість), наклеєний девіз: «СРСР пока не вмер». Ідейне навантаження (я б навіть назвала це перевантаженням) має і зачіска Теобальда. Його волосся старанно зав’язане у коротенькі хвостики «а-ля» Цибуліно, пофарбовані у все той же гостромодний колір «зе ріал ред», тобто справжній червоний, і хвостиків цих завжди рівно чотирнадцять. Найдовший, п’ятнадцятий, хвостик пофарбований у два кольори: від кінчика до середини – жовтий, далі до корінця – блакитний. Поміж хвостиками виголені акуратні доріжки, щоб легше було вкладати волосся щоранку. Свою зачіску Теобальд називає «postсовєтський оселедець».

Символіка чотирнадцяти червоних хвостів і одного жовто-блакитного в зачісці Теобальда дуже подобається йому самому, а також моїм співробітникам із редакції. Чи викликає вона таке ж захоплення і розуміння в колі німецьких друзів Теобальда, я не знаю.

Але найбільше у зовнішності Теобальда вражає навіть не його екстравагантна манера вбиратися, а дивовижна форма зморщок на чолі. Точніше, не форма, а напрямок. Лінії, які перетинають чоло кожної людини паралельно до брів, у Теобальда розташовані перпендикулярно. Якби Теобальд носив зачіску із гривкою, цього могло б бути не видно, але чоло його відкрите, і така незвична риса обличчя відразу ж впадає в очі і врізається в пам’ять. Я не знаю, про що це мало би свідчити згідно з Теобальдовою концепцією, за якою всі риси зовнішності людини щось символізують, але мені чомусь стає моторошно при погляді на ці лінії, які зморщуються, коли Теобальд піднімає брови, і починають нагадувати акуратні стовпчики цифр із підручника математики.

Як кожна творча особистість, Теобальд прагне самореалізації. І наукової кар’єри йому для цього недостатньо. Окрім мистецтвознавчих, Теобальд має ще два різновиди творчих амбіцій – поетичні та музичні. Кілька збірок поезії, видані власним коштом (а точніше, коштом батька) у Німеччині, не принесли йому слави. Більше того, єдина рецензія, яка з’явилася на його поезію, була далеко не схвальна. «Синдром стерильності, який проглядається у кожному третьому рядку, вдало доповнений у віршах шанованого професорського синочка синдромом едиповим, а також усіма стандартними неврозами та фобіями, що їх психоаналітики охоче знаходять у своїх платоспроможних пацієнтів за їхні ж гроші. Як показує досвід, подібні захворювання лікуються тільки повним банкрутством на користь лікарів, але на дітях геніїв природа робить відомо що», – такими і подібними висновками рецензент, що сховався під псевдонімом Зіґмунд Юнґ, намагався вбити в Теобальді віру в себе як у поета. Але уважно прочитавши текст рецензії, Теобальд зауважив, що жоден із закидів критика не підтверджений цитатою з текстів рецензованої збірки. Більше того, не вказувалося навіть, якої саме збірки стосується ця рецензія. Зате текст її ряснів цитатами із Ролана Барта, Жиля Дельоза, Ніколая Бахтіна, Умберто Еко, Мішеля Фуко та інших авторів, що їх цитування у деяких текстах зустрічається не менш часто, ніж цитати з класиків марксизму-ленінізму в текстах іншого характеру. На думку Теобальда, таке цитування зовсім не кидає тіні на авторів, яких цитують, а лише свідчить, що автор рецензії мав на меті не так проаналізувати чиїсь тексти, як продемонструвати власну ерудицію. Таких псевдокритиків Теобальд знав чимало, як за їхніми текстами, так і особисто, тому не надто перейнявся рецензією і прийшов до висновку, що автор просто заздрить Полуботкові-Свищенку-старшому. Крім того, він погоджувався із Джуліаном Барнсом і не любив критиків не лише за те, що серед них багато нереалізованих письменників, а й за те, що серед них багато нереалізованих критиків.

За час перебування в Тигирині Теобальд власним коштом видав збірку віршів в українських перекладах. Зі 100 примірників накладу за рік продалися 2 (один із них купила я, другий – Евеліна). Але Теобальд задоволений і цим, бо згоден із Густавом Клімтом у тому, що подобатися багатьом шкідливо.

Реалізуючи свої творчі амбіції в музиці, Теобальд зібрав групу під назвою Terraincognita, разом з якою намагається створити новий напрямок сучасного джазу. Хоча Теобальд і сумнівається, що написані ним музичні композиції можна з певністю віднести до жанру джазової музики, але те, що вони не вписуються в рамки жодних інших музичних напрямків, він знає точно, а все, що не вписується у жанрові рамки інших музичних напрямків, традиційно відносять до джазу. Мелодії Теобальда базуються на мелодіях пакистанського та українського фольклору, мал ознаного навіть серед представників пакистанської та української націй і суттєво видозміненого композитором. Єдине, що я можу сказати про цю музику як нефахівець, позбавлений музичного слуху, це те, що вона дуже сумна. Вже після другої композиції (а всі вони досить довгі і тривають не менше сорока хвилин) у мене з’являється відчуття неймовірного розпачу, і я майже готова негайно скоїти самогубство, подібного відчуття, на щастя, не з’являється у мене в жодних інших ситуаціях. Мені відразу ж пригадується щось дуже сумне і навіть трагічне з періоду власного дитинства, і навіть якщо раніше цей спогад не викликав у мене таких сильних емоцій, під впливом музики Теобальда все міняється. Наприклад, я починаю гірко ридати, пригадавши, як не хотіла сідати на горщик, а мене примушували, чим спровокували глибоку травму психіки, ридання швидко переходять в істерику, і хоча я усвідомлюю неадекватність своєї реакції, нічого не можу з собою вдіяти, мені стає себе так шкода, що я просто змушена вийти геть із приміщення, де відбувається концерт. Щойно я перестаю чути звуки цієї музики, мені стає легше, і незабаром я забуваю про свою дитячу травму. Мені незручно перед Теобальдом за те, що я не змогла досидіти до кінця на жодному з його концертів, незручно й пояснювати причини, через які я щоразу в сльозах вибігаю із залу. Я не раз намагалася боротися із впливом цієї музики, але вона сильніша за мене, і після кількох концертів я здалася. Аби не потрапляти щоразу в незручну ситуацію, я вигадую правдоподібну причину заздалегідь, і виглядає це досить переконливо, адже моя робота в редакції часто затягується допізна. На щастя, Теобальд переконаний, що справжній митець не мусить пристосовуватися до смаків публіки. Тому не ображається на мене, як і на інших слухачів, яких, за Теобальдовими розповідями, до кінця концерту залишається трохи більше половини, а на початку збирається не більше десяти.

Останнім часом у Теобальда з’явилися свіжі музичні ідеї, які він описує наступним чином: «Я хочу грати Гершвіна в стилі Ваґнера, а Ваґнера адаптувати до фільмів Чарлі Чапліна». Теобальд активно займається втіленням у життя своєї концепції, щоправда, наразі лише на репетиціях, закритих навіть для друзів. Мушу зізнатися, я не намагалася туди потрапити.

Як на мене, справжній талант Теобальда полягає у блискавичному вивченні мов. Окрім німецької, англійської та української, він вільно володіє ще російською, польською, іспанською, італійською, голландською та грецькою. У кожній із країн, де розмовляють цими мовами, Теобальд жив по кілька місяців і опанував мови досить добре. Українською він говорить з легким акцентом і майже без помилок. На місці Теобальда я спробувала б себе у ролі перекладача. Але він вважає цю роботу недостатньо творчою.

Нащадок професора Полуботка-Свищенка ще зовсім недовго жив в Україні, коли вперше потрапив до редакції КРІСа-2, яка міститься у просторій будівлі колишнього науково-дослідного інституту. Розгалужені коридори цієї установи складаються із густо наліплених одні біля одних дверей, на переважній більшості яких написано: «Директор», «Головний бухгалтер», «Керівник відділу», або «Лабораторія». Більшість із цих кабінетів порожня, решту займають співробітники інституту, які давно не відповідають на запитання численних заблукалих відвідувачів редакції. Вони просто мовчки піднімають голову, почувши ваше запитання, так само мовчки дивляться крізь вас у простір, а потім, так і не зронивши ні слова, опускають голову і продовжують полірувати нігті, пити чай, читати пресу або замріяно розглядати краєвид за вікном. Редакція міститься на шостому поверсі інституту, про що ніде не написано, тому довідатися про це можна, лише дослідивши решту п’ять поверхів. За час існування газети редакційний колектив кілька разів помінявся, точніше, скоротився. Бюджет газети щороку зменшується, а обсяг роботи збільшується, тому працювати залишаються тільки найвитриваліші. В результаті кадрових змін із колишніх трьох відділів (місцевих, міжнародних і культурних новин) тепер залишився тільки один, а замість трьох редакторів та дев’яти штатних журналістів працює один пан Маргаритко, який, окрім редакторських, виконує і функції штатних та позаштатних співробітників, підписуючи власні статті прізвищами людей, які колись у нас працювали. Це робиться для того, щоб у читачів не складалося враження, ніби щоденна газета робиться силами кількох чоловік, на прізвища колишніх співробітників навіть виписують гонорари, якими без відома власника преміюють тих, хто все ще працює в газеті. Сподіваюся, люди, чиї прізвища використовуються, нічого не мають проти, принаймні наразі про їхні заперечення нічого не відомо. Що думає з цього приводу пан Маргаритко, я також не знаю, бо він так завантажений роботою, що поговорити з ним про щось, окрім статей для сьогоднішнього номера, неможливо.

Крім Сніжани, у редакції не залишилося жодного штатного журналіста. Із колись трьох верстальників тепер працює лише один, відділи реклами та збуту спершу об’єднали, а потім скоротили зовсім. Через це виникла плутанина з табличками на дверях, які не знімають, а тільки додають нові – так можна простежити не надто достовірну історію мешканців того чи іншого кабінету. Не надто достовірна вона через те, що часом редакційні працівники просто переселяються з кабінету в кабінет, не залишаючи про це жодних повідомлень на дверях. Тоді всім залишається просто запам’ятати, що в кабінеті з написами: «Охорона», «Головний редактор», «Бухгалтерія» насправді міститься відділ прийому безкоштовних приватних оголошень, а в кімнаті під назвою «Технічний відділ, бля» працює пан Незабудко.

Частково плутанина з табличками виникла з ініціативи керівництва. Наприклад, пан Фіалко не любить, щоб до нього приходили читачі та позаштатні дописувачі, тому на дверях свого кабінету написав: «Обережно, під напругою». Але все це не допомагає заплутати наполегливих пенсіонерів, які намагаються надрукувати свої мемуари, скарги на начальників ЖЕКів та обурені відкриті листи з приводу продажу на вулицях сороміцьких видань. Такі відвідувачі, як правило, з першої спроби знаходять потрібні двері, незважаючи навіть на те, що, згідно з табличками, у редакції є 3 відділи дозвілля, 5 головних редакторів, 4 відділи верстки і 17 комерційних директорів. Губляться люди інтелігентні і несміливі, як от, наприклад, Теобальд під час свого першого візиту до редакції.

Після того, як він обійшов усі 135 кабінетів на 5 нижніх поверхах і піднявся на потрібний, то усвідомив, що не знає, як саме мав би називатися по-українськи відділ, який надрукує його статтю про портрет України в німецьких мас-медіа. Охоронець вислухав його плутані пояснення і скерував до відповідального секретаря пана Штуркала.

– У вас стаття на підвал чи на стакан? – діловито поцікавився Штуркало, якому саме не вистачало матеріалу, щоб «забити» вільне місце на одній із сторінок завтрашнього номера.

– Я боюся, ви неправильно зрозуміли мене. Або я вас. – Звиклому до спокійної академічної атмосфери Теобальду важко було перейняти швидкий темп мовлення пана Штуркала, який нетерпляче постукував олівцем по столі, чим вселяв у Теобальда ще більшу невпевненість. – А про що, властиво, ходить? – з полегшенням видобув він зворот, який, це було йому точно відомо, є діалектним і вживається тільки на Галичині, бо є мовною калькою з польської… Але зупинив хід своїх роздумів, побачивши нервовість в очах відповідального секретаря, який не мав часу на філологічні одкровення. Хоча Теобальд переконаний, що даремно, бо насправді людям варто частіше замислювалися над етимологією слів. – Перепрошую, я не дуже добре володію українською, може, ви повторите ще раз.

Теобальд спробував виграти час, але пан Штуркало вже прийняв рішення.

– Зайдіть, будь ласка, до пана Маргаритка, він знає купу мов і вам допоможе. Гайль Гітлер! – це стосувалося вже не Теобальда, а верстальника Олежика Трав’янистого, який запізнився на роботу на дві з половиною години, чим довів пана Штуркала до передінфарктного стану. Пан Штуркало вживав вищенаведений зворот для привітання з людьми, з якими мав серйозно поговорити на не дуже приємні теми.

Але Теобальд усього цього не знав, тому злякано відсахнувся і швидко вийшов із редакції.

«Можливо, це був натяк на мій акцент, – гарячково думав Теобальд дорогою додому, – чи він просто не любить німців? Але звідки йому відомо, що я німець, я ж йому цього не сказав».

Насправді пан Штуркало таки не любить німців після того, як його одного разу заарештували на німецькому кордоні, бо комп’ютер на митниці помилково включив його прізвище до «чорного списку» затриманих за перевезення наркотиків. Через два дні інцидент було вичерпано, але на дводенний музичний фестиваль до Амстердама, куди він був запрошений як журналіст, пан Штуркало так і не потрапив.

Але цього Теобальд знати не міг, тому схилився до думки, що над ним таки пожартували. А «стаканами» і «підвалами» пан Штуркало, напевно, натякав на поширений в Україні звичай давати хабарі алкогольними напоями, – вирішив Теобальд і заспокоївся. Подібний епізод йому вже довелося спостерігати нещодавно, коли один чоловік привітався з іншим фразою: «Третім будеш?», – значення якої Теобальд не знайшов у жодному словнику, як не знаходив там і значення багатьох інших, часто вживаних на вулицях, зворотів. Знайомі пояснили, що українські пияки переважно збираються по троє, купують пляшку горілки й розпивають її в якомусь під’їзді, підвалі або й надворі. А вітатися так останнім часом стало модно і в колах непияцьких. Очевидно, натяк на підвал і стакан означав, що для своєї першої публікації Теобальд повинен «виставити», як це називалося на місцевому сленгу, тобто принести пляшку горілки цьому, як його назвали, панові Маргаритку.

Коли наступного разу Теобальд прийшов із пляшкою перцівки і текстом статті, то на вході його зупинив охоронець і попросив повідомити прізвище співробітника, до якого Теобальд збирається звернутися. Але до того часу Теобальд встиг забути прізвище, тож спробував переконати охоронця фразами на зразок: «Ви не хочете бути настільки люб’язним, щоб допомогти мені вирішити одну нагальну, на жаль, проблему, точніше, не так нагальну, як таку, що має тенденцію до швидкої втрати актуальності і яка, можливо, позитивним чином відобразиться на суспільно-політичній опінії та іміджевій структурі вашої газети?» – питав він і був гордий за себе й особливо за слівце «нагально», якого не знайдеш у жодному українсько-німецькому словнику.

Так ми з Теобальдом і познайомилися, а пляшку перцівки розпили того ж вечора в мене вдома. При нагоді Теобальд зазначив у своєму записнику, що «стакан» на журналістському сленгу означає газетну колонку, «підвал» – нижню частину сторінки, між двома колонками або без них. Згодом завдяки КРІСові-2 українська лексика Теобальда збагатилася ще і на слова: «верстка» (він окреслив це як «процес комп’ютерного оформлення сторінок»), «читка» (коректура), «полоса» (те саме, що і сторінка), «колонтитул» (загальна назва тематичної сторінки), «білок» (видрукувана на папір для коректури сторінка газети), «песики» (короткі інформаційні повідомлення у колонці), «врізка» (виділення жирним шрифтом початку тексту або інші графічні виділення в тексті, не плутати із «вирізкою» – газетною чи м’ясною), «плашка» (кольоровий, переважно сірий, фон під шматком тексту), «італік» (виділення курсивом у тексті), «болд» (виділення жирним). Теобальд любив бувати в редакції і навіть кілька разів заміняв пана Штуркала, гордо роздаючи вказівки:

– Віднесіть, будь ласка, жовток полоси на читку, там неправильна перстка колонтитула і нечитані котики.

Або:

– Цю бляшку, будь ласка, сіріше на 10 відсотків (Теобальд принципово не вживав банального слова «проценти», яке знають усі іноземці й навіть американці), а заголовок – болтом і віталіком.

І всі його розуміли, несли білок полоси із неправильною версткою колонтитула і нередагованими песиками, тобто колонкою, на читку, виділяли заголовок «італіком», тобто курсивом, робили темнішою плашку. Теобальда в редакції дуже любили, адже він ніколи не приходив із порожніми руками, а завжди приносив пиво, чіпси і компакти з хорошою музикою.

Агатангел стає в пригоді

Теобальд зайшов до мене через тиждень після появи Агатангела. На випадок, якби я захотіла позбутися щура, він приніс із собою кота Амура. Кота Теобальд привіз із дому, стійко витримавши наполегливий опір родини. Амур, родослівна якого сягала початку XХ століття, вважався сімейною реліквією і був названий на честь знаменитого гофманівського кота Мура. Крім рідкісної породи, коти цього сімейства, принаймні на думку Теобальда, відзначалися ще й особливими інтелігентністю і тактовністю.

В Україні Амур почувався не найкраще, боявся виходити на вулицю, відчуваючи там забагато незнайомих запахів, і погано реагував на бруд, крім того, він звик щодня о 17.00 приймати ванни із заспокійливих трав, чим вигідно відрізнявся від більшості своїх побратимів, для яких вода – найбільший ворог. Але в Тигирині вода увечері з’являлася в кранах не раніше 18.00, і хоча це відповідало 17.00 за середньоєвропейським часом, така зміна режиму дуже дратувала Амура і призводила до порушень травлення. «Ось кого можна демонструвати на підтвердження батькової теорії про синдром стерильності. Стадія як мінімум третя, якщо не четверта, ще не відкрита професором Полуботком-Свищенком», – жартував Теобальд.

Навіть якби я все ж таки вирішила позбутись Агатангела й чекала з цим до приходу Теобальда, сумніваюся, що Амур зміг би опуститися аж до того, щоб їсти в чужому домі нестерильного щура невідомого походження. Наскільки мені відомо, він відмовлявся їсти навіть сире м’ясо з базару й вимагав харчування виключно сухим кормом та імпортними консервами для тварин, віддаючи помітну перевагу товарам німецького виробництва.

Коли я пояснила Теобальдові, що передумала вбивати щура, він не здивувався, сказавши, що багато його знайомих зробили б на моєму місці те саме. Теобальд прийшов рівно о 19.35, якимось незбагненним для мене чином він примудрився зорієнтуватися у графіку руху автобусів у Тигирині й ніколи не витрачав часу на стояння на зупинках. Не знаю, як саме йому це вдавалося, мої спроби сідати на автобус в один і той самий час іще ніколи не завершувались успішно. Хтось один із нас, або я, або автобус, завжди виявляв непунктуальність. О 20.40 на телеканалі «1+1» мав би початися фільм «Війна в Центральному парку» з Томмі Лі Джонсом. Я завжди з особливим відчуттям чекала цієї пори дня, якщо бувала вдома, бо телеканал «1+1» часто демонстрував у прайм-таймі зовсім не ті фільми, які обіцяв у присланій нам у газету телепрограмі, і тоді десятки читачів дзвонили в редакцію і критикували мою роботу. Я цього не любила, ще більше цього не любив пан Незабудко, тому я намагалася бути готовою до неприємностей і щовечора стежила за телепрограмою.

Зараз, ледь привітавшись із Теобальдом, я теж швидко кинулася до телевізора, щоб перевірити точність телепрограми. На екрані замість Томі Лі Джонса був Пол Ньюман. Я похолола і безсило опустилася на стілець. Перед моїми очима пропливла розгнівана секретарка, яка кидає трубку після чергового спілкування з обуреним читачем, а потім обличчя пана Незабудка і його сакраментальне: «На хуй ваші виправдання, панно Гориславо, будем штрафувать». Потім у ланцюжку неприємних асоціацій з’явилась і та, що не платили вже понад три місяці… У момент, коли я вже переключилася на думки про те, в кого б іще позичити грошей, до залишеного мною на журнальному столику пульта підскочив Агатангел і спритно перестрибнув із кнопки на кнопку. На екрані з’явився Томмі Лі Джонс. Виявляється, я помилилася каналом. Я зітхнула з полегшенням і вдячно подивилася на щурика. Завтра ж куплю йому подвійну порцію крабових паличок його улюбленого сорту. Здається, з усього, щоправда не надто різноманітного, асортименту продуктів, які потрапляють до мого холодильника, він любить їх найбільше.

Галицький патріотизм, галицький сепаратизм, або За ким журяться галичанки

Ніщо не дратує Сиґізмунда Жоржевича Фіалка більше за власне ім’я і по батькові. Навіть власне прізвище. Останнє теж піддратовує, але не настільки. Через це (хоч і не тільки через це) Сиґізмунд Жоржевич уже понад двадцять років не спілкується із власним батьком. Відтоді, як померла пані Христина, мати пана Фіалка, галичанка з дзяда-прадзяда. Поки жила мати, спілкування з батьком було не уникнути, але відразу після похорону Сиґізмунд Жоржевич назавжди посварився із Жоржем Сиґізмундовичем (пана Фіалка назвали на честь діда-одесита) і відтоді намагається фігурувати тільки під своїм прізвищем.

Те, що пан Фіалко так ненавидить власне ім’я та по батькові, має, окрім суто естетичних, і цілком практичні підстави. Патріотизм заступника нашого головного редактора давно переріс межі явища, званого «національним», і розширився (чи звузився?) до значно радикальніших позицій. Пан Фіалко зовсім цього не соромиться, а навпаки, вважає помилковим негативне ставлення до націоналізму, часто характерне для середовища інтелігенції. «Україні потрібен свій Мілошевич», – любить він заявляти, щоправда, наразі лише за чаркою, і мотивує таку потребу необхідністю «позбутися жидів, а потім москалів». Свої переконання пан Фіалко підтверджує активним членством в усіх ультранаціоналістичних організаціях нашого міста та полум’яними виступами на відповідних мітингах. Своє ім’я і по батькові він старанно приховує, адже невідомо, як найбільш радикальні з однодумців можуть поставитися до походження свого лідера.

Власне, тим, що пан Фіалко не носить батькового прізвища, він завдячує бабці по материній лінії, галичанці «з дзяда-прадзяда», яка не допустила до того, щоб її єдиний онук носив прізвище Стукачов. Сиґізмунд Жоржевич дуже вдячний бабці за наполегливість. Тим більше що добитися цього було нелегко, а перемога в конфлікті назавжди посварила її із зятем.

Пан Фіалко не раз думав про те, щоб змінити ім’я і по батькові, але раніше якось не зібрався, а тепер це було надто ризиковано. Адже якщо така відома у місті людина, як пан Фіалко, вирішить раптом міняти паспортні дані, це обов’язково зацікавить пресу, і ця інформація стане відомою тим, кого це зовсім не стосується.

Поза своїми радикальними переконаннями, Сиґізмунд Жоржевич – дуже спокійна людина, захоплюється філателією, оздоровлюючим бігом підтюпцем та вирощуванням традесканцій. Його колекція квітів уже налічує всі 60 видів цих рослин, відомі сучасній ботаніці, і тепер пан Фіалко схрещує традесканції з іншими квітами з метою виведення нових сортів. Йому вже вдалося створити гібрид традесканції з калиною, стебло якого в’юнке, листя вкрите пушком, плоди – яскраво-червоні, формою нагадують тризуб і мають чимало лікувальних властивостей. Рослину пан Фіалко назвав «Зажурилась галичанка», виходячи з глибокої фольклорної символіки калинового дерева. Зараз наш заступник головного редактора працює над схрещенням своїх улюблених квітів із орхідеєю і планує назвати цю рослину «Українська еліта», але наразі надто висока вимогливість орхідеї до кліматичних умов не дає здійснити задумане.

Вазонки з колекції пана Фіалка давно не поміщаються у нього вдома, тому він розносить традесканції по офісах усіх партійних і громадських осередків (числом 13), членством у яких пишається.

У юності Сиґізмунд Жоржевич був скульптором, і, попри всмоктані з молоком матері ідеї національного відродження, довший час підробляв, виготовляючи для колгоспів і радгоспів в околицях Тигирина пам’ятники вождя всіх народів. Йому вдалося непогано набити руку в цьому ремеслі, замовники залишалися задоволеними, а пан Фіалко мав постійний і доволі пристойний заробіток. Але його творча душа активно прагнула більшого і через брак самореалізації, достойної справжнього митця, спонукала пана Фіалка до зловживання алкоголем.

Легенди про грандіозні пиятики у богемному середовищі тигиринського андеґраунду радянських часів досі передаються із уст в уста молодшого покоління. Наприклад, уже стала хрестоматійною історія про те, як двоє молодих вродливих художників переодягнулися повіями і «зняли» навпроти «Інтуристу» першого секретаря райкому партії. Після цього, за однією із версій, їм назавжди було закрито шлях до персональних виставок. Інший варіант тої ж легенди стверджує, що перший секретар виявився прихованим гомосексуалістом, а юні художники, що відкрили йому цей бік власної натури і подарували незвідану досі насолоду, зробили блискучу кар’єру. Важко судити, котра з версій є правильною, бо обидва художники давно виїхали за кордон і стали там відомими, а подальша доля першого секретаря сьогодні нікого не цікавить.

Не менш відомою є історія про те, як двоє молодих поетів у кінці 80-х ходили містом і питали перехожих, у якому році Стінґ написав пісню RockSteadyі чи варто було нагороджувати Богдана-Ігоря Антонича премією імені Василя Стуса.

Пан Фіалко свого часу також побився об заклад у веселій компанії, що під час відкриття чергового пам’ятника вождя всіх народів у селі Червоношляхівка скульптуру прикрашатимуть геніталії дитячих розмірів, які цнотливо визиратимуть із розстебнутої ширіньки. Як людина слова, наш заступник головного редактора дотримав слова і назавжди втратив надійне джерело підробітку.

Після цього йому не залишалося нічого іншого, крім як піти в дисиденти. Невідомо, чим саме займався пан Фіалко у період з кінця 70-х до кінця 80-х років, зате, починаючи із 1991 року, його діяльність більше ніж бурхлива. Уже протягом кількох перших років незалежності зусиллями пана Фіалка у Тигирині було створено цілий ряд громадських організацій. Ось тільки найвідоміші з них: «Гільдія тигиринського козацтва» (спонсор – Еміграційне товариство міста Торонто), «Спілка етнічних тигиринок» (спонсор – Міжнародний фонд «Відродження»), «Ліга пляшкарів тигиринщини» (за сприяння облдержадміністрації), «Товариство відновлення старовинних технік стінопису» (спонсор – Еміграційне товариство міста Торонто) та ряд інших. Майже щодня котресь із цих товариств організовує урочисте засідання, на яке запрошує пана Фіалка листівкою в національних кольорах, у кінці тексту запрошення завжди маленькими літерами від руки дописано: «Після завершення урочистої частини планується фурше». З яких міркувань члени громадських організацій під проводом пана Фіалка схиляються до саме такого написання цього слова, невідомо. Після кожної з таких акцій пан Фіалко повертається на роботу в піднесеному настрої, від нього віє енергійністю та коньяком із цитриною. Робота після цього йде у нього помітно веселіше, він приговорює щось сам до себе в такт стукання по клавіатурі, і сторонньому спостерігачеві, не ознайомленому зі славною біографією нашого заступника головного редактора, могло би видатися, що Сиґізмунд Жоржевич нагадує тихого алкоголіка.

Партійна приналежність пана Фіалка часто змінюється. Він постійно коливається у своїх переконаннях між ТРУБЗ(нє) і ЛРУБЗ(нє), а кожна із цих партій дуже зацікавлена у політичній підтримці нашого заступника головного редактора, адже разом із ним від партії до партії переходять і всі члени очолюваних ним громадських організацій, а це становить суттєву частину тигиринського електорату. Тому Наш Засновник вважає за велику честь те, що пан Фіалко погодився працювати у КРІСі-2 і щомісяця особисто вручає йому конверт із зарплатнею. Скільки заробляє пан Фіалко, ніхто не знає, і він, здається, єдиний, кому платню не боргують.

Сиґізмунд Жоржевич кілька разів був одружений, але зараз живе самотньо, а всі колишні дружини регулярно надсилають йому листи з Італії, де перебувають на заробітках.

Часом мені здається, що всередині пан Фіалко заповнений мавпочками, які шиють канцелярські нарукавники на електричних швейних машинках. Нижній ряд мавпочок зшиває нарукавники, верхній розпорює і розпрасовує шви, а потім кидає деталі донизу, де шви знову зшивають і старанно запрасовують. Якщо котрась мавпочка встигає зшити нарукавник швидше, ніж інша – розпороти, вони міняються місцями. Щовечора визначається мавпочка-переможець, яка отримує нагороду – двісті грамів нерозбавленої горілки.

Тигиринський витязь

Щорічне вручення нагород «Тигиринський витязь» було започатковане партією ТРУБЗ(нє) після того, як наш Інвестор номінувався на одержання нагороди «Галицький лицар», але так її і не отримав. Метою церемонії є переплюнути львівську за розмахом та резонансністю. І перший крок до цього вже зроблено, як переконливо доводять спостереження Олежика Трав’янистого, який паралельно до своїх обов’язків верстальника КРІСа-2 виконує місію літописця «Тигиринського витязя». Цю посаду Засновник придумав минулого року, після того, як йому дуже сподобалася іронічна стаття Олежика про церемонію вручення нагород «Галицького лицаря». В обов’язки літописця входить не лише створення піар-текстів, а й відстежування публікацій в інших ЗМІ. Так от, цього року, за підрахунками Олежика, у газетах та журналах регіонального та загальноукраїнського спрямування про «Тигиринського витязя» було на три згадки більше, ніж про «Галицького лицаря». Якщо така пропорція зберігатиметься й надалі, а в тому, що так воно буде, ніхто не сумнівається, то через кілька років про «лицарів» ніхто вже й не згадуватиме.

Тигиринських витязів щороку обирається лише три, на відміну від значно більшої кількості галицьких лицарів. Це має показати, що в церемонії «якість превалює над кількістю», як висловився колись Соломон Айвазовські. Кожному з витязів дарується символічна тигрова мантія (дехто схильний дорікати за це організаторам відсутністю національної символіки, інші ж, навпаки, вбачають тут похвальний інтернаціоналізм, не обмежений регіональними забобонами) і печатка, на якій зазначено рік вручення нагороди та назву номінації – витязь-персона, витязь-митець, витязь-борець. Стати тигиринським витязем можна кілька разів і навіть кілька разів підряд, і багато достойних людей нашого міста вже мають цілу колекцію тигрових мантій та печаток, часто в різних номінаціях. Мій батько отримав нагороди у двох перших і двічі номінувався на третю. Кандидатури можуть висуватися всіма охочими, переможець повинен набрати найбільшу кількість голосів в інтернет – голосуванні. Єдиною вимогою до кандидатів є відсутність номінацій та нагород «Галицького лицаря», дві церемонії ніщо не повинно об’єднувати.

Все ніби то просто, але кожне вручення супроводжують гарячі дебати, відвідувачі інтернет-форуму підозрюють організаторів у корупції, звинувачують у суб’єктивності та підтасовуванні результатів голосування. Ці підозри публікуються на сторінках жовтої преси й активно обговорюються краянами, що додає конкурсу популярності. Досі вхід на церемонію вручення нагород був тільки за запрошеннями, які розсилаються організаторами, але цього року містер Гомосапієнс запропонував ввести частину платних запрошень за високими цінами, щоб підняти престиж акції у бізнесових колах. Ефект перевищив усі сподівання. Суми, вирученої з продажу квитків, вистачило б на виплату двомісячної заборгованості журналістам КРІСа-2. І спочатку ці гроші призначалися саме на ці потреби, але в останній момент Засновникові терміново потрібно було виїхати на один із престижних бізнесових семінарів у Лондоні, і гроші пішли на оплату коштів цієї подорожі. Престиж, як відомо, коштує дорого.

Цьогорічна роздача тигрових мантій відбувалася в особливо напруженій атмосфері, адже за більшістю голосів на інтернет-форумі витязем-митцем і персоною було обрано Юліана Йосиповича Незабудка, а витязем-борцем – пана Фіалка. Це, ясна річ, породило шквал публікацій про те, що «організатори вирішили розділити нагороди між собою», і Засновник навіть запропонував провести повторне голосування і підтасувати його результати, щоб нагородити ще когось, з-поза середовища організаторів. Але містер Гомосапієнс, якого запитали про пораду, висловився категорично проти. На його думку, незадоволені завжди будуть, і звинувачень не зменшиться, а історія з підтасуванням фактів обов’язково де-небудь вилізе, і тоді репутацію конкурсу вже не відновити. Голландський консультант порадив використати ситуацію, що склалася, для реклами КРІСа-2 і навіть порадив, як саме.

Перший тигиринський флеш-моб

Саме так називався спосіб промоції КРІСа-2 від Арнольда Гомосапієнса, і був це, у традиційному стилі голландця і за його ж характеристикою, – «найновіший європейський тренд». Мені не зовсім зрозуміло, чому наш консультант вважає цю традицію європейською за походженням, адже перший у світі флеш-моб відбувся у Нью-Йорку, коли кілька сотень жартівників несподівано завітали до великого торгового дому й зосереджено випитували у продавців «канапу для кохання». Учасники цієї акції не були знайомі одне з одним і до останнього моменту не знали, що і де робитимуть, крім того, що це буде акція, цілковито позбавлена сенсу. Усі вони відгукнулися на анонімні запрошення через Інтернет.

Проте коли я висловила свої сумніви на нараді, організованій напередодні вручення нагород «Тигиринський витязь», Соломон Айвазовські сказав, що в «Газеті виборчій» флеш-моб теж назвали європейською традицією, тому й нам можна. Для пана Айвазовські «Газета виборча», яку він щодня ретельно прочитував у Інтернеті, була незаперечним авторитетом. Переконати його в тому, що його улюблена газета помилилася, не зміг би ніхто, хоча інформація, скажімо, про те, що газета «Ньюсвік» чи тижневик «Шпіґель» думають інакше, примусила б його на мить замислитись, а потім повернутись до обговорення фразою: «Можливо, але це не має значення». Чому саме пан Айвазовські так довіряв «Газеті виборчій», невідомо. Можливо, просто через те, що польську він знав найкраще з усіх інших іноземних мов, не рахуючи, ясна річ, російської, але хто б довіряв російській пресі.

– Канонічний флеш-моб повинен виглядати так, – продовжував висловлювати свою ідею містер Арнольд. – Цілком чужі й не знайомі одне з одним люди збираються на заклик анонімного організатора й виконують його позбавлений сенсу наказ. Наприклад, одна частина групи кричить: «Пінг!», а друга: «Понг!» Після цього вони розходяться, такі ж чужі одне одному, як і до акції. Їм не йдеться ні про вираження якихось ідей, ні про створення власного середовища, не прагнуть вони і звернути увагу громадськості на те чи інше явище. Вони просто хочуть публічно робити щось беззмістовне, і це приваблює до себе увагу публіки. Але у світі флеш-моб давно почали використовувати з рекламною і антирекламною метою. Наприклад, перед Різдвом у багатьох країнах світу організували флеш-моби на знак протесту проти масових святкових закупів подарунків. Цим було змінено одну з основних засад явища – цілковиту беззмістовність, і флеш-моб перетворився на звичайний гепенінг із конкретним посланням до публіки. Саме так я і пропоную використати його під час церемонії вручення нагород «Вітязь в тігравай шкурє», – назву містер Гомосапієнс вимовив із сильним акцентом, явно пишаючись глибиною своїх знань із давньої літератури.

Реалізувати свою ідею містер Арнольд пропонував так: група студентів (достатньо 10—20 осіб) у бутафорських тигрових мантіях із написами «Я – за справедливість» напередодні церемонії вручення «Тигиринських витязів» щодня протягом кількох годин ходить містом, зупиняється біля газетних кіосків, купує по 10 примірників КРІСа-2 і на очах у публіки демонстративно спалює газети. На думку голландця, це викличе зацікавлення читачів до чергового числа газети, а також стимулюватиме публіку активніше обговорювати акцію вручення нагород. Під час церемонії група цих же студентів вдереться в зал, де проходитиме урочистість, і подарує квіти одному з нагороджених, наприклад, панові Фіалку. А потім один із підпалювачів виголосить промову, у якій запропонує всі три нагороди віддати панові Фіалку й віднині визначати лише одного витязя. Така акція обов’язково запам’ятається і відверне увагу публіки від скандалів довкола організаторів.

Ідея містера Арнольда дуже сподобалася Засновникові. Ясна річ, бульварні газети Тигирина всі як одна виступили з критичними матеріалами про те, що це ніякий не флеш-моб, а звичайна рекламна акція. На це пан Незабудко відреагував із традиційним для нього філософським спокоєм: «Ну і хуй з ним, основне, шо работає».

Як не перетворити власну біографію на історію хвороби?

Мої батьки завжди були національно свідомими. Коли вони одружилися, я намалювала їм у подарунок великий вазонок, що стояв на підвіконні й був прикрашений чомусь новорічними іграшками, хоча одружувалися батьки влітку, це я чітко пам’ятаю. Під малюнком стоїть підпис: «Татові і мамі у день весілля. Донечка Горислава, 12 р.» Цей малюнок досі лежить в альбомі із сімейними світлинами того періоду. Не пам’ятаю, щоб у школі хтось дражнився через те, що мої батьки неодружені, хоча на той час це, ясна річ, було не прийнято. Тато з мамою вважали світські шлюбні формальності недоречними, на кілька десятиліть випереджаючи моду на подібні речі в нашому місті. Щоправда, спонукала їх до цього не солідарність із популярними тоді у Європі поглядами «дітей-квітів», вони просто хотіли взяти церковний шлюб, а на той час у Тигирині це було не так просто. Тобто потай їх, звичайно, могли повінчати, але потай вони не хотіли. Тому вирішили зачекати, доки часи зміняться, і чекати довелося дванадцять років.

Щоб повніше реалізувати свої національно свідомі настрої, мама з татом точно відтворили обряд гуцульського весілля, спеціально для цього кілька років збирали фольклорні записи по гірських селах. Скопіювали абсолютно все: одяг, послідовність страв, застільні пісні, вітання, обряди, ігри. Навіть навчилися бойківської говірки й бавили гостей дотепними діалогами, густо пересипаними «ґаздику ґречний», «встидали би ся», «ніхто вам не розказ», «най буде», «гаразду не видко», «заткала би тя лиха година». Фільмувати дійство запросили оператора телеканалу ВВС (батькові зв’язки зробили це можливим), і тепер уривки з фільму про весілля моїх батьків часто демонструють по телебаченню англійською мовою в передачах про Східну Європу.

Найбільше мене вражає у їхній біографії цей довгий дошлюбний період. І не лише тому, що він був найщасливішим. Як на мене, у ті часи це було справжнім актом громадянської мужності. Адже це зараз ніхто не цікавиться, чи є у вас та вашого партнера штамп у паспорті, а моїм батькам доводилося пояснювати його відсутність на кожному кроці, адже питанням офіційного оформлення стосунків цікавилися в готелях, на базах відпочинку, в поліклініках, закладах соціального страхування, при влаштуванні дитини в ясла, садок та школу, курси крою та шиття при будинку піонерів, навіть у ЖЕКу, а без довідки з ЖЕКу пускали тоді хіба що до громадських вбиралень.

Їх не визнавали за сім’ю навіть родичі. Лише після одруження батьків я вперше побачила обидвох своїх бабусь, дідусів і ще масу різних незнайомих людей, які досі соромилися позашлюбної онуки і яких відтепер я мала вважати найріднішими. Не можу сказати, щоб нововведення в наш побут на зразок недільних сімейних обідів із численними родичами викликали у мене захоплення, тим більше що через це ми з батьками тепер украй рідко на вихідні їздили в ліс, бо майже щотижня приїздили в гості родичі, ще рідше ходили на морозиво утрьох, бо родичі відвідували нас навіть серед тижня, ніби намагалися надолужити втрачене за 12 років розлуки.

Коли мені виповнилося 13, у мене народилася сестричка, і я вперше зрозуміла, чому це число називають «чортовою дюжиною». Малеча плакала ночами й не давала спати, мама з татом ходили роздратовані й часто не розмовляли одне з одним. Численні родичі й обидві бабусі намагалися допомогти, від чого складалося враження, ніби у нас вдома оселився мандрівний цирк. Навіть запах був подібним, бо бабця Катруся приносила із собою улюблену кицьку, а бабуня Олеся – улюбленого кота. Обидві тварини щиро ненавиділи одна одну й постійно воювали.

Ще через рік від нас пішов тато. Мама сказала мені, що він покохав іншу жінку. Зараз у них із цією жінкою п’ятеро дітей, а у мами ще двоє із другим чоловіком. Я дуже рідко спілкуюся з мамою і ще рідше – з батьком.

Свого часу батько хотів бачити мене дослідницею національного фольклору, закоханою в сиву давнину. Більше того, він мріяв, що саме мені вдасться нарешті на підставі архівних матеріалів довести, що Тигирин, по-перше, давніший за Львів, по-друге, що його роль в історії Галичини значно вагоміша за роль решти міст регіону. Те, що я вирішила досліджувати явище тигиринського феномена, спочатку трохи розчарувало його, він вважає тему ще занадто «свіжою» для наукового дослідження, а також без особливого захоплення ставиться до модного в сучасній науці інтердисциплінарного методу. Але згодом батько змирився і тепер був би щасливий, якби я нарешті захистилася «хоч із якоюсь» темою.

Досягнувши зрілого віку, він цілком полишив свої прогресивні погляди і став затятим традиціоналістом. Дванадцять років, прожитих не в шлюбі, вважає найбільшим гріхом свого життя, і всі неприємності, які трапляються з ним тепер, сприймає як покарання за цей гріх. Змінилося і його ставлення до жінок. Нова дружина батька має незакінчену середню освіту й питає дозволу навіть на те, щоб піти до сусідки по сіль. Саме таку роль жінки в суспільстві мій батько тепер вважає єдино правильною. Моя робота в КРІСі-2 непокоїть його, він вважає, що це відволікає мене від серйозної науки і привчає до поверховості, притаманної журналістам, не кажучи вже про те, що така робота «не для жінки», щоправда, останній аргумент він висловлює не дуже переконано, бо роботу на сьогоднішній день знайти непросто, а оскільки я жінка неодружена, то мушу перебиватися «чим Бог дає». Підозрюю, якби я раптом вийшла заміж, надію на що батько, здається, вже втратив, він був би категорично проти, щоб я працювала в газеті, та й узагалі щоб працювала, хоч і свідомий того, що я навряд чи поділяю його погляди. Останнє він вважає своїм покаранням за гріх розлучення.

Не так давно батько почав дошукуватися причин такого покарання й навіть ходив зі своєю проблемою до ворожки та ясновидиці, що «віщує та пророкує долю», на ім’я Василина. Василина сказала батькові, що коли зачаття першої дитини відбулося у третій день Великого посту, а вона підрахувала, що так було в день мого зачаття, дитина обов’язково розчарує батьків. Бо це Божа кара за порушення церковної заборони. Мені здається, що підсвідомо батько вже змирився з цим прогнозом і тепер кожен мій крок сприймає як його підтвердження. Для того, щоб спокутувати несвідомий гріх (адже на момент мого зачаття батько ще не був віруючим), він вирішив постити протягом двох тижнів кожного місяця. Його дружина навіть потай скаржилася мені, що це надто строгий піст, він не вживає у їжу нічого, окрім хліба й води, і навіть не спить у подружньому ліжку, аби уникнути спокуси.

Но камєнтарь, тіпа

Олежик Трав’янистий прийшов працювати до КРІСа-2 із «Подробиць» після того, як звільнився (за версією Сніжани – його звільнили) із «Документів і аргументів», куди він потрапив після роботи в «Аргументах і подробицях». Усюди він починав працювати верстальником, потім писав першу статтю, стаття подобалася керівництву, йому замовляли наступні, він ставав ведучим популярної рубрики, а потім раптово звільнявся (чи його звільняли). Сніжана пояснює повторюваність цього сценарію тим, що Олежик, по-перше, видавав передруки з Інтернету за власні тексти, а по-друге, його підозрювали у дрібних кишенькових крадіжках.

В «Аргументах і подробицях» Олежик друкував огляди нових комп’ютерних ігор під псевдонімом Сєня. Написано це було, за визначенням самого автора, «маршрутковим сленгом»: «Ну, чувакі, значіться, так. На коксі тіпа ця фігня не канає, бля. Тута тіпа лучче кіслата тіпа. Дозняк мінімальний дета до пятого уровня, а там можна і ширку, на хуй. Ну кокс тіпа тоже, но менше…» Деякі особливо сміливі запозичення із живого розмовного мовлення редакційна цензура вилучала, але рубрика була доволі популярною, аж поки хтось не написав до редакції, з якого сайта передирає свої огляди Сєня.

У «Документах і аргументах» Олежик писав про плітки із життя голлівудських зірок, супроводжуючи їх коментарями у стилі: «май харт вил ґо он!!!!», «брак відповідних слів», «но камєнтарь, тіпа». У «Подробицях» уже піднявся до кінорецензій: «Тьолкі-падружки у новому фільмі Лінча «Малхоланд драйв» на початку тіпа нєзнакомі, зато потім їх не одрізнить од лесбіянок». Або «Наша любіма Софочка Лорен, якій цього року бамкнуло вже ого-го років, на екрані тіпа як новенька».

У КРІСі-2 Олежик вів рубрику «Антисуржик від Франя», у статтях якої дописував на різноманітні теми українізованим та ошляхетненим варіантом «маршруткового сленгу». Ідея цієї рубрики належала Соломонові Айвазовські, він же особисто затверджував кожну публікацію Олежика. Метою публікацій було не стільки відображення того, як насправді говорять підлітки на тигиринських вулицях, як створення мови, що нею вони мали б говорити, на думку Олежика та пана Айвазовські. Наприклад, коли йшлося про алкоголь, то замість запозиченого з російської «бухло», «водяра», «вінчик» чи «закусон» (варіант «хавка») пропонувалося казати: «випивон» (менш вульгарне), «сивуха» (за Котляревським), «vino» (поближче до Європи) та «їдження» (діалектне). Замість розповсюдженого «по кайфу» пан Айвазовські наполягав на конструкції «за кайфом», бо так звучить більш по-українськи. Аби уникнути кальок із російської, пан Соломон спонукав Олежика вживати латинізовану лексику, в результаті «Антисуржик від Франя» був багатий на різноманітні: «інстракшн», «доксторідж», «хедофіс», «лінканути», «крекнути» і «вестибулярніше». З часом пан Айвазовські став довіряти Олежику й пускав його дописи в друк без перечитування. Деякі із цих невідредагованих статей Франя залишали враження, ніби автор не до кінця розуміє значення тих чи інших слів латинського походження. Наприклад, «посполитіший» часто в контексті можна було зрозуміти, як аристократичний, «стокротка» чомусь ставала «квіткою з вазонка фіолетового кольору з шорсткими листками», а «дереворити» виявлялися «малюнками на міді». Хоча, можливо, це був «свідомий пришпил», і Франьо розраховував на ерудицію читача, який побачить у такій зміні семантики тонку гру.

Лексичне новаторство Олежика та пана Айвазовські не обійшло стороною і матюків. Замість виразу «бля буду» Франьо пропонував говорити «Ой лишенько!» (як варіант «Ой лишенько ж моє!», наголос на «о»), паразитне «сука» заміняти на «джура», а немилозвучне «іди на хуй» усунути значно більш автентичним «звійся геть!». Не знаю, чи прижилися його пропозиції серед читачів КРІСа-2, але в редакції антисуржиком від Франя активно послуговувалися.

Минуло більше року після того, як Олежик почав працювати у КРІСі-2, коли в редакції вперше сталася крадіжка. У Сніжани Терпужко вкрали гаманець із останніми 10 гривнями. Проведене внутрішнє слідство не дало результатів. Сніжана підозрювала Олежика, але пан Айвазовські категорично відмовився розділити ці підозри. Сніжані компенсували втрати і звільнили охоронця, який у той день чергував на вході до редакції.

За кілька місяців крадіжка повторилася. Жертвою знову стала Сніжана. Їй знову не повірили.

Другий труп невідомого

Під такими заголовками вийшли через тиждень після зникнення містера Арнольда три найпопулярніші газети нашого міста – «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці». Усі вони розповідали про понівечений труп повнуватого чоловіка середнього віку, знайдений вночі біля смітника однієї з новобудов. Біля тіла не виявили жодних документів, а відрізана голова щезла. «Ведеться робота із встановлення особи потерпілого, – писали газети. – Слідство розробляє дві робочі версії. Версія перша: цією особою може бути зниклий кілька днів тому за дивних обставин громадянин Голландії, який проходив двотижневе стажування у газеті КРІС-2. Версія друга: у місті з’явився серійний убивця».

Нижче цієї статті у «Подробицях» була розміщена реклама однієї туристичної фірми: «Суперпропозиція! Зимовий відпочинок у Карпатах! Незабутні враження – 15 днів без ночівлі всього за 200 у. о.».

Сніжана Терпужко

Ця тендітна жіночка, безумовно, належить до найколоритніших особистостей КРІСа-2. Легенди про неї настільки тісно переплелись із епізодами з реального життя, що відрізнити перші від других сьогодні вже практично неможливо, і доводиться сприймати Сніжану Терпужко як живе втілення легенди, а легенду про неї – як логічне продовження прототипа.

Важить вона не більше 45 кілограмів. Ніхто ніколи не бачив, щоб Сніжана щось їла, хоча приходить вона в редакцію першою, а йде останньою. Носить перуку із довгим волоссям яскравої блондинки, перука закриває більшу частину обличчя, і з-під волосся видно лише вухо, кінчик носа або намальовані яскраво-червоною помадою губи. Сніжана не курить (чи не єдина в редакції), віддає очевидну перевагу червоному кольору, носить екстремально короткі міні-спідниці і взуття на дуже високих та тонких обцасах. Узимку, навесні й восени кутається в коміри зі штучного хутра, знає напам’ять біографії не лише всіх кримінальних авторитетів Тигирина, а й високих посадових осіб, їхніх дружин, коханок, коханців їхніх дружин та повнолітніх дітей. Неначе досвідчений лікар, Сніжана протягом кількох секунд може видати достовірну інформацію про те, за якою статтею Кримінального кодексу і на скільки можна посадити до в’язниці будь-кого із мешканців нашого міста.

Більшість своїх статей Сніжана вперто починає реченням: «Яскраво світило сонечко, і ніщо не передвіщало жахливої біди, яка от-от мала трапитися», попри те, що пан Незабудко завжди викидає це речення, як і більшість роздумів Сніжани про погоду, мораль чи інші філософські категорії.

Але найчастіше пан Незабудко викидає зі статей Сніжани прикметники, які вона дуже любить вживати: неймовірний, жахливий, душероздиральний (саме так Сніжана перекладає це слово з російської), холодящий серце. Пан Незабудко намагався колись пояснити Сніжані, що Венгрія і Угорщина – це не дві різні країни, а Чехословаччина – навпаки, дві різні, і що не можна писати: «Покійника загорнули в салафан». Але такі речі Сніжана вважає дрібницями в роботі кримінального репортера, якому в голові набагато важливіші речі. Вона любить ніби між іншим згадати в розмові, що користується тільки парфумами «коко ченел номер п’ять».

Ніхто і ніщо в світі не здатні переконати Сніжану, що вона не має рації, коли сама вона не має сумнівів у своїй правоті. Але попри деякі освітні прогалини, Сніжана приносить до редакції «найгарячіші» факти, а її матеріали мають найвищий рейтинг серед читачів, і цим вона дуже пишається.

Щоправда, ця популярність не завжди йде на користь газеті. Сніжана – абсолютна рекордсменка за кількістю судових позовів на КРІС-2, поданих у зв’язку з її публікаціями. Щоправда, більшість із цих судових процесів було виграно завдяки особистим зв’язкам тої ж таки Сніжани.

Часом у її текстах трапляються мимовільні описки, які не завжди помічає пильне коректорське око. Кримінальний авторитет Горила, якого Сніжана помилково назвала Чувирлом, погрожував облити журналістів кислотою. Ревний парафіянин одного з тигиринських храмів, конфесійну приналежність якого (храму, мається на увазі) Сніжана фатальним чином переплутала, протягом кількох тижнів щоранку кропив усі редакційні кабінети святою водою і до кінця робочого дня стояв у коридорі та голосно кричав усім, хто повз нього проходив: «Анафема!» Найбільш вразливі навіть боялися вийти в туалет. Податкова райадміністрація наклала на нас величезний штраф, вищий за вартість усього редакційного майна із приватною власністю всіх співробітників, виключно за те, що в написанні словосполучення на позначення цієї поважної установи було пропущено обидві букви «т». Комітет держлайна, як було названо цей не менш могутній орган, на щастя, нашу регіональну газетку не читав, тільки це нас і врятувало. Але найбільший скандал трапився, коли Сніжана написала, що «мер Тигирина срав у покер», описуючи підпільний картярський клуб для міської еліти, у якому депутати міськради грали в карти на роздягання власних дружин та коханок. Урятувала газету тільки незлагодженість у рядах згаданих у публікації чиновників: одні з них вважали, що на редакцію слід подати в суд за неприпустиму описку у слові «грав», інші прагнули примусити журналістів спростувати інформацію про існування підпільного картярського клубу. Поки сперечалися, про публікацію забули, і депутати, мабуть, вирішили не привертати зайвої уваги до цієї не надто рекламної справи.

Розповідають, що колись, після чергової сміливої публікації Сніжана із чоловіком та кількамісячною донькою змушені були переховуватися на дачі, де не було ні світла, ні води, ні газу. Єдиним, що вони привезли із собою, було молоко для дитини, яке тримали в залізному відрі з холодною водою, опустивши відро до глибокої ями. За кілька днів молоко скисло. Але Сніжана з чоловіком мужньо витримали облогу до кінця, підгодовуючи дитину соком із кабачків, моркви та картоплі.

Найбільш хрестоматійною із усіх легенд про Сніжану вважається історія про те, як її намагалися отруїти. Хто саме і з яких міркувань збирався це зробити, знає тільки сама Сніжана.

Одного разу вона проводила журналістське розслідування масових забруднень води в одному з районів Тигиринської області. Кілька днів провела у відрядженні, з якого привезла 17 аудіокасет із інтерв’ю, свідченнями, розповідями і скаргами. Все це було опубліковано, більше того, вказувалися прізвища високопосадовців, яких звинуватили у серйозних правопорушеннях.

За кілька днів легенда тигиринської журналістики відчула себе погано. Після такої перевтоми це ні в кого не викликало подиву, лікар діагностував грип, і Сніжана почала пити антибіотики, але продовжувала ходити на роботу. Минув тиждень, їй з кожним днем ставало все гірше, аж поки одного вечора «швидка» не забрала її в непритомному стані просто з редакції. У лікарні чоловік ледь знайшов палату Сніжани, бо її чомусь зареєстрували під дівочим прізвищем, якого не міг знати ніхто в редакції, а сама хвора до притомності не поверталася. Цей факт Сніжана й досі вважає основним доказом причетності до історії свого отруєння звинувачених нею в попередніх публікаціях чиновників.

Наступного дня лікарі діагностували у Сніжани важку форму пневмонії й поклали її до реанімації. Чоловікові вдалося потрапити до палати, і він виявив на столику біля її ліжка ліки із надзвичайно високим вмістом наркотичних речовин, застосування яких дозволяється лише на останніх стадіях онкологічних захворювань. Чоловік Сніжани влаштував у лікарні скандал, ліки зі столика зникли, і наступного дня пацієнтку виписали додому.

Після обстеження у крові журналістки було виявлено досить велику дозу отрути повільної дії. Імена, які називає сама Сніжана у зв’язку із цим, надто відомі для того, щоб оприлюднювати її припущення та підозри. Через кілька місяців таємничу хворобу вдалося вилікувати.

Сніжана разом із чоловіком і донькою живе у сімейному гуртожитку, в їхній крихітній кімнатці поміщається два ліжка, телевізор, музичний центр, холодильник, комп’ютер, солідний набір побутової техніки, кілька шаф: книжкова, для одягу і для посуду, стіл, полички із вазонами для квітів і клітки з папугами. У Сніжани 38 папуг, тому клітки розміщені на кожному вільному шматочкові простору: на шафах, полицях, на столі, над і під ліжком, навіть у туалеті, трохи вище унітаза. Сніжана знає про папуг усе, мені навіть здається, що вона симпатизує їм більше, ніж людям, можливо, через відсутність кримінального минулого.

Одного разу вона розповіла мені про свою найбільшу і, здається, єдину слабість – вона страшенно любить солодке, причому найбільше задоволення отримує, коли їсть уночі, потай від усіх. А щоб не потовстішати, відразу випиває послаблюючу пігулку, після чого до ранку проводить час у туалеті. Яким чином її організм навчився обходитися одночасно і без їжі, і без сну, невідомо, але Сніжана стверджує, що почуває себе нормально, тільки часом у неї бувають видіння. Наприклад, одного разу під час редакційної наради вона побачила над головою у пана Незабудка шестикрилого серафима, який інтенсивно махав усіма своїми крилами і декламував «якісь вірші». Ми попросили її повторити за ним, а коли вона почала декламувати Еліота в російських перекладах, злякалися по-справжньому і хотіли вже викликати «швидку». Але видіння Сніжани зникло так само раптово, як і з’явилося, а сама вона нічого не пам’ятала. Усі присутні ще довго переконували її звернутися до лікаря, але вона тільки відмахнулася зі словами: «Перепади тиску, у мене буває».

Журналісти з інших видань часто беруть у Сніжани коментарі з приводу резонансних кримінальних подій міста. Наприклад, справу двох трупів, знайдених на одному і тому ж смітнику після зникнення Арнольда Гомосапієнса, Сніжана прокоментувала наступним чином: «Це кримінальні розбірки. Я думаю, просто чергова чистка, війна авторитетів. Виглядає на те, що Либідь (для більшої переконливості Сніжана написала ім’я на картці паперу й намалювала від нього дві стрілочки) знову не поділив територію з Раком і Щукою (ці підписи з’явилися під кожною зі стрілочок). Якщо це справді так, то жертв буде більше. Либідь любить загадкові убивства і галас у пресі. Не здивуюся, якщо це його власні «шестьори», які чимось завинили, або ними просто пожертвували задля красивих заголовків».

І Сніжана переможним розчерком авторучки закреслила всі три імені.

– А може, це київські авторитети? – запитав пан Фіалко.

– Звідки такі висновки? – не зрозуміла Сніжана.

– Ну, Либідь усе-таки, хоча й чоловічої статі… – пан Фіалко вочевидь почувався незручно зі своїми міфологічними алюзіями.

– Ви що, байки Глібова не читали? – Сніжана подивилася на пана Фіалка так, як дивилася моя шкільна вчителька російської літератури, коли ставила аналогічне питання трієчникові, що потрапив під гарячу руку. Питання це у випадку моєї вчительки було риторичним, адже вона добре знала, що байки він не читав, і вже не раз писала про це в його щоденнику, але в той момент їй потрібно було на комусь зігнати злість. Метою ж погляду Сніжани було підкреслити, як недооцінюють її кваліфікацію в цій газеті, де начальство не знає елементарних речей. Мені не раз доводилося чути від неї про це. Вона не розуміла, чому за довгі роки журналістської праці їй так і не вдалося піднятися службовою драбиною вище репортера. «У цій країні кожен сидить не на своєму місці», – часто повторює Сніжана.

Правила відсутності правил

Перелік прізвищ моїх співробітників викликає стан перманентної мрійливості. Так, ніби лежиш на затишній лісовій галявині, мружишся на сонце із напівзаплющеними очима та покусуєш стебло запашної конюшини. У траві дзижчать коники, але це зовсім не дошкуляє, а, навпаки, навіює ще глибшу дрімоту. Заплющування очей є умовою, якої варто дотримуватися, адже поважний вік і систематична неголеність наділених такими квітковими прізвищами моїх співробітників швидко зруйнує мрійливі асоціації, якщо перелік їхніх прізвищ уголос не зустріти відповідно до назви останнього фільму Стенлі Кубрика. Хоча значно більше підстав для квітникарських асоціацій мають самі власники цих поетичних прізвищ: головний редактор пан Незабудко, його заступник пан Фіалко, а також заступник їх обох – пан Маргаритко, Олежик Трав’янистий і нарешті пан Штуркало та Соломон Айвазовські – як два винятки, що їх наявність підтверджує правило. Так от, значно більше підстав почувати себе немов на лісовій галявині мають усі ці пани, які у щоденній шарпанині часто недооцінюють цю перевагу. Хоча був би на їхньому місці хтось інший, самі б йому заздрили. Причини цієї заздрості працюють у рекламному відділі, що складається з тендітних дівчаток, які ледь переступили межу повноліття. І дівчатка ці часто міняються, немовби бояться набриднути, хоча більш імовірно, що плинність їхніх кадрів пояснюється причинами значно поважнішими, на це вказує зокрема перманентне зменшення їхньої кількості, що рано чи пізно призведе до цілковитого зникнення, але це ще наразі тільки туманне майбутнє. Схожі оновлювально-скорочувальні процеси регулярно відбуваються і серед керівництва рекламного відділу, хоча тут фактор сексапільності відіграє, на жаль, далеко не таку важливу роль. Єдиною постійною ознакою цього відділу є характер прізвищ, – ніби живцем узятих із героїчного літопису козацького війська, що виглядає досить дивно у відношенні до зовнішності цих тендітних створінь. Вернидуб, Скрутигора, Спалибрід, Крешиіскра і навіть Налийпівлітру, цю останню батьки ще й ніжно назвали Квіткою. Ці дівчатка говорять по телефону, щебечучи, бігають групками по коридору, їдять морозиво та солодощі й неперевершено готують канапки для всіх редакційних пиятик і виступають ініціаторами більшості таких святкувань. Якби не вони, у редакції навряд чи відзначали б 8 Березня, День Конституції, День Незалежності, не кажучи вже про якісь там круглі цифри у газетних номерах.

Ця таємнича закономірність зберігається і в прізвищах усіх нових співробітників, які з’являються у КРІСі-2. У редакції, ряди якої поповнюють поважні як не віком, то інтелектом чоловіки-квіти, так і у відділі реклами, куди набирають тільки поважних прізвищами і юних та довгоногих ділових леді, вони ж «акулки бізнесу», як називає їх Олежик Трав’янистий.

Коли з рекламного відділу зникає одна або й більше акулок, на сторінках газети з’являється оголошення про «вакансії у відділі реклами. Вимоги – досвід роботи і вік до 30 років». На цей суперечливий заклик переважно відгукуються дівчатка у спідничках, дуже схожі на своїх попередниць. Їм призначають співбесіду, і вони стоять у газетних коридорах, чекаючи своєї черги і невимушено спілкуючись.

Хоча перше враження про власниць коротких спідничок, як, зрештою, і про власниць вузьких штанів, часто буває оманливим. Одного разу до мене у маршрутку підсіли дві саме такі власниці: одна – у міні, друга – у штанах. Дівчата відразу ж розпочали жваву конверсацію.

– Бляха, штани горблять – піздєц, – сказала дівчина у штанах.

– А ти куда, так при парадє? – поцікавилася та, що у спідничці.

– Та їду на стрєлку, бля, добазарились з мужиками. Хочеш, їдем з нами, купим бухла, і в ліс, на шашлики.

– А вечером? – запитала та, що у спідниці. Вона, мабуть, не дуже уявляла похід до лісу на таких високих шпильках, вузькій та екстремально короткій спідниці ніжно-рожевого кольору.

– На діскатєку, ясне дєло. Ти прікінь, мужичок такий красівий, в три рази лучше, ніж Вася з Бібрки.

– Такого не буває, – здивувалась дівчина у спідниці, нервово потираючи ногу об ногу.

– Я базарю, – присяглася та, що у штанях. – Прікінь, одівається тільки в матьорих бутіках, ключі від машини, дві квартіри. Квартіру снімає чисто для свого удовольствія. Живе з паханами, но як має філки, то знімає. Прікідуєш? Такий красівий, я про такого всєгда мєчтала, – вона замовкла, мабуть замріявшись.

– А внєшность? – зацікавилася її подруга.

– Личко дєтське таке, без одного прищика, гладеньке, глаза голубі, русий. Я на русих всєгда западаю. І тут я з ним можу сідєть за століком і абщаться, представляєш, яке щастя. Пацан, про якого тільки мєчтала. Ми з ним прагулюємся, прікінь, по центру, а він «тут матьорий бутік, і там матьорий, мама йому – ти вже десять джинсових сорочок купив. А він – мені так нравиться». Душиться тільки від Дольче енд Габано.

– Прікол! – не витримала та, що у спідниці.

– Да, точно. Целується так жестоко. Своїми влажними губами. Я знаю, це правєрка була, я прозрєвала. А вони вєрняк сказали, що у серпні їдемо всі на море, якщо не захаримся до серпня. Хочеш, ідем з нами, може, і тобі хто понравиться, нам якраз одної дєвахи бракує. Но з ними треба культурно. Тому не п’ємо, хіба 50 грам, і то скажемо, шо кромє вина нічого. Про подружок, шо сидять, не розказувати, зразу не давати. Но і далі так само культурно. А то він казав, прікінь, про якусь, шо на другий раз дала, то він її і бросив. А Вася, той мій із влажними губами, шустрий такий, казав, шо він філки заробляв ше до того, як в інститут пішов. Вони з нього прікалувалися, шо він даже Пушкіна потому не читав і всьо такоє.

– А яка діскатєка вечером? – перейшла до конкретики дівчина у спідниці.

– Атпадна. Там тільки модна руска музика. Такий клас! Все, шо ми любим. «Хай-фай» крутили пять раз, «Прітяженья больше нєт» – три рази, Власову – тоже три. Прікол? Представляєш, а тут штани горблять. Не знаю, шо дєлать, хоть додому вертайся. Піздєц!

Я не знаю, чим закінчилася ця історія для дівчинки у короткій рожевій спідничці, бо змушена була вийти на своїй зупинці. Але відтоді я заповажала дівчаток у нашому рекламному відділі, які, попри схожу зовнішність, усе ж таки у більшості своїй не любили ні Власову, ні «Прітяженья больше нєт». І штани у них переважно не горблять.

Хуйня, рєбята, така, шо це вам не фішка

Пан Незабудко і пан Фіалко суворо стежать за тим, щоб робочий день у редакції починався о 10.00. Фіксованої години закінчення праці не існує. Часом номер вдається здати о 22.00, 23.00, опівночі або й затриматися до ранку. Але незалежно ні від чого, щодня о 10-й відбувається редакційна нарада, яку проводить пан Незабудко.

– Значить, така хуйня, рєбята, – вітається з підлеглими наш головний редактор. Пан Незабудко працював головним редактором першого в Україні й колись неймовірно популярного незалежного тижневика КРОС, і тепер його запросили працювати в КРІС-2 зі Львова, де він встиг «зробити собі ім’я».

– Хуйня, рєбята, така, шо це вам не фішка. Врем’я газєту робити, і то щоденну.

Пан Незабудко – етнічний тигиринець, закінчив факультет кераміки при Академії мистецтв у Кракові, колишній випускник професійно-технічного училища № 13 (диплом писав у мого батька), чудово володіє літературною українською, польською, англійською, німецькою та французькою мовами, захистив кандидатську дисертацію з історії середньовічного малярства й кілька років навчався у приватній паризькій школі психоаналізу. У журналістиці опинився несподівано для себе у часи тотального безробіття та інфляції. Дотримується принципів «старих кадрів», тобто поділяє журналістику на ідейну та продажну. Як у неформальних, так і у впливових колах його вважають гуру ідейної журналістики, присутність у якомусь проекті пана Незабудка є свідченням того, що це престижний та іміджевий проект, а не «відмивання бабок». У зв’язку із цим пан Незабудко ніде не затримується надовго, адже рано чи пізно всі престижні та іміджеві проекти починають працювати на політичні інтереси. Те, що він затримався у КРІСі-2, доброзичливці вважають свідченням елітарності проекту і того, що «власник не скурвився». Недоброзичливці ж переконані, що «розкрученість» пана Незабудка давно вже стала міфом, і зараз у столиці минула мода на чесних та неупереджених журналістів, кар’єру роблять початківці, які готові на все задля грошей. Тому пан Незабудко просто не має куди піти з КРІСа-2, навіть якщо там не платять. Хто з них насправді має рацію, знає лише сам пан Незабудко.

У Тигирині мешкають дві сестри пана Незабудка, кожна з яких має трьох дітей, диплом «столяра-теоретика професійно-технічного училища № 13» і чоловіка-заробітчанина у якомусь невідомому їй місті на території далекої батьківщини чи то Амеріго Веспуччі, чи то Васко да Гама, куди чоловік поїхав на заробітки і зник назавжди.

Дружина нашого головного редактора – старший менеджер тигиринської філії фармацевтичної фірми із зарубіжним капіталом, мати двох дітей. Американка українського походження із заможної родини. Заокеанська родина пана Незабудка дуже співчуває його сестрам і всіляко намагається допомогти. Щоправда, надсилати гроші не наважується. Тому кілька разів на рік збирає великі пакунки із продуктами та ліками і надсилає авіапоштою. У пакунках переважно міститься кілька кілограмів круп, борошно, сухий порошок картопляного пюре, крохмаль, господарче мило, розчинна кава, кілька великих банок аспірину (по 1000 таблеток у кожній) і як мінімум одна вечірня сукня – оранжевого або зеленого кольору. Якби хтось їм сказав, що тільки на гроші, які вони сплачують за пересилання «пачок», сестри пана Незабудка могли б непогано жити з місяць або й довше, американські родичі, мабуть, поміняли б стратегію допомоги. Але казати про це незручно, тому аспірин роздають знайомим, крупи бережуть на чорний день, а сукні запихають на антресолі.

Вільний від роботи час пан Незабудко любить проводити на власній пасіці, розташованій за містом. Туди відвозить його дружина, бо наш головний редактор не має водійських прав, він вважає себе надто неуважним і непристосованим для того, аби водити машину. Пан Незабудко часто жартує з цієї своєї риси, розповідаючи історії про те, як мама в дитинстві марно намагалася пояснити йому різницю між «право» і «ліво», але він запам’ятав лише те, що правильно буде «праворуч» і «ліворуч», а писати та тримати ложку продовжував лівою, щиро вважаючи її правою, і перевчити його так і не вдалося. Після свого першого візиту до Німеччини пан Незабудко ще довго дивувався, чому там так багато вулиць і міст називаються однаково – як не «айнбан-штрасе», то «аусфарт», аж поки хтось не пояснив йому, що «айнбанштрасе» у перекладі означає «односторонній рух», а «аусфарт» – з’їзд із автобана. На пасіці пан Незабудко з великим задоволенням доглядає за 33 вуликами бджіл, у чому йому допомагає сусід, не менш затятий пасічник. Разом із дітьми Юліан Йосипович виготовляє фігурки з воску. Останнім часом він ліпить серію ляльок, схожих на Барбі та Кена, але називає їх Тарасом та Лесею. Пан Незабудко вважає, що рано чи пізно настануть часи, коли відмінникам, які закінчують школу, замість відзнаки даватимуть схожих ляльок і звання почесного Тараса та почесної Лесі. Власних дітей, хлопчика та дівчинку, Юліан Йосипович також хотів назвати цими двома найбільш українськими, на його думку, іменами, але дружина була проти, і дітей назвали Ганна-Марі та Петро-Жан. В Україні дітей кличуть просто Ганною та Петром, за кордоном Марі та Жаном, щоб вони в кожній культурі почувалися природно.

Навесні, восени і взимку Юліан Йосипович ходить у довгому чорному пальті й капелюсі з широкими полями, носить довгі, майже козацькі вуса. Його зріст перевищує двометрову межу, він сутулиться, часто робить різкі рухи, багато курить і трохи схожий на діяча українського руху за кордоном, але без вишиванки.

Вірші наш головний редактор пише переважно у вільний від роботи час. Хоча часом муза приходить до нього у не дуже відповідний момент, наприклад, під час редакційної наради. У таких випадках він після написання читає вголос свій новий твір. Мені запам’ятався лише один вірш із серії «Нарадна»:

СЕНТИМЕНТАЛЬНЕ

Кохав я дівчину, цицату, мов теличка

Стриміла грудь її в далеку синю даль

З коси звисала бруднувата стрічка

А в погляді її росла печаль

Та дівчина-доярка мала дупу

Таку, що втратить можна всякий сон

Смачний був борщ, вареники і зупа

А дупа заміняла випивон

Кохання квітло, наче день весняний

Злились серця, напружились тіла

Затримка в мене тіпа, слиш, коханий,

Сказала дівчина, і вся любов пройшла

Мораль ізвідси лізе ненарошна

Кохайсь з умом у дні, коли «не можна»

Хто приймає рішення, або Соломон Айвазовські

Його посаду в газеті визначити доволі складно. Це прізвище ніколи не з’являлося у вихідних даних поряд із прізвищами інших штатних співробітників, тижневим накладом газети і номером друкарського замовлення, не зазначається воно і в жодних фінансових, рекламних чи інших документах КРІСа-2. Якщо вірити паперам, людина на ім’я Соломон Айвазовські (як корінний галичанин, він категорично відмовляється називати своє по батькові, адже ця традиція була штучно і насильницьки принесена на наші землі у радянські часи), не має нічого спільного з єдиною, а тому і найкращою щоденною газетою нашого міста. Хоча насправді він вирішує все, часом навіть більше, ніж пан Незабудко. Пан Айвазовські з’являється у редакції несподівано, короткими набігами, які тривають від кількох хвилин до півгодини, і встигає вникнути в усі поточні редакційні проблеми.

Коли ми випускали перший «пілотний» номер, Соломон Айвазовські підійшов до мене, коротко привітався і сказав:

«Існує тенденція до оптимізації позиціонування нашого продукту щодо рейтингової шкали», – і це означало, що ми повинні підняти наклад газети за допомогою найкращої у місті телепрограми. Потім додав: «Оптимізація повинна пройти шляхом переорієнтації на індивідуальні особливості генетично закладених типів мислення».

Тобто потрібно знайти індивідуальний підхід до кожного читача, яких пан Айвазовські поділяє на три категорії відповідно до типів мислення:

категорія перша: люди, які дивляться телевізор щодня, або константні реципієнти;

категорія друга: люди, які дивляться телевізор час від часу, або ж реципієнти періодичні;

і категорія третя, вона ж остання: люди, які ніколи не дивляться телевізор, вони ж потенційні реципієнти.

– Оце про потенцію я не згоден, – пожартував пан Незабудко, коли Соломон Айвазовські висловлював свою теорію, але отримав у відповідь погляд достатньо промовистий, щоб прикусити язика.

Аби задовольнити «константних реципієнтів», необхідно вмістити у телепрограмі «превалюючий максимум інформації», у якій «не обов’язково позиціонувати домінанти». Тобто інформації повинно бути якнайбільше, а читачі самі розберуться, які фільми та передачі їм дивитися.

Для «періодичних реципієнтів» важливим є «позиціонувати домінанти», тобто загострити увагу на особливо цікавих фільмах чи передачах. А для реципієнтів потенційних потрібно «змінити векторність» їхніх зацікавлень і залучити до перегляду телепередач, а через це і до читання нашої газети.

У майбутній телепрограмі планувалося подавати програму 25 телеканалів (превалюючий максимум інформації) замість традиційних 3 у інших виданнях, виділяти жирним, напівжирним, курсивом або друкувати на сірому фоні все, що мало б викликати підвищену цікавість (позиціонувати домінанти). Крім того, подавати програми каналів сателітарного телебачення мовами оригіналу, тобто українською, російською, польською, англійською і німецькою. Останнє мало би «змінити векторність» зацікавлень групи людей, яка вважає читання програми телебачення надто примітивною формою проведення вільного часу.

Розміщення тексту телепрограми на сторінці мало б виглядати таким чином, щоб усі передачі, які йдуть в один час, візуально розміщувалися в одному горизонтальному рядку. Перший рядок – 07.00, другий рядок – 07.01, і так аж до 05.03, цілодобова трансляція не влазила на розроблений макет сторінки. Сортувати тексти телепрограм усіх 25 телеканалів мовами оригіналу доведеться вручну, і займатися усім цим буду я сама. Причому на всю роботу матиму лише день, при потребі – ще ніч, але на ранок плівки із програмою повинні бути в друкарні, бо не встигнуть видрукувати.

– Якщо вони не встигнуть, то як я повинна? – справедливо обурилася я.

– Up to you, – коротко відповів пан Соломон, і на цьому дискусія була вичерпана.

Проте було в цій роботі і приємне. Наприклад, вписування анонса улюбленого фільму на вільному місці на сторінці під час макетування, пошук ілюстрації у власноруч дібраній піратській колекції фото акторів та світлин із фільму (про авторські права тоді ще не йшлося, навіть коли передруковувалися цілі статті з інших видань). А найцікавішим було писати тексти на титульну і зворотну сторінки телепрограми, які у помешканнях більшості моїх знайомих слугували обгортками для книг або риби, підстилками для вазонків або котів, а навесні перед Великоднем цими сторінками мили вікна. При цьому до сторінок із текстом телепрограми чомусь ставилися з набагато більшим пієтетом, ніж до решти, їх берегли, бо можуть ще знадобитися, навіть стару програму часом боялися викинути, переплутавши з актуальною. А мої улюблені сторінки з інформацією про нові фільми, акторів, режисерів, продюсерів, відомих та початківців, нові та старі тенденції у кіномистецтві – ці сторінки чомусь відразу ж використовували у господарстві. Але це не дуже мене турбувало, адже готувати такі матеріали мені подобалося значно більше, ніж основне наповнення теледодатку. Це було легше, цікавіше, швидше, а крім того – ніхто ніколи не скаржився, що опублікована в актуальному номері світлина Тома Круза погано видрукувана. Чи що Памела Андерсон занадто часто міняє партнерів, і не встигаєш за цим стежити. Або що Джеремі Айронсу не варто зніматися у бойовиках, бо у нього надто інтелігентне обличчя. Швидше за все людям було пофіг, що там відбувається у житті зірок, або цього взагалі ніхто не читав.

Одного разу я вирішила перевірити ці свої припущення і в невеличкій колонці про актуальні події з життя знаменитостей написала, що Майкл Джексон планує спільний концерт із Папою Римським, пославшись на «ексклюзивні джерела в середовищі співака». Наступного дня було зафіксовано серйозне збільшення накладу, тижневий номер з телепрограмою розпродали ще до обіду, і довелося додруковувати. У редакції ніхто не міг збагнути, в чому причина такої несподіваної популярності, а в другій половині дня до мене зателефонував головний редактор «Документів і аргументів» і запропонував перейти до них на втричі більшу ставку, мотивуючи це лаконічно: «Такі кадри і нам нужни». Я відмовилась, але на душі у мене стало легше. Все ж таки мої улюблені сторінки хтось читає. Хоча навряд чи мою радість розділив би науковий керівник пан Світило В.І, для якого моя праця в «КРІСі-2» була марною і невдячною тратою часу. Іноді він повідомляв мені це по телефону, цікавлячись, коли я закінчу нарешті працю над дисертацією:

– Пані Гориславо, я розумію, що питання співпраці Майкла Джексона і Папи Римського цікавлять вас у даний момент більше, ніж теоретичні міркування над сутністю «тигиринського феномена», але я закликаю вас не закопувати в землю свій талант і не робити такої прикрості рідному батькові. Адже він вклав у вас душу, виховав і дав освіту. Невже для того, аби писати у ґазеті, хоча я не маю сумніву у поважности і серйозности вашого видання, про різні глупства. Вам з вашою головою треба йти в науку, а не світлини кінозірок збирати. Дайте си на стриманні, пані Гориславо!

Попри те, що він, безумовно, мав рацію, і моя робота не йшла ні в яке порівняння з важливістю наукової праці, мене здивувало і, не буду приховувати, приємно втішило, що про Папу Римського прочитав навіть він. Цікаво, про що це свідчить: я вдосконалююсь як журналіст, і в мені вже прокинулася репортерська жилка, яка вимагає постійного пошуку сенсацій, чи, навпаки, я вже опустилася до стандартів жовтої преси, і час переходити до «Документів і аргументів»?

Та найгіршим після сортування телепрограми було виловлювання помилок. Десь під ранок, перечитуючи чергову сторінку з меланхолійною інформацією про те, що канал УТ-2 знову не показує нічого цікавого, зате канал «1+1» показує непогану передачу, на яку я все одно не встигну, а канал PRO-7 готує ретроспективу моїх улюблених фільмів, незважаючи на те, що кабельне телебачення мого району цього каналу не транслює, – я починала непокоїтися. Що менше помилок я помічала, а з кожною годиною я помічала все менше, то більш підозріливою ставала. Під кінець мені вже навіть здавалося, що помилку можна знайти навіть у рядку 05.00 Новини. Чи не русизм це часом – «Новини», а може, вони починаються о 05.01, або за середньоєвропейським, чи навпаки, російським часом? Якийсь маніяк обов’язково встане о цій годині, побачить помилку в програмі й подзвонить до редакції. Я завжди відчуватиму вдячність до пана Незабудка за те, що йому спала на думку геніальна ідея писати в кінці кожної сторінки теледодатка: «Відповідальність за зміни в програмі несуть телекомпанії».

І вже вдома, коли я засинаю після здачі чергового телетижневика, в голові у мене, немов стук поїздних коліс, ритмічно повторюється проговорюваний чиїмось незнайомим голосом текст: «Не ний, не все так погано, не ний, твоя робота потрібна людям, не ний, не те що твоя дисертація, не ний, уяви собі, ти і далі досліджуєш тематику «Провінція географічна тире не провінція духовна». О жах! Це ж так нудно. Ти ж сама завжди казала, що це так нудно».

«Тут так нудно, – пише мені знайома з Австралії, де вона досліджує імовірність наявності ґендерної свідомості у первіснообщинних племен. – Ти собі не уявляєш, як це все нудно. Я так заздрю тобі, ти маєш можливість займатися чимось справжнім. Нехай лише на тиждень, але це хоч комусь потрібно».

У Соломона Айвазовські довгі нервові пальці з відполірованими нігтями, які мають колір ніжно-рожевого перламутру, ніби пофарбовані дорогим лаком, який лише злегка підкреслює природний колір нігтів. Дехто навіть думає, що пан Айвазовські робить манікюр, але його нігті від природи мають такий колір. Він любить барабанити пальцями по столі під час наради. Більшість присутніх цей звук нервує, але ніхто не наважується про це сказати. Пан Айвазовські носить бакенбарди і бороду «складної конфігурації», як називають її в редакції, вбраний він переважно у чорний смокінг, циліндр, на спеціальних ланцюжках, прикріплених до одягу, носить монокль, годинник з відкидною кришкою і мобільний телефон, свою довгу чорну парасолю він часто використовує як ціпок, і її металевий наконечник ритмічно поцокує об бруківку. Мені навіть здається, що я впізнаю в цьому постукуванні такти з різних пісень групи «Бітлз», улюбленої групи пана Айвазовські. Під циліндром ховається козацький оселедець, яким пан Соломон дуже пишається. Він курить файку, яку старанно чистить спеціальними еластичними паличками, схожими на грубі смугасті шнурівки до черевиків. Попіл із файки він залишає на столі в кабінеті пана Незабудка, тому щодня після наради секретарка витирає стіл. Пан Айвазовські захоплюється геральдикою і любить складати герби давніх тигиринських родин. До нього часто звертаються місцеві олігархи, бо мати родинні герби стало модно. Пан Айвазовські виконує їхні прохання, навіть тоді, коли доводиться свідомо підтасовувати факти, шукаючи доказів приналежності замовника до того чи іншого династійного дерева. Хоча будь-яке підтасовування – це те, чого пан Айвазовські найбільше не любить. Аби виправдати такі свої вчинки, він цитує відомий діалог, у якому софіст Мефістофель переконує Фауста у тому, що фальшиве свідчення у справі, про яку нічого не знаєш, нічим не краще за метафізику, адже про неї, по суті, відомо не набагато більше, ніж «про Швертляйнову смерть».

Кажуть, що найуспішнішим геральдичним проектом Соломона Айвазовські став родинний герб нашого Засновника, у родоводі якого панові Соломонові вдалося відшукати шляхетські корені, як це вдалося і у родоводах усіх інших замовників. Трохи насторожує хіба лише факт, що на території невеличкого Тигирина й околиць було стільки маєтних родин, а якщо порахувати, скільки землі належало їм усім разом, то тигиринське князівство у давні часи мало би закінчуватися десь під Уралом, а починатися мало не в Іспанії. Але ніхто поки що цього не рахував і у висновках пана Айвазовські не сумнівався. Сам же пан Соломон виправдовував себе тим, що «чим більше спадкової української еліти, тим прикріше москалям», і це пояснення в основному всіх влаштовувало.

Соломон Айвазовські формував концепцію газети як максимально елітарну та інтелектуальну, розраховану на нащадків «спадкової еліти». Він вважав, що ілюстрації на кожній сторінці – річ абсолютно зайва, замість ілюстрації краще вмістити більше корисної інформації, а найкращою ілюстрацією є діаграма або графік. Пан Айвазовські не мав вищої освіти. Свого часу він вступив на факультет стандартизації і метрології якогось київського вузу, але його вигнали з другого курсу за «націоналістичні переконання», бо він ходив на пари у вишиванці, що в совєтські часи сприймалося відомо як. Але пан Айвазовські на все життя зберіг любов до графіків, схем та діаграм і намагався ілюструвати ними не лише сторінки з новинами української та міжнародної політики, регіональними подіями та спортом, а й сторінку з новинами культури. Одного разу мені навіть довелося вмістити у теледодаток «Графік визначення ступеня популярності кросвордів та гороскопів за даними статистичних досліджень серед населення віком від 20 до 45 років».

Пан Соломон поважав статті під заголовками на зразок «Дихотомія першого туру» чи «Компаративна регресія», а також уживання журналістами слів латинського походження, не поважав російські прізвища і будь-які слова, походження яких здавалося йому російським. До останніх він чомусь відносив і слово «каша», тому у КРІСі-2 вживався тільки вираз «козацька страва», що призводило до непорозумінь, коли друкувалися, наприклад, різдвяні рецепти приготування куті. Не всі господині розуміли, що мається на увазі у реченні: «Дві склянки сирої козацької страви залити окропом». Статті, підписані прізвищами із закінченнями на – ов, Соломон Айвазовські мовчки знімав із полоси і примушував замінювати іншими статтями. Якщо прізвище з таким закінченням траплялося йому в тексті, він просто його викреслював. Таким чином, коли до Тигиринської міськради обрали депутата з прізвищем Портнов, КРІС-2 змушений був називати його просто Депутатом, і у міськраді довго не могли вирішити, кого ж саме газета так виділила з-поміж загалу. Аж поки не надрукували інтерв’ю, чого неможливо було уникнути, бо Портнов відповідав за теплопостачання міста, і в зимовий період кожен мешканець Тигирина і, відповідно, кожен читач нашої газети дуже прагнув якщо не подивитися Портнову в очі, то принаймні почитати, що він про це все думає.

Нелюбов до всього російського ставила перед паном Айвазовські нелегкі життєві випробування. Наприклад, у випадках, коли йому хотілося вилаятися, він послуговувався виключно автентичною українською лексикою.

Через це його лайливі звороти часто нагадували переклади американських фільмів вітчизняним телебаченням. Не можу сказати, хто виглядав більш переконливо: пан Айвазовські, який нервово викрикує: «Трясця його матері», чи Арнольд Шварценеґґер, який несамовито верещить під час погоні за кіборгом-суперником: «До дідька лисого! До дідька всі ідіть!», а потім: «Стривай, поганцю, стрива-а-й!» І на ходу стріляє з ультрасучасної зброї. Але у такі моменти було у цих двох чоловіків щось подібне.

Соломон Айвазовські поважав людей, які висловлювалися за ідею відокремлення Галичини від решти України з кордоном уздовж ріки Збруч, і не поважав тих, хто скептично ставився до його бажання відновити у відокремленій Галичині (зі столицею в Тигирині, ясна річ) Габсбурзьку монархію. Пан Соломон переставав помічати тих, хто наважився йому заперечити, навіть якщо співрозмовник мав рацію. У статтях, написаних самим Соломоном Айвазовські, я розуміла в кращому випадку кожне п’яте слово.

Соломон Айвазовські боровся не лише проти русизмів, а й вважав, що слід українізувати всі можливі іншомовні запозичення, а також наполягав на тому, щоб уникати вживання слів, «маркованих дискурсом ворожої ментальности». Це поняття надто складне й неоднозначне, щоб я могла дати йому визначення, тому наведу кілька прикладів. Слово «дискотека», на думку пана Соломона, було марковане «попсовим» дискурсом, тому замість нього ми писали «гопця-дрипця». Слово «богослужіння» асоціювалося у нього із «православним дискурсом», тому ми писали «меса». «Комп’ютерний дискурс» теж викликав у пана Айвазовські певні «марковані» застереження, тому потрібно було писати «залучник», а не «атачмент», «плік», а не «файл», «табличка» (з наголосом на першому складі), а не «дискета», «плита» (з наголосом на першому складі), а не «компакт-диск».

Але найбільше у всьому, пов’язаному із паном Соломоном, вражає історія його кохання.

Уже понад вісім років він закоханий у Шарлотт, француженку українсько-таїтянського походження, з якою він познайомився у буквальному сенсі уві сні і яку ніколи в житті не бачив. Одного разу йому наснилася неймовірно вродлива дівчина з мідного кольору волоссям, як у жінок на картинах Тиціана, і загадковим поглядом жінок із картин Вермера, зі сліпучо-білою шкірою, під якою тоненькі прожилки вимальовували візерунки з переплетених між собою тропічних квітів, її очі були зеленими вранці й карими по обіді, а вії – такими довгими та густими, що їй навіть важко було тримати очі широко розплющеними, і вона часто трохи опускала повіки, розглядаючи світ крізь невелику щілину.

Уві сні пана Айвазовські дівчина повільно роздягалася, і коли повністю оголилися її невеличкі, але дуже спокусливі й округлі груди, з пипок бризнуло молоко, і на віконному склі, яке раптом опинилося перед дівчиною зі сну, краплі порозтікалися в різні боки, складаючись в електронну адресу та ім’я Шарлотт. Уранці пан Айвазовські написав до незнайомки, і відтоді вони надсилають одне одному по тринадцять листів щодня. Тринадцять – улюблене число Шарлотт.

Батько Шарлотт – син українських емігрантів, мати – таїтянка, вони познайомилися під час кругосвітнього круїзу на пароплаві «Ікар» і одружилися на третій день після знайомства. Для цього вони навіть зійшли з пароплава у найближчому порту, щоб зареєструвати свої стосунки, і це їх урятувало, бо у цей час пароплав затонув.

У Шарлотт є шість сестер, жодна з них не говорить українською, зате всі надзвичайно гарні й мають яскраво-рудий колір волосся. Шарлотт тестує парфуми для найвідоміших французьких косметичних фірм. У вільний час вона вишиває. Її бабця колись зафіксувала свої улюблені візерунки на шматку полотна, а тепер виявилося, що таких технік уже не пам’ятають навіть у глухих карпатських селах. У день, коли Соломон Айвазовські написав їй першого електронного листа, Шарлотт почала вишивати їхню шлюбну постіль. Білими нитками, залишеними їй у спадок іще бабцею, на білому полотні ручної роботи, привезеному з України. За рік вона встигає вишити один комплект, світлини всіх орнаментів постійно надсилає коханому в електронному вигляді, і вони обговорюють кожну деталь цих вишивок; не менш детально обговорюють і церемонію свого майбутнього одруження, яка має стати чимось справді грандіозним. У тому, що вони тепер завжди будуть разом, у них ніколи не виникало сумнівів. Хоча чому вони при цьому за вісім років так ані разу й не зустрілися, нікому не відомо.

Знайомі пана Айвазовські жваво пліткують на цю тему. Одні вважають, що Шарлотт боїться подорожувати, щоб не застудити свій унікальний ніс і не втратити чутливості до ароматів. А панові Айвазовські відмовили у візі. Інші переконані, що Шарлотт насправді зовсім не закохана у пана Соломона. Найсміливіші припускають, що Шарлотт узагалі не існує, а історія зі сном пана Айвазовські і тринадцятьма любовними листами, які щоденно приходять на його редакційну поштову скриньку і в існуванні яких немає жодних сумнівів, – це один із синдромів психічного захворювання, бо ці листи пан Айвазовські надсилає собі сам.

На тему романтичного кохання Соломона Айвазовські Юліан Йосипович написав афоризм: «Пароксизм кохання хижий, загребе – полюбиш рижу».

Як визначити, кого ж насправді вбили

– Ну шо, рєбята, дєлаєм газєтку? – життєрадісно прогудів з порога пан Незабудко своїм колоритним басом. Він зняв пальто і капелюх, струсивши дощові краплі на підлогу, а потім сів на редакторський стіл. – Я тепер перейшов на короткі форми віршування, майже як у японців, – повідомив він далі. – От слухайте: «Зарубай собі на носі, що їбаться треба босим».

І він широко посміхнувся.

– Викладуйте, в кого які сенсації є на перву полосу.

Ми мляво зашаруділи сторінками записників. Сенсацій там було негусто.

– Ну, може, засідання міськради. Перше цього місяця, – без ентузіазму запропонував пан Фіалко.

– Геніально. Ще.

– Скоро демобілізація в армії, – запропонував пан Маргаритко.

– Прем’єра «Ромео і Джульєтти» у Львівському оперному театрі, – сказала я, коли погляд пана Незабудка зупинився на мені.

– Пам’ятник Шевченкові руйнується, – сказав пан Маргаритко, коли знову настала його черга.

– Несподіванки – просто «жопусик», як писав наш польський колєґа Вітольд Ґомбровіч. Пане Айвазовські, а у вас що? – головний редактор явно був незадоволений результатами нашої роботи.

– Я думав, проблеми з відключеннями електроенергії. Провести підрахунки потужности мережі й вирахувати потенційну ймовірність таких відключень, а потім порівняти її з реальною статистикою. Напевно, цифри будуть суперечливими.

– Це цікаво, – стримано зауважив пан Незабудко. Але газета без скандалу – як хліб без сала. Запліснявіє в кіосках. Треба шукати сенсацію. А що в нас у портфелі? – запитав він у пана Фіалка.

Той мовчки подав стосик паперів.

– Що, тільки пенсіонерські одкровення залишилися? – незадоволено погортав листки пан Незабудко. – Треба буде виплатити гонорари позаштатникам. Хоча б за місяць. Бо на цьому ми довго не протягнемо. «Жінка – як газ. Вона відразу заповнює собою весь наплічник», – процитував пан Незабудко і віддав панові Фіалку листки, закінчуючи нараду словами: – Геніально! Собираємося в шість.

Усі розповзлися до своїх комп’ютерів у пошуках сенсації. Дощова погода посилювала й без того млявий настрій, а також враження, що у світі не лише не діється нічого цікавого, а що взагалі нічого не відбувається. День минув непомітно, і до шостої мені вдалося переглянути кілька культурно-мистецьких сайтів, знайти нові лінки з фотографіями кінозірок, обмінятися електронними листами з друзями, перечитати закордонну й українську пресу, але жодною сенсацією ніде не пахло. Кілька російських газет писали про відключення електроенергії й наводили статистику пошкоджених високовольтних мереж, подавали коментарі компетентних осіб, львівські газети згадували про прем’єру в опері, поляки переймалися тим, що загрожуватиме їхній країні після смерті Папи, німці розглядали демографічну ситуацію і робили невтішні для майбутнього популяції висновки. Я коротко законспектувала собі цей більш ніж скромний перелік тем, наперед уявляючи погляд пана Незабудка і його лаконічну реакцію.

– Гівно, – напевно скаже він. І матиме рацію. А що робити, коли сенсацій немає?

За п’ять шоста в редакцію увірвалася Сніжана Терпужко.

– Убивство! Жахливо! Щойно. Директор фірми «Ранок» Степан Коломийко. Незнайомець підійшов упритул і вистрілив. Поряд нікого не було. Зараз з’ясовують подробиці.

– Ура! – дружно закричали всі, аж пан Незабудко висунув голову зі свого кабінету. – Вбивство!

– Нарешті, – коротко відреагував він. – Тільки дивіться, щоб прізвище не переплутали.

Прізвище таки переплутали. Але з’ясувалося це аж наступного ранку, коли ми на нараді обговорювали номер. У місті був ажіотаж, газету вихоплювали одне в одного з рук. Пан Незабудко пригощав усіх коньяком. І незважаючи на те, що була лише десята ранку, ніхто не відмовлявся.

Тут у двері тихенько постукали.

– Заходьте, наливаємо! – крикнув пан Незабудко.

– Доброго дня, дякую, я не п’ю, – сказав чоловік, і всі різко замовкли. Перед нами стояв зображений на світлині першої сторінки Степан Коломийко, директор фірми «Ранок». Виявилося, що вбили не його, а директора сусідньої фірми під назвою «Світанок», пана Андрія Ромейка.

– Розумієте, ми маргарином торгуємо, а вони – маслом. Нас часто плутають. Але щоб так…

– Нічого, такі скандали привертають увагу до газети, – оптимістично підбив підсумки пан Незабудко. – Налажали – вибачимося. Добре, що хоча б чоловік попався ввічливий, не скандалив. Хто приніс інформацію, не перевіривши?

Усі, крім Сніжани, тихенько вислизнули з кабінету, і кожен зітхнув із полегшенням. Невдячна це все ж таки роль – приносити сенсації.

Що означає фраза: Homo homini lupus est

Багато хто з моїх знайомих вважає, що КРІСові-2 вдалося поєднати під однією обкладинкою два зовсім різні видання. «Антисуржик від Франя» нагадує їм про «Словничок української лайки» КРОСа, дискусії довкола галицького сепаратизму і статті на теми культури також викликають ностальгійні спогади про легендарний тижневик, мої знайомі вважають ці матеріали цікавими й різноманітними, натомість кримінальна хроніка, оперативні новини і спорт, на їхню думку, «занадто популістські» і «не відповідають інтелектуальному рівню видання», тому мої знайомі не читають цих матеріалів. Кіоскери, з якими часто спілкуються працівники відділу збуту, навпаки, вважають, що матеріали Сніжани Терпужко та спортивна сторінка – єдине, що в КРІСі-2 можна почитати, все решта – це якась незрозуміла маячня, тому самі кіоскери та «постійні клієнти», як вони називають найчисленнішу групу читачів газет, віддають перевагу іншим виданням, де «для людей пишуть».

Обов’язки головного редактора КРІСа-2 виконуються разом паном Незабудком і паном Айвазовські. Зрештою, слово «разом» тут не дуже доречне, бо я не пам’ятаю випадку, щоб їм вдалося хоча б в одному з питань дійти спільної думки.

Пан Незабудко вважає, що газета повинна бути цікавою, зрозумілою і розрахованою на найширше коло читачів, а за зразок, вартий наслідування, він має КРІС і окремі сторінки КРОСа. Пан Айвазовські переконаний, що як серйозна й аналітична газета, ми повинні орієнтуватися виключно на освічену частину електорату, адже оцінити й підтримати ідею від’єднання Галичини від решти України може далеко не кожен, а для перекупок на базарі нехай пишуть «Аргументи», «Документи» і «Подробиці». Зразком, вартим наслідування, він вважає КРОС і деякі сторінки КРІСа, але зовсім не ті, які найбільше подобаються панові Незабудку.

Цей екзистенційний конфлікт між обома головними редакторами здатен розв’язати тільки власник нашого видання, зробивши когось одного з них заступником іншого. Але з погляду Засновника справа виглядає по-іншому. З одного боку, аби досягнути успіху в політиці, йому потрібно повести за собою якомога більше людей, тобто прислухатися до пана Незабудка. З іншого боку, аби вигідно відрізнятися від політичних конкурентів, слід мати оригінальну ідею і завоювати симпатії інтелігенції, а це пропонує пан Айвазовські. Тому Інвестор запропонував їм поділити сфери впливу й розвивати газету в обидвох напрямках. Від пана Незабудка вимагається зробити наклад якомога вищим, а від Соломона Айвазовські – зацікавити найбільш яскравих представників наукової і творчої еліти міста. Єдиним, у чому погоджуються між собою пан Незабудко і пан Айвазовські, є неможливість виконання такого завдання. Адже сенсаційні й розважальні матеріали відлякують «серйозну» публіку, а серйозні й аналітичні публікації є нудними для загалу. Але власник не погоджується з ними і вважає, що основним є створити в редакції сприятливий психологічний клімат, і тоді цікаві та інновативні ідеї самі з’являться у головах співробітників. Проте вчасна виплата зарплатні чомусь не входить у перелік факторів, що, на його думку, створюють такий клімат.

Вихід із конфліктної ситуації обидва редактори знайшли, поділивши між собою редаговані сторінки, над якими працюють автономно. Соломон Айвазовські формує «блок аналітики», куди входять матеріали сепаратистських дискусій та статті на теми культури. На таких сторінках рідко поміщається більше одного матеріалу, бо пан Айвазовські ніколи не скорочує статті, вважаючи це неетичним у відношенні до автора, часто публікації друкуються з продовженням. Ці сторінки, на яких переважно немає ні ілюстрацій, ні поділів на абзаци, ні підзаголовків, називають у редакції «плахтами».

Пан Незабудко формує першу сторінку, блок актуальних політичних подій та міських новин. Він сильно коротить тексти, часом переписує їх наново, добирає ілюстрації, придумує інтригуючі заголовки та наполягає на оперативному висвітленні скандальних подій. Для Соломона Айвазовські найважливішим є авторитетність авторів, прізвища яких з’являються на сторінках газети, оригінальність їхньої точки зору і переконливість аргументів.

У КРІСі-2 спочатку не було кросвордів, гороскопів, тестів на визначення сексуального темпераменту, куховарських рецептів та ужиткової інформації на зразок календаря городника чи розкладу приміських електричок. Як пан Незабудко, так і пан Айвазовські вважали, що такі рубрики належать до бульварної преси, а КРІС-2 має залишатися серйозним аналітичним виданням.

Але на численні прохання читачів усе це довелося запровадити. І як не дивно, зовсім не на прохання «масових споживачів». Наприклад, друкувати переписи оригінальних страв попросив один відомий тигиринський скульптор, дружина якого, флейтистка, захоплюється кулінарією і постійно перебуває в пошуку нових рецептів. Публікувати кросворди попросив один відомий прозаїк, теща якого не могла пробачити йому «тринькання грошей на газету, де навіть кросворда немає». А рубрику гороскопів увели з ініціативи пана Незабудка, бо одна з його сестер захопилася астрологією і почала складати гороскопи. Матеріалам такого змісту вирішили присвятити окрему сторінку й опікуватися нею доручили мені.

Попри чіткий розподіл обов’язків та автономність існування, конфлікт між обома головними редакторами не можна вважати вичерпаним. Це відчувається на кожній нараді, бо пан Айвазовські напружено замовкає, коли слово бере пан Незабудко, а пан Незабудко нервово посміюється, коли висловлюється пан Айвазовські. Найбільш гостро їхнє протистояння відчувається, коли мова заходить про сторінку «Галицькі дискусії», де друкуються матеріали дослідників галицького сепаратизму. Дописувачі цієї шпальти є дуже відомими у місті людьми, але часто їхні висловлювання на сторінках газети викликають неоднозначні реакції навіть у редакційних працівників. Наприклад, один із них колись написав: «Некрофільство москалів зумовлювалося тим, що вони віками вживали надто багато сирої і вареної квашеної капусти (згадаймо хоча б найпоширенішу національну страву «щі»)». Ми отримали чимало обурених відгуків від наших постійних читачів. Основні контраргументи були наступними: по-перше, зв’язок між некрофільством та квашеною капустою не надто прозорий, по-друге, в українців цей продукт теж перебуває далеко не на маргінесі кулінарних уподобань, по-третє, що робити з традиційною насамперед для західних теренів стравою «капусняк» і як пояснити її популярність, по-четверте, як може така поважна людина висловлюватися так примітивно?

Скандал довкола цієї публікації дійшов аж до Засновника. Пан Незабудко вважав, що газета мусить вибачитися перед ображеними читачами, пан Айвазовські вважав, що кожен має право на власну думку і нічого образливого в цьому немає. Вислухавши обох, Засновник промовчав.

Інші матеріали «Галицьких дискусій» часто бувають настільки елітарними, що їх не розуміють навіть фахівці. Наприклад, один із постійних дописувачів рубрики, професор політології, у своїй статті звернувся якось до редакції із проханням пояснити йому зміст фрази: «Реінкарнація національної ідеї цілком залежить від прагматичної мотивації та діакритично-синхронного аналізу детермінованих сенсів, або ж невисловлених гіпертекстів». Своє прохання він завершив фразою, яка для мене також звучить загадково: «Може, якщо мине десь років десять, а певні речі для мене все одно залишаться сталими, то наразі я схильний думати, що тоді вже про це нема базару». Хоча два останні слова могли потрапити до статті випадково. Наприклад, Олежкові Трав’янистому не помістилося останнє речення, або і два речення, він викинув те, що не помістилося, і дописав сам щось коротше на завершення, щоб не турбувати керівництво. Такі випадки бували й раніше.

Зацікавити однією газетою перекупок на базарі й викладачів вузів, як і варто було сподіватися, виявилось не так просто. Попри те, що і пан Незабудко, і пан Айвазовські були задоволеними результатами своєї праці, наклад газети продовжував залишатися дуже низьким. Майже не з’являлася на сторінках КРІСа-2 і реклама. Тож Інвестор вирішив, що фінансувати такий проект тільки для досягнення політичного впливу серед досить вузького кола читачів надто дорого. А можливо, просто закінчилися гроші, тому припинили навіть ті нерегулярні виплати, яких досі вдавалося досягнути методами креативного шантажу. Ситуація ставала критичною. Працівники часто збиралися на загальні збори, на яких пан Незабудко оголошував, що колектив вимагає погашення заборгованості, інакше почнеться безстроковий страйк, це рішення передавали Інвестору, але той ніяк не реагував. Тоді починався безстроковий страйк, який поволі переростав у потужну пиятику, і, досягнувши певного ступеня ейфорійності, хтось раптом подавав ідею розважитись і випустити газету. Ще хтось погоджувався, і таким чином вихід газети продовжувався, хоча кожне наступне число ставало несподіванкою навіть для головного редактора. Так само стихійно нам видавали час від часу по десять або й по двадцять доларів, віддячуючись імітацією оплати за імітацію роботи.

Як не дивно, але такий режим виходу газети дуже позитивно відбився на накладі. У місті почався ажіотаж, люди вихоплювали одне в одного з рук примірники газети, кожна стаття жваво обговорювалася на інтернет-форумах. Букмекерські контори приймали ставки на прогнозовану дату наступного виходу.

Страйки увійшли в моду, і тепер на страйкування журналістів скаржилися навіть ті видання, де платили вчасно. А в «Документах і аргументах» навіть створилася перша в Тигирині профспілка журналістів незалежних видань. Щоправда, на банкеті з нагоди заснування всі так напилися, що не вийшли наступного дня на роботу і були звільнені.

Теобальд Полуботок-Свищенко. Щоденники

Я люблю прибирати. Хоча таке хобі, ясна річ, може видатися надто примітивним чи екстравагантним. Мені подобається прокидатися вранці і з насолодою, під перше ранкове горнятко кави, планувати повільне і ґрунтовне перетворення брудної захаращеної квартири на щось доступне наразі лише моїй уяві, але дуже точно і виважено вибудуване, впроваджувати свої правила й закони, нав’язувати речам, а часом і їхнім власникам визначені мною місця, позиції, запахи. Я можу затримуватися достатньо довго біля кожного предмета, аж поки у мене не з’явиться цілковита певність, що він перебуває на своєму місці й виглядає саме так, як я і планував.

Це трохи нагадує дитяче захоплення пазлами, коли важливим є не результат, а задоволення розташувати окремі деталі у наперед визначеному порядку. І хоча насправді від тебе нічого не залежить і ти рано чи пізно все одно змушений будеш приставити фрагмент коров’ячого хвоста до корови, а кінську гриву – до коня, на місця, визначені не тобою, а кимось іншим, але саме ти можеш вирішувати, у якому порядку в черговий раз з’являтимуться на світ персонажі, що перебувають у повному твоєму підпорядкуванні. Ти можеш затамувати подих і, заплющивши очі, прилаштувати черговий фрагмент, а потім ще трохи полоскотати собі нерви й не розплющувати очей, вперто намагаючись думати про щось інше, так, ніби тобі байдуже, чи потрапив ти на відповідне місце з першого разу. Я не пам’ятаю, чи в глибокому дитинстві руйнував складені кимось пазли, але, судячи з розповідей батьків, такого не траплялося. Я завжди був «винятковою дитиною», ходив гуляти в сніжно-білих штанцях і повертався таким же чистим, як виходив із дому. І хоча всі батьки розповідають про своїх дітей те саме, я схильний вірити моїм, бо моя надмірна, на їхню думку, акуратність не дуже їх тішила, а батька вона насторожує і досі.

У зовсім ранньому дитинстві я голосним криком відмовлявся сидіти та спати у забрудненому крихтами печива чи навіть простою пилюкою візочку, починаючи з двох із половиною років щодня знімав постіль із власного ліжечка й вимагав від матері чистої, залюбки супроводжував пилосот у його дуже нерегулярних, як на мене, мандрах нашим помешканням і уважно стежив за тим, щоб ретельно прибрали під ліжками, на шафах і книжкових полицях, там, де халявлять найчастіше. Щоправда, батьки не дуже переймалися прибиранням і створювали у квартирі все нові й нові закапелки, захаращені старим одягом, електроприладами, які давно вийшли з ужитку, поліетиленовими торбинками, порожніми скляними, залізними та пластмасовими банками, іншим непотребом, який коли-небудь був, буде або міг би стати в пригоді. На полицях батьківських антресолей і досі можна знайти телефонні рахунки тридцятирічної давності, електробритву, яку мати подарувала татові на заручини, запонки, якими за моєї пам’яті ніхто не користувався та, я підозрюю, давно і не вміє користуватися, смішні яскраво-лимонні штани-кльош, які, напевно, тільки входили в моду, коли двадцятитрирічний Джимі Гендрікс вийшов із літака у лондонському аеропорту Хітроу, тримаючи в руках (цікаво, що у нього була за сумка – валіза, наплічник?) гітару, 40 доларів і паспорт із візою на тиждень, що її ледве добув для нього менеджер у Нью-Йорку.

У маминому відділенні досі зберігається перука яскравої блондинки, цікаво, як мати виглядала у ній. Але найбільше мене завжди розчулювали зібрані на антресолях нейлонові сорочки й півкльошні спідниці у ніжні рожеві та агресивні зелені квіти. Я розумію своїх батьків, теж не зміг би викинути улюблені предмети одягу, якби мода моєї молодості виглядала так само яскраво, але мені не пощастило зі стилем, і я без жалю виношу до гуманітарних контейнерів нудні і схожі між собою, як яйця в лотку, широкі футболки пастельних кольорів, штани кольору хакі, з кишенями і без, гольфи, джемпери, джинси і навіть бандани. Якби я був молодшим років хоча б на десять, можливо, я теж носив би кислотні дискотечні прикиди, схожі на одяг доби Джимі Гендрікса так само, як молочний шоколад на корову. Щось спільне у них є, тільки важко визначити, що саме.

Прибирання – це насправді ціла філософія, яку важко збагнути чи хоча б відчути, якщо не присвячуєш цій роботі цілковитої уваги. Бо прибирання поспіхом – це втрачений час, користі у такому прибиранні не більше, ніж вітамінів у гамбургері, речі, якими керуєш і змінюєш їхні долі, переставляючи на місця, де вони ризикують загубитися і не бути знайденими у потрібний момент, вимагають до себе уваги й можуть подарувати чимало цікавих спостережень.

У дитинстві я любив відтворювати дії своїх батьків, розглядаючи розгардіяш, який вони залишили після себе.

Саме завдяки цим спостереженням я тепер знаю, коли саме мати почала зраджувати батька, а він, нервуючись вечорами, поки її не було вдома, курив у ліжку і струшував попіл на простирадло. Тоді він ще сам не знав, що вона його зраджує. Я знаю, що батьки кохалися в середньому двічі на місяць, і при цьому мати наполягала на презервативі, а батько пропонував свічки. Часом на нічному столику залишалися нерозкритими і ті, і другі, і я так і не знав, яким чином завершилася ця вічна суперечка. Я знаю, що батькові дуже подобалося мамине довге волосся, а її воно дратувало, вона хотіла підстригтися. Час від часу в суперечці з волоссям перемагав батько, тоді він поступався в іншому, і вони довший час користувалися презервативами, але потім мати, як правило, не витримувала і потай відстригала посічені кінчики, а батько міряв довжину її волосся після того, як мама засинала.

У дитинстві мені подобалося вивчати звички батьків і розташовувати речі так, щоб їм було зручно. Спершу вони вдячно зауважували це щоразу, потім звикли, і мама незадоволено кривилася, якщо я не встигав покласти на місце фен, залишений нею на дивані у вітальні, а батько не міг знайти пінки до гоління, якщо я не ставив її на звичне місце. Але навіть тоді мені й далі подобалося все це робити, адже так я проявляв свою таємну, ніким не зауважену владу над ними. Нехай собі думають, що це вони мене виховують, я ж знаю, як усе відбувається насправді.

Моя мама не викидає поліетиленових торбинок, зберігаючи їх «про всяк випадок» разом із банками для закруток, хоча давно не робить ніяких закруток, не кажучи вже про повторне використання поліетиленових торбинок. Оскільки потреба у такому використанні ніколи не виникає, мама забуває про запасені торбинки, я тихенько викидаю їх під час чергового прибирання, це залишається непоміченим, а мама, повернувшись із супермаркету, ховає «про всяк випадок» нові торбинки. Добре, що у неї принаймні не виникає бажання мити під краном брудні торбинки й розвішувати їх на батареях сушитися, я чув, що деякі жінки з радянським минулим не можуть позбутися такої звички. Колись мені потрапила в руки така «випрана» торбинка з-під якоїсь риби, мати мого шкільного товариша загорнула в неї шматочок торта, що залишився після уродин, і передала мені його з собою. Я викинув торт до найближчого смітника, але позбутися відчуття липкості на долонях і специфічного кислуватого запаху не вдавалося ще кілька днів. Однієї ночі мені навіть наснився той шматок торта, який уже змішався у смітнику з іншими помиями, з одного боку до нього приліпилася вживана гігієнічна прокладка, з іншого – шматок протухлого сирого м’яса, вся ця маса злиплася, почала видавати різкий сморід, на який зліталися потворні тлусті мухи, чорні, із проблисками зеленого на вгодованих черевцях. Я прокинувся від жаху і побіг до лазнички, де довго мив руки з милом.

Мама розповідала, що у часи її дитинства та юності поліетиленові торбинки ще не давали безкоштовно у кожному супермаркеті (пардон, тоді це називалося продмагами чи універсамами) і навіть не продавали у достатній кількості, тому їх, а також капронові накривки на скляні банки, як і самі ці банки, потрібно було зберігати та регулярно мити. А оскільки миючих засобів для посуду у країні маминого дитинства теж не існувало, то результати такого миття страшно собі уявити, і зовсім не дивно, що все це залишило у маминій психіці глибокий слід. Позбутися цього вона не може навіть тепер, після стількох років щасливого шлюбу із батьком і життя в країні, де ніколи не було соціалізму. Мій батько теж має українське походження, його бабуся з дідусем народилися в Галичині, а після шлюбу переїхали жити до Відня, дідусь влаштувався там працювати до клініки одного відомого віденського психотерапевта. А незабаром познайомився із багатим аристократом, який дав йому грошей на відкриття власної клініки. Аристократ був гомосексуалістом, але дідусь так і не відповів йому взаємністю. Що саме стало причиною цього – відсутність у дідуся гомосексуальних схильностей чи хоча б банальної цікавості, чи навпаки, придушення цих схильностей у собі, – невідомо. Відомо тільки, що на той час бабуся вже була вагітна їхньою третьою дитиною, і зраджувати її було б непорядно. Клініка мого дідуся була досить популярною серед пацієнтів, і незабаром йому вдалося повернути гроші, а також утримувати численну родину. У бабці з дідусем було шістнадцятеро дітей, а потім вони просто припинили кохатися, бо народжувати далі було небезпечно для бабусиного здоров’я. На той момент їм ще не виповнилося навіть сорока п’яти, вони продовжували ніжно кохати одне одного і сильно потерпали від того, що надійні засоби контрацепції ще не було винайдено. Друг мого дідуся, лікар-гінеколог із Зальцбурґа, саме працював над розробкою надійних презервативів, і в сімейному архіві навіть збереглося зворушливе листування мого дідуся із цим другом, у якому вони називали презерватив «амфорою кохання». Поетичні були часи.

Улюбленою моєю грою з раннього дитинства було складання іграшок Я відразу ж виробив собі чітку систему, за якою іграшки, якими я бавився на вулиці, ніколи не лежали поряд із призначеними для домашнього використання, адже це негігієнічно. Починаючи з трирічного віку я щотижня мив усі домашні іграшки у розчині теплої води з милом і щодня робив це з іграшками для вулиці. Я сортував іграшки за частотністю вживання, кольором, розмірами, постійно працював над удосконаленням системи їхнього розташування й вимагав від батьків перенесення в підвал кожної іграшки, з користування якою я (на мою думку) виріс. Однією з улюблених іграшок мого дитинства була ганчірка для витирання пилюки, яку мама зобов’язана була регулярно прати. І я докладав чималих зусиль, повзаючи попід ліжками й витираючи там бруд, чим завжди легковажила наша хатня робітниця. Я щотижня витирав пилюку навіть на шафі, за що одного разу поплатився, бо, звалившись донизу, надщербив собі передній зуб. Я майже ненавидів власних батьків, коли вони брали на посаду хатньої робітниці безвідповідальну особу, яка вважала, що витирати пилюку та пилососити потрібно лише раз на тиждень, а часом не робила і цього, або робила не надто ретельно. Здається, крім мене це нікому не заважало, а на мої зауваження щодо її роботи батьки лише легковажно махали рукою, а якщо я скаржився надто часто, міняли хатню робітницю. Але переважно зміна ця не дуже покращувала ситуацію.

Подорослішавши, я перебрав ці відповідальні функції на себе і примусив їх відмовитися від послуг найманих осіб, які ніколи не бувають достатньо старанними. Батьки зітхнули з полегшенням, їм набридли мої постійні скарги на те, що в домі неприбрано. Я теж зітхнув із полегшенням, бо не міг далі спостерігати такого недбальства. Пилосотом я навчився користуватися раніше, ніж говорити повними реченнями, і дуже страждав, спостерігаючи, як мої однолітки у дворі їдять немиті овочі та фрукти, навіть не замислюючись над наслідками ймовірного захворювання на дизентерію. Я ніколи не куштував немитих овочів та фруктів і пишаюся цим.

Я люблю вставати о шостій ранку й виходити на невеличку прогулянку, щоб спостерігати, як німецькі домогосподарки розчином спеціального порошку миють асфальтовані доріжки перед своїми будинками. Вони викликають моє щире захоплення, ці служительки культу чистоти і дезінфекції. Антисимвол поняття «дизентерія», як біле і чорне, як дволикий Янус, як доктор Джекілл і містер Гайд, як покарання і помилування, як гріх і праведність. Єдиним засобом, який дозволяє уникнути дизентерії, є дезінфекція, а розплатою за легковажне ставлення до Її Величності Дезінфекції є дизентерія. Коло замикається на традиційному щоранковому прибиранні, ритуальному і символічному, пропустити яке означає вибити себе зі звиклого щоденного ритму і наштовхнутися на небезпеку опинитися посеред некерованого, а тому небезпечного хаосу.

Єдине, що не подобається мені у надто ретельному прибиранні, це те, що при цьому знищується багато цікавих і приємних природних запахів, які заміняються на солодкаві мильні аромати миючих засобів. Думаю, давно настав час випускати нову серію непарфумованих миючих засобів для людей із хорошим смаком. Треба буде з часом вигідно продати цю ідею. Узагалі приємність чи неприємність запаху часто виявляється досить відносною. Наприклад, дитячий підгузник, наповнений сечею, пахне не надто приємно, але якщо уважніше принюхатися, то запах цей дуже нагадуватиме якусь харчову приправу, і часто схоже пахнуть чіпси, запах яких навряд чи хтось наважиться назвати неприємним. А якщо принюхатися ще уважніше, то починає здаватися, що природний запах підгузника значно апетитніший, ніж та хімічна суміш, яка має на меті викликати посилений апетит.

Шкіра немовлят пахне свіжим молоком, волоссячко на тім’ї – зерном, а відразу після прогулянки домішується легкий аромат весняного вітру, в якому є свіжість і трохи пилюки. Дитяче ліжечко вранці пахне картопляним пюре зі сметаною.

Коли я знайомлюся з жінками, мені завжди дуже цікаво, як пахнуть їхні зап’ястя, але не вранці, після душу, коли шкіра вбирає в себе хлорку і парфуми, а під вечір, після того, як запахи збиралися там протягом цілого дня. У деяких жінок зап’ястя тоді пахнуть корінням дерев, це страшенно збуджує. Я пам’ятаю, як пахли зап’ястя кожної моєї коханки. На початку, коли ми були ще ледь-ледь знайомі, вони пахли по-іншому, ніж перед тим, як ми розходилися. Пам’ятаю цей запах навіть у тих, чиї імена давно стерлися з моєї пам’яті, як і тих, про кого я ніколи з певністю не міг стверджувати, сірі в них очі чи зелені.

Шкіра в жінок часто пахне дріжджовим тістом і хлібним квасом, особливо під волоссям, на чолі, я люблю пересвідчуватися в цьому, цілуючи жінок у перенісся або збираючи запах на кінчики своїх пальців і згодом жадібно вбираючи його ніздрями.

Коли жінка хоче мене, вона має металічний запах свіжого м’яса, гірчиці, запах солоної води і грудки замерзлого масла, розрізаної навпіл. Спальня, в якій кохалися, вранці пахне хлібним м’якушем. І хоча саме по собі свіже м’ясо так само мало еротичне, як солона вода, буханка хліба, не кажучи вже про замерзле масло, усі ці компоненти разом створюють запах, який викликає еротичні асоціації. Добре ще, що запах цей, виникаючи в інтимний момент, не викликає зворотних кулінарних асоціацій.

Я з дитинства мріяв стати прибиральником, – граматика в цьому випадку безжальна як для українських, так і для німецьких чоловіків, і в обох мовах позбавляє цей іменник чоловічого роду. Це був той рідкісний випадок, коли типова дитяча мрія у стилі стати продавцем морозива чи чистильником взуття не стала смішною з дорослої перспективи. Коли я вперше сказав батькові про своє бажання обійняти посаду старшого прибиральника у сімейній психотерапевтичній клініці Шато д’Амур, мій батько, заслужений німецький професор українського походження Шарль Полуботок-Свищенко, впав у розпач. Адже він прагнув бачити сина своїм наступником, як кожен батько прагне цього для сина. Але мене зовсім не цікавить психоаналіз, я хочу бути мистецтвознавцем, а на життя заробляти рекламними слоганами для миючих засобів та новітніх методів прибирання, які сам же і буду винаходити, роблячи їх ефективнішими, легшими, приємнішими за існуючі. І у мене навіть уже є певні напрацювання, хоча це наразі таємниця.

Теобальд Полуботок-Свищенко. Щоденники.

Продовження

Глибоке переконання в тому, що українці – психічно найздоровіша нація у світі, – це, здається, єдина тема, на яку ми з батьком можемо порозмовляти без суперечки. Ну, якщо не у світі, то принаймні в Європі, бо вижити в умовах української дійсності і зберегти при цьому глибокий патріотизм, оптимізм і вміння так гарно співати не змогла б жодна інша нація, хіба що білоруська, але на неї в Європі давно махнули рукою. Це батькове переконання відіграє надзвичайно важливу роль у розробці методів лікування синдрому стерильності, який він вважає найбільшою проблемою сучасної цивілізації загалом і Центральної Європи зокрема. Переважна більшість терапевтичних методик мого батька базується на «українізації» пацієнтів. У клініці Шато д’Амур намагаються прищепити хворим любов до українських звичаїв, української кухні, українського національного одягу, фольклору (особливо пісенного), літератури, мистецтва і навіть українського побуту. І основне – жоден пацієнт клініки не може вважатися здоровим, поки не вивчить напам’ять «Енеїду» Котляревського. Мій батько переконаний, що ця книга є другою після Біблії за важливістю для світової культури, підручником здорового гумору і позитивного ставлення до життя, без якого, на його думку, неможливе повноцінне існування.

Своєрідність методів тутешнього лікування наробила чимало галасу в західній пресі, а його результати здивували навіть найбільших скептиків, адже із 100 хворих, які звертаються до Шато д’Амур, 99 вдається вилікувати, що суперечить самій суті статистичних досліджень, згідно з якими такий результат вважається неможливим. Це спричинилося до зростання популярності клініки, і тепер хворі змушені чекати по кілька місяців, аж поки надійде їхня черга і вони зможуть потрапити на прийом до батька.

Сотні вилікуваних від синдрому стерильності французів, німців, бельгійців, англійців і навіть поляків поповнили і продовжують поповнювати ряди українських діаспорних общин, відправляють вантажі гуманітарної допомоги в Україну, вивчають українську мову, організовують концерти, виставки, перекладають і видають власним коштом твори української класики та сучасних авторів. Усі вони з’являються на вулицях не інакше як у національному українському одязі й надзвичайно агресивно реагують на будь-які іронічні, не кажучи вже ворожі, вислови стосовно України.

У лікарні мого батька були успішно вилікувані від синдрому стерильності кілька дуже відомих і багато просто відомих сучасних європейських митців, що відразу ж знайшло відображення у їхній творчості. Наприклад, дуже відомий французький композитор-авангардист Жофруа Леруа після успішно проведеної терапії написав оперу «Дівчина-селянка», якій зараз, щоправда, закидають надмірну схожість до «Наталки Полтавки», але на момент написання українська культура була практично невідомою в Європі, і цієї схожості ніхто не помітив, тому опера користувалася великою популярністю.

Вилікувати дуже відомого письменника-постмодерніста Ґотфріда Бенджаміна Мюллера-Люльку вдалося завдяки простій зміні прізвища на Мюллер-Файка, після чого його багаторічна творча криза миттєво пройшла, і він почав писати дуже успішні романи, у яких час від часу з’являлися екзотичні для європейців персонажі у червоних широких штанях, на позначення яких автор вигадав неологізм «шаря-варя».

Третім дуже відомим митцем, вилікуваним у клініці професора Полуботка-Свищенка, був художник-антитрадиціоналіст Сатруа Шмідт-молодший. У ході терапії він вирішив кардинально змінити фах і стати дослідником українського фольклору. Зібраний ним унікальний архів українських народних сороміцьких пісень, на базі якого він успішно захистив кандидатську дисертацію і тепер працює над докторською, досі вважається найповнішим із усіх відомих збірок на таку тематику.

Те, що ця лікарня незвичайна, зрозуміло вже при вході, точніше ще перед входом, бо щоб дістатися до вхідних дверей, треба пройти кілька випробувань.

Підійшовши до входу, ви опиняєтеся перед великим дорожнім знаком, який забороняє проїзд автомобілів. Від цього знаку стрілка вказує праворуч, де на великій дошці оголошень написано «Тест на лояльність. Зобов’язані пройти всі відвідувачі». Тест складається лише з одного запитання: «Що повинні зробити українці: а) перейти на латинський алфавіт; б) поширити кирилицю в решті країн світу?» Від того, яку відповідь ви обираєте, залежатиме сума, що її ви заплатите за своє лікування. Пільговий тариф передбачає вибір варіанта б).

Після тесту на лояльність потрібно зайти до невеличкого приміщення під назвою «Дегустаторська» і там із заплющеними очима скуштувати ряд страв, а потім визначити, до кухні якого народу належить кожна із них. Основною метою цього тесту є довести надзвичайну подібність між собою німецької і російської національних кухонь, а також кардинальну відмінність від них української. Цей тест для більшості відвідувачів виявляється занадто складним, і лише одиниці здатні у такий спосіб відрізнити кнедлі від галушок, пампушки від берлінерів, борщ від щів, вареники з м’ясом від мантів і маульташен. Але й тут більшість зізнаються, що це вдалося їм випадково.

Найскладнішим є останній тест, що його змушені пройти всі охочі відвідати клініку. Їх садять у крісло й одягають спеціальні електронні датчики, які повинні визначити тип реакції на німецький, російський та український державні прапори. В основі цього тесту лежить гіпотеза мого батька про те, що найменш агресивним із усіх є український прапор, а російський і німецький подібні між собою за рівнем своєї агресивності. Особисто я вважаю цю гіпотезу безпідставною, та й сам тест видається мені не надто переконливим.

Я не фахівець у психології і довший час достатньо скептично ставився до батькових теорій, але статистика переконливо спростовує всі мої сумніви, і з цим нічого не поробиш. Єдине, що мені досі страшенно не подобається, це назва, яку батько дав найпоширенішому в сучасному світі психічному захворюванню. Синдром стерильності – звучить так, ніби кожна людина, яка стежить за власною гігієною і чистотою середовища, яке її оточує, психічно хвора. Хоча насправді серед батькових пацієнтів не менше тих, чиє захворювання починалося з повної відрази до чистоти й порядку, вони жили у страшенному бруді й безладі. Вигадана батьком назва захворювання не лише образлива для людей, які не люблять безладу і бруду, вона не виражає суті проблеми. Як на мене, значно більше пасує назва «манія величі», бо кожен хворий рано чи пізно починає вважати себе генієм. Але батько вважає, що словосполучення «манія величі» занадто сильно перегукується із використовуваним у традиційному психоаналізі «маніакальним синдромом», що тільки вносить зайву термінологічну плутанину, тому краще, коли назва нового захворювання не асоціюється ні з чим досі відомим.

Часом мені здається, що такий неймовірний успіх батькової терапії пояснюється зокрема тим, що далеко не всі його пацієнти справді хворі. Більшість із них просто потребують уваги й можливості поскаржитися на своє життя, але не мають сміливості зізнатися у цьому відверто, тому таємниче і дуже неокреслене «захворювання» є для них чудовою можливістю самовиправдання. Отримавши необхідну дозу уваги, вони радо заявляють про чудодійне зцілення. Таке припущення виникло у мене після того, як я переглянув частину історій хвороби із батькового архіву. Ось що я там побачив: в анкеті кожної п’ятої жінки з діагнозом синдрому стерильності, окрім стандартного психоаналітичного сленгу (неврози перенесення, ускладнені інфантильним вибором об’єкта, моторним відреагуванням, я-дистонічним і транспозицією афекта, конверсійна істерія, істерія страху, обсесивний невроз і подібне), обов’язково була фраза: «Регулярність статевого життя – двічі на місяць». Як на мене, все інше відразу можна було б викреслити. У більшості одружених жінок, яким нещодавно виповнилося тридцять, ця фраза доповнювалася ще однією: «Дітей немає».

Що ж стосується більшості чоловіків, діагноз яких мій батько визначив як другу стадію синдрому стерильності, то опис їхнього захворювання також видався мені не дуже переконливим. По-перше, майже всі вони були дотичними до ґендерних студій, а переважна більшість із них захворіли під час роботи над науковими працями на ґендерні тематики. Рідше хворіли перекладачі подібних наукових праць. Ці пацієнти потерпали від перебільшеного почуття провини за те, що чоловіки протягом багатьох століть гнобили і принижували жінок. Один із них, наприклад, потрапив до клініки після того, як усвідомив, що мало не виховав на мачо власного сина. Малому на той момент було два з половиною, але протягом останнього року він отримував від батька в подарунок самі лише автомобілі, тоді як його чотирирічній сестричці діставалися переважно ляльки, що, ясна річ, узалежнює психіку дитини від ґендерних ролей у їх традиційному розумінні. Інший пацієнт не міг пробачити собі сексистських думок, які виникали у нього щоразу, коли він бачив на вулиці чи на екрані телевізора симпатичну дівчину. Він спробував боротися з собою і висловити протест проти новочасної підліткової моди й рекламної індустрії, які надто відверто експлуатують жіночу сексуальність, написав відкритого листа на цю тему і намагався опублікувати його у пресі, а після того, як кілька редакцій відмовилися друкувати листа, відчув себе хворим на синдром стерильності.

Ще один пацієнт намагався спокутувати гріхи попередніх поколінь мачо і з цією метою постановив, що протягом двох років вбиратиметься у найбільш незручний жіночий одяг, який коли-небудь існував. Щоправда, до батькової клініки він потрапив не зовсім добровільно, його привезли сусіди, які хотіли запобігти небезпечній, на їх думку, зміні сексуальної орієнтації, про що, згідно з їхнім переконанням, свідчила різка зміна стилю одягу й агресивна поведінка (пацієнт намагався переконати всіх чоловіків, яких зустрічав на вулицях, наслідувати його приклад). Найбільшою медіа-сенсацією став випадок із батькової практики, коли йому довелося вилікувати свого колегу-психоаналітика, який добровільно звернувся по допомогу, відчуваючи, що не може впоратися з відчуттям страху перед «втратою свого чоловічого єства». Колега батька перед тим багато років присвятив дослідженню відомої теорії Юнґа про три основні кольори, через які повинна пройти кожна людина, щоб стати повноцінною особистістю: білий, червоний і чорний. Ці кольори однакові як для жінок, так і для чоловіків, різний порядок їх проходження. Жінки починають з білого кольору невинності, потім переходять до червоного кольору пристрасті й закінчують чорним кольором первинної матерії, відчуття себе частинкою всесвіту. Чоловік починає з червоного кольору агресії і в цій фазі, яка триває в середньому до 35 років, повинен навчитися відстоювати власні інтереси, потім проходить білу стадію очищення і вчиться шукати спільну мову із зовнішнім світом без агресії, заводить сім’ю і робить кар’єру, а потім змушений «побачити свою тінь», тобто те, що люди переважно намагаються не помічати в собі, під час чорної фази, і вчиться дивитися на себе іншими очима, намагається збагнути свою роль у всесвіті. Якщо ж котрусь із цих стадій пропустити, особистість не здатна відчувати себе повноцінною. Проблема колеги мого батька полягала у тому, що наприкінці своєї праці над цією теорією він раптом усвідомив, що сам не може вважатися повноцінною особистістю, адже його виховувала мати, а згідно з його ж власною теорією, вибудуваною на згаданому вище принципі Юнґа, вплив батька для хлопчика, починаючи з трирічного віку, є надзвичайно важливим, адже мати не здатна показати синові правильну послідовність кольорів, і якщо вона виховує дитину сама, то хлопчик мимоволі проходить усі три стадії по-жіночому, що накладає хворобливий відбиток на його психіку. Батькові вдалося вилікувати колегу прикладами з українських реалій. За статистикою, у радянські часи майже 40% дітей виховувались у неповноцінних сім’ях, але тільки українцям із усіх пострадянських республік вдалося позбутися фатальних наслідків «емансипації по-совєтськи». На думку мого батька, допомогло їм у цьому значно глибше, ніж у інших народів, вміння відчувати красу. Після того, як батьків колега заглибився у вивчення філософії Сковороди, його проблема вирішилася сама по собі, бо він усвідомив, що його «сродною працею» насправді був не психоаналіз, а бджолярство. Зараз він почуває себе абсолютно щасливим і реалізованим на своїй пасіці недалеко від Мюнхена, носить класичний полотняний одяг українського пасічника, солом’яний бриль і курить неодмінну файку, дружина його також щаслива і збирається народити йому третього нащадка.

Тих пацієнтів Шато д’Амур, які переживають період загострення хвороби, тримають у спеціальному крилі клініки, куди мені завжди страшно було заходити. Весь тамтешній інтер’єр дуже точно скопійований із інтер’єра українських районних лікарень. Деякі предмети навіть довелося спеціально закуповувати в Україні, а порошок хлорки досі регулярно завозиться із Калуша, бо в Німеччині неможливо дістати засіб відповідної концентрації. У цьому крилі суворо забороняється прибирати частіше, ніж раз на два дні, для прибирання використовується лише хлорний розчин, а в туалетах немає керамічних унітазів – лише вирізані в підлозі дірки. Хворих прив’язують до ліжок і дозволяють їм пересуватися тільки з дозволу санітарки, якої постійно не буває на місці, і часто навіть для того, щоб сходити в туалет, потрібно чекати її приходу по кілька годин. А найгірше, як на мене, – те, що їм забороняють приймати душ, не кажучи вже про ванну, частіше, ніж раз на місяць. Дозволяється тільки помити руки перед їжею.

Потім пацієнтів на деякий час відпускають додому. Одруженим і бездітним дітородного віку радять подумати над можливістю народити дитину, неодруженим – завести сім’ю або принаймні домашню тварину. Усім кажуть, що коли протягом найближчих кількох місяців їхнє життя не зміниться в рекомендованому напрямку, то ймовірні рецидиви захворювання, а повторне лікування може не дати ефективних наслідків. Після місяця перерви лікування радять продовжити. Але переважна більшість хворих цього не робить. Частина народжує дітей. Що відбувається з рештою – невідомо.

Якби цим займався не мій батько, я сказав би, що така терапія, м’яко кажучи, має мало спільного зі справжньою наукою, хоча й важко заперечити її дієвість, бо це переконливо засвідчує статистика (у кожній історії хвороби зазначається, якщо пацієнт видужує). Але якби батько лікував тільки тих, хто справді потребує лікування, йому навряд би вдалося прогодувати сім’ю. Тому я схильний вважати це батьковою самопожертвою заради нас із матір’ю.

Хоча загалом непокоїть мене не це. З часу мого приїзду до Тигирина, який, треба визнати, дуже допоміг мені подолати сезонну депресію, що її ось уже кілька років я переживаю на початку осені, я став помічати дивні зміни у власній поведінці та звичках. Уже через кілька місяців після приїзду я потроху почав знижувати стандарти вимог щодо чистоти помешкання, яке винаймаю. Зрозуміло, це пов’язано з об’єктивними причинами, адже у цій країні набагато більше бруду на вулицях, ніж у Європі, а відповідно, брудніше і в помешканнях. Тому дотримуватися такої ж чистоти, як удома, означало б приректи себе на безперервне прибирання. А на це шкода витрачати стільки часу.

Гіршим є те, що я взагалі почав іноді забувати витирати пилюку хоча б раз на тиждень, а зламаний пилосот відремонтував аж через місяць. Але думаю, це все через особливу насиченість тутешнього існування. Щойно я приїду додому, все відразу повернеться до норми. Тим більше що я зовсім цим не журюся, або, як сказав би батько, все ще перебуваю у райдужній червоній фазі, коли все у житті влаштовує, а навіть коли щось не так, то цього не помічаєш.

Y’all can kiss my ass, або Про користь знання людської психології

Мені подобається читати популярні порадники з психології. До моїх улюблених належить тритомник «Спілкування – це не те, що ви думаєте», фотоальбом «Як зрозуміти загадку жіночої душі», монографія «33 рецепти зваблення заможних чоловіків» та посібник для одружених «Якщо ви відчуваєте себе щасливим, то помиляєтеся». У цих книгах мені намагаються довести, що поважати можна будь-кого, а впадати у відчай не варто ні з якого приводу. Аргументи всіх авторів схожі. Наприклад, такі: «Ви не перевертаєте карту догори ногами, якщо їдете з пункту А, що лежить на карті внизу сторінки, до пункту В, який розташований нагорі? Нічого страшного, так роблять, а точніше, цього не роблять 99% жінок. Це зовсім не дає чоловікам підстав вважати себе розумнішими. А якщо раптом ваш чоловік так вважає, зробіть простий експеримент: відчиніть холодильник, у якому немає нічого, крім пачки масла і молока, і попросіть знайти масло або ж молоко. 99% чоловіків не зможуть цього зробити або ж витратять на пошуки понад півгодини».

Або такі: «Вам здається, що сусід більше впевнений у собі, ніж ви, тільки тому, що у нього доберман, а у вас такса? Це помилка. Усі люди невпевнені у собі, незадоволені собою і бояться виглядати смішними. Тому не соромтеся своїх слабкостей, визнайте їх, сміливо дивіться в очі іншим, і вас відразу поважатимуть більше. А найбільше поважають, відомо, власників доберманів, ротвейлерів та пітбулів, тому таких псів часто заводять хворобливо невпевнені в собі люди».

Цікаво, як автор такого посібника класифікував би мого кишенькового щурика Агатангела: за розміром чи за поширеним серед невтаємничених страхом перед цими тваринами?

Мені дуже хочеться не боятися виглядати смішною, сміливо дивитися в очі іншим і відчувати, що мене поважають. Наприклад, у міському транспорті. Тому я мушу боротися зі своїми слабкостями. І я намагаюся. Намагаюся не зосереджуватися на міцному, хоч і малоапетитному у цій ситуації ароматі часнику та ще чогось віддалено схожого на екскременти невідомого мені виду тварин, який долинає від дядечка у заяложених спортивних штанях, що стоїть праворуч від мене. І хоча я не можу похвалитися вмінням надто вже точно розрізняти запахи відомих мені видів, але це не котячий і не псячий запах, і не мишачий також, у цьому я впевнена. Я намагаюся абстрагуватися від тітоньки ліворуч у сірому ангоровому светрі, яка пахне дуже подібно до мокрого вуличного песика. І хоча в цьому випадку я принаймні точно здатна ідентифікувати запах, це чомусь не тішить. Цікаво, як би пояснили причину цих запахів автори моїх улюблених посібників: невпевненістю в собі моїх сусідів по маршрутці, наявністю у них глибоко захованих синдромів і усвідомленням того, що відчуття щастя – це насправді ілюзія? Чи, навпаки, причиною глибоко захованих синдромів і усвідомлення ілюзорності щастя є запах, позбутися якого ці люди не наважуються через патологічну невпевненість у собі? І тут, ніби для того, щоб спростувати всі мої припущення, дядечко у заяложених спортивних штанях виходить на зупинці й голосно сякається крізь пальці, повернувшись обличчям до вікна маршрутки, потім уважно розглядає зеленкуваті виділення зі свого носа на асфальті, у той час як тітонька поряд зі мною завзято чухає собі під светром, від чого запах посилюється. Мені здається, що навіть дуже досвідчений психолог не знайшов би у виразах їхніх облич у цей момент нічого, окрім суцільного і зосередженого на собі блаженства. Хоча, можливо, я помиляюся, і дуже досвідчений психолог таки знайшов би ще щось.

– Не пхайтеся! – завершивши сеанс почухування, звертається до мене жіночка в ангорі, і я розумію, що попри мої спроби автотренінгу вона не стала поважати мене більше.

Але окрім іншого, психологічні порадники вчать не опускати руки, якщо не відразу вдається досягнути мети. І я не опускаю. Я вирішую спробувати свої сили у більш камерному середовищі й викликаю таксі. Після періоду тривалого чекання, під час якого зростає моя невпевненість у собі, нарешті приїздить старенька «Волга», за кермом якої водій у спортивних штанях, шкірянці, пижиковій шапці і з тим же, знайомим з маршруток, традиційним запахом. Він з кайфом покурює «Ватру» і на повну гучність слухає одночасно службову рацію та пісеньки про те, що «Я беременна – ето временна». Ідеальний об’єкт для задуманого мною експерименту. Я сідаю в салон, вітаюся, не сподіваючись на відповідь, набираю повні легені повітря, ввічливо прошу не палити й вимкнути радіо. Водій зиркає на мене спідлоба, що, очевидно, має сигналізувати про його невпевненість у собі, а також наявність глибоко прихованих синдромів, неврозів перенесення, комплексної істерії чи чогось іще серйознішого, вмикає замість вентиляції пічку, бризкає в повітря чимось хвойним із аерозольного балончика і трохи стишує музику.

– Третій, третій, я п’ятий. Стою на Срезньовського, 7. Де клієнт, бля? – долинає з рації нетерплячий чоловічий голос.

– Третій, третій, я шостий. Працюю з клієнтом, – цей голос теж чоловічий, але інтонація значно спокійніша.

– Третій, третій, я п’ятий. Стою на Срезньовського, 7. Де клієнт, бля? – перебиває перший, точніше, п’ятий нетерплячий чоловічий голос.

– Щасливої дороги вам і вашим клієнтам, – меланхолійно відповідає рація приємним жіночим голосом, не уточнюючи, кого це стосується: п’ятого чи шостого. А може, тринадцятого, тобто нас?

Тим часом задушливий хвойний аромат у машині вкупі з цигарковим димом, смородом пічки і випарами тіла водія поволі зменшує силу мого опору, бажання долати приховані комплекси, віру у власні сили. Я доїжджаю додому, розраховуюсь і з полегкістю виходжу з машини. Вдома на мене чекають чудові порадники з психології, у яких так чітко і ясно написано, чому все відбувається так, як відбувається, і як досягнути того, щоб усе відбувалося інакше. Зараз я прийду, зварю собі кави й порину в цей гармонійний і безконфліктний світ.

– Третій, третій, я п’ятий. Стою на Срезньовського, 7. Де клієнт, бля? – долинає з рації все той же нетерплячий чоловічий голос.

Ось кому ще гірше, ніж мені. І в жодному пораднику не написано, що йому тепер робити: продовжувати обкладати матами клієнтів зі Срезневського, 7, чи поїхати за іншою адресою, щоб привітати наступних клієнтів своїм життєрадісним «бля».

Популярні психологічні посібники не радять часто повертатися подумки до розмов та ситуацій, у яких особливо гостро проявилася ваша невпевненість у собі та приховані комплекси. Важливою засадою автотренінгу є переконання, що «наступного разу буде краще», навіть якщо так не буде. Але я ніяк не можу позбутися цієї шкідливої звички, від якої немає жодної практичної користі, адже наступного, як і попереднього, як і передпопереднього, разу дотепні та влучні фрази завжди спадають мені на думку надто пізно. І так було завжди, відколи я себе пам’ятаю.

Наприклад, мене викликає до себе пан Незабудко і робить зауваження, що в телевізійній програмі багато помилок:

– Якого славня я вчора вже тридцять восьмий раз дивився цього йобаного індіанця, якщо по програмі у нас мав бути Кустуріца?

Юліан Йосипович часто забуває прізвища, а зараз має на увазі Мела Ґібсона, якого називає «індіанцем» після фільму «Хоробре серце», де цей актор і справді знявся у відповідному гримі.

– Я знаю, пане Незабудку, – починаю мимрити я, – Кустуріцу показували по іншому каналу. Це не ми переплутали, а телекомпанія поміняла фільм. Я вже питала їх про це сьогодні, а у відповідь вони надіслали неоплачені рахунки. Ми заборгували за три місяці.

– На хуй заборгованість, за таку лажу штрафувати треба, а не платити. – Пан Незабудко завжди перебуває у поганому гуморі після перегляду фільмів за участю Мела Ґібсона, бо в процесі не може стриматися від зловживання алкоголем. Його вочевидь «попустило» від усвідомлення, що провина не наша, хоча похмурий вираз обличчя недвозначно свідчить: коштів на погашення заборгованості немає. На цьому наш традиційний діалог вичерпується, і я тихенько вислизаю з кабінету. Але майже відразу починаю картати себе за такий «безкровний» відступ. Чому я даю йому зірвати на собі злість, зрештою, мені теж не платили вже три місяці, а я ще повинна виправдовуватись і перед обуреними читачами, і перед телестудіями, які присилають відверту лажу.

I still don’t give a fuck, y’all can kiss my ass, – сказав би на моєму місці Емінем.

«Мовчіть!.. Чого ви задрочились?» – підтримав би його класик.

«О, як мені це все настоєбенило, піздєц», – поставив би промовисту крапку в дискусії інший, не менш лаконічний автор.

А я не можу, попри всі автотренінги не можу, тому мовчки плентаюся до свого робочого місця і, ні від кого не криючись, знімаю стрес колупанням у носі.

Постійні заборгованості коштують мені чимало зусиль і нервів, левову частку робочого часу я витрачаю на «вибивання» програм, які приходять із запізненням і великою кількістю помилок. У результаті не залишається ні сил, ні часу якісно виконати власну роботу, а потім приходить логічне незадоволення собою і поглиблення всіх наявних комплексів та загострення всіх набутих неврозів. Я незадоволена собою, результатом роботи, своїм життєвим вибором, своєю долею, яка прирекла мене жити у цій факін-країні, але найбільше я незадоволена тим, що не наважуюся вголос сказати все те, що так логічно і струнко повторюю подумки щоразу після подібної розмови. Чому, наприклад, я вічно виправдовуюся, коли мені вказують на помилки, що їх мав би виправляти коректор, якого півроку тому звільнили за скороченням штату. Чому щоразу нервуюся, коли помічаю у вже надрукованій газеті телепередачу під назвою «Спокійної нічі», серіал «Вічний клич» чи казку під безстатевою назвою «Золушко», яка пропонує ввести нарешті кличний відмінок в російську мову. Телекомпанії надсилають тексти телепрограм та кіноанонсів у вигляді, що більше нагадує якусь таємничу мантру, аніж звичайні речення. Наприклад: «Човен навіть не мав рейса діви, і вже його збуджена команда стоїть до цього як його чоловіча безпека. Речі стають дійсно волосатими». Я не придумала нічого кращого, ніж потрактувати це як фільм на морську тематику: «Таємничі події, які відбуваються на одному судні, призводять команду до несподіваної розв’язки». Але, як виявилося згодом, стрічка розповідала про суперництво між двома спортсменами, які плавають на байдарках.

Телевізійний журнал під назвою «Ґніт» на одному з російських каналів виявився знаменитою програмою «Фітіль», а інтерпретація назви належала нашому комп’ютерному перекладачеві під романтичною назвою «Плай». У фільмі з позначкою «США, 1999» головну роль чомусь виконував Андрій Міронов, а в іншому фільмі, біля якого зазначалося «Кіностудія ім. Довженка», знімалися актори Знічувався Нолте, Пилип Депардьє, Міряй Стріп, Брюс Струмки, Демі Міліція та Шерон Кам’яниста. У фільмі під назвою «Убивця із джакузі» йшлося про японську мафію якудза, а «науково-фантастичний трилер» під назвою «Процес» виявився екранізацією твору Франца Кафки.

В анонсі до фільму «Сватання гусара» я прочитала: «Молодий красивий гусар і дочка лихваря люблять одна одну». Інформація з анонса до фільму «Чотири весілля і один похорон» була ще більш загадковою: «Він любить ходити на весілля сам, але сам не спішить одружуватися сам», – очевидно, ішлося про якогось героя-індивідуаліста. Серіал «Три місії» виявився іронічним перекладом польського «Три ведмедики», а численні тележурнали під інтригуючими назвами «Їврофольк», «Ївроекспрес», «Прямуємо до Ївропи» свідчили про дивну звичку нашого комп’ютера плутати літери, які є гордістю українського алфавіту, про що написано не лише дисертації та наукові дослідження, а й часто цитовані поезії.

Анонс до спортивної телепрограми обіцяв незабутні враження: «Футболісти догравали, чекаючи, поки кінчить воротар», інший анонс повідомляв: «Футболісти «Динамо» вже награлися французів», анонс до телетрансляції конкурсу краси інтригував: «Той, хто правильно відповість на всі наші питання, буде грати головний приз». Деякі анонси вражали вже не так мовними, як фізіологічними парадоксами. Наприклад, що саме робили герої для того, аби в них народився «позабрюшний син», як це сталося в одному із поданих нами анонсів до фільму, я досі на знаю.

У наступному фільмі грала Пекла Роговцева, яку я вже без особливих труднощів розпізнала як Аду. «Паросток» і «Паросток із Шоушенка» виявилися неправильно потрактованими втечами. «Принцеса Міряй» насправді називалася Мері, «свято першого дієприкметника» стосувалося першого причастя, а всюдисуще «знайомиється», «познайомиється», «знайомиєвся» просто неможливо було виловити в повному обсязі.

I still don’t give a fuck, y’all can kiss my ass, – повторив би тут Емінем.

«З-під снігу дика квітка

Виросла й матом гне», – погодився б із ним Позаяк.

«З пизди стирчать всі грифи балалайок, а в сраці жевріють жоржини і жар-птиці», – завершив би асоціативний ряд інший, не менш лаконічний автор.

А я навіть не кличу до телефону пана Незабудка, коли з телекомпаній дзвонять нагадати про заборгованість. І зовсім не тому, що «чисто по-галицьки» думаю: «Слава Богу, що Богу дякувати, бо якби так не дай Боже, то най Бог боронить!»

А тому що хочу здаватися кращою, ніж є насправді. Адже приємно робити вигляд, ніби працюєш не за гроші, а для власного задоволення. І неприємно усвідомлювати фінансову чи психологічну залежність від роботи. Приємно переконувати себе: я залишаюся в газеті не тому, що не маю куди піти, а задля користі загальної справи, задля «вищої» мети, хоч і не до кінця ясно, чому і від чого вона вища, і як тільки мені все це набридне, від альтернативних пропозицій рябітиме в очах. Неприємно побоюватися, що альтернативних пропозицій буде не так уже й густо, і зовсім неприємно боятися, що їх не буде взагалі. Приємно багатозначно мовчати про свої проблеми й долати їх, гордо піднявши голову. Неприємно принижено виправдовуватися за те, на що і так не маєш впливу.

Адже від того, що саме і як саме я скажу панові Незабудку, кількість грошей на рахунку редакції навряд чи збільшиться. І це ми обоє з ним добре усвідомлюємо, тому кожен продовжує грати свою роль: він щоразу викликає мене, «щоб взути», хоча добре знає, що це переважно незаслужено, а я щоразу не цитую йому ні Емінема, ні Позаяка, ні Подерев’янського, хоча саме це й порекомендували б мені автори моїх улюблених психологічних порадників. З тим же успіхом ми з паном Незабудком просто могли б обмінятися цитатами: «І ця хуйня зоветься демократія?» – «Свабода, блядь, свабода, блядь, свабода!» І надіслати цей діалог Інвесторові як черговий символ того, що все і далі продовжує бути так, як бути не повинно.

Як досягнути самоокупності, або Степан Вовк

Кажуть, він став тринадцятим комерційним директором, який намагався перетворити нашу газету на прибутковий бізнес. Можливо, саме так воно і було, напевно сказати ніхто не міг, бо дванадцять його попередників злилися в синкретичний образ, який мав дві основні характеристики: «вже новий директор» і «ще новий директор». Перша з них означала, що черговий директор уже звільнився і на його місце прийшов наступний, а друга – що котрийсь із них затримався довше, ніж на кілька тижнів, і став «ще новим». Я туманно пригадую обличчя одного з них, який колись, здається, був військовим, принаймні таким здавався, коли приходив на роботу в армійських кирзових чоботях, шинелі та шапці-вушанці, ходив по редакції, чітко відбиваючи кроки, розмовляв коротко і лише реченнями в наказовому способі: «Поставить сюди цю хвотографію!», «Знять отсюдова цей текст», «На пятимінутку всім построїцця. Раз-два!» Саме йому належить перша ідея докорінної реорганізації роботи КРІСа-2. Він поділив працівників на два «підрозділи», які умовно називав «перший» і «другий». До першого входили пан Незабудко, пан Фіалко і пан Маргаритко. До другого – ми з Олежком Трав’янистим і пан Айвазовські. Керувати обома підрозділами було призначено Сніжану Терпужко, статті якої подобалися новому директорові найбільше. Сніжана була захоплена новим керівництвом, яке нарешті достойно оцінило її здібності. Щоправда, покерувати Сніжані так і не вдалося, бо вона прохворіла всі два тижні, протягом яких новий директор працював на своїй посаді. А щойно видужала, на його місце прийшов новий, і реорганізацію було ліквідовано. Цей директор не мав особливих претензій до газети, скаржився лише на те, що статті, на його думку, задовгі, він встигає забути початок, поки дочитує до кінця. І ще цей директор чомусь страшенно не любив світлин закордонних кіноакторів у телепрограмі. Він уважно стежив за видруком кожної сторінки коректури і щойно бачив незнайоме обличчя, відразу ж розлючений прибігав до мене і добре поставленим командирським голосом кричав: «Ліквідувать ці французькі морди! Мать вашу! За шо я гроші друкарні плачу? Не за цих же підорів! Щас же відставить!» Марно було намагатися пояснити йому, що Том Круз, як і Інгеборга Дапкунайте, – зовсім не французькі й тим більше не морди, не кажучи вже про підорів, доводилося міняти світлину, причому на впізнавану для боса. Переважно це закінчувалося тим, що всі фільми у телепрограмі ілюстрували фото Богдана Ступки та Алли Кудлай, від «Біля домашнього вогнища» до «Термінатора-3», включно із «Москва сльозам не вірить».

Цей комерційний директор запам’ятався мені також своїми спробами «висловлюватися культурно», бо, на його думку, цього вимагала посада. За консультаціями з цього приводу він звернувся до пана Незабудка. Той порадив замість найбільш поширених у лексиконі директора слів вживати «манюрка» і «цюцюрка», мотивуючи це тим, що так говорить сам Роман Віктюк. Пана Незабудка наш директор поважав і поради послухався. Щоправда, постійно плутав значення обох слів і побоювався, що сенс висловленого «культурно» буде не до кінця зрозумілий співрозмовнику. Тому найчастіше у нього виходило щось на зразок: «Та манюрка вся ця ваша хуйня. Чи, може, цюцюрка, мать її».

Степан Вовк почав свою роботу із загальних зборів працівників редакції. Попри молодий вік (йому ще не виповнилося 30), Степан уже встиг успішно попрацювати в рекламному бізнесі, заробити капітал і відкрити власну фірму під назвою «Євро-мінус» (таким чином він хотів виділитися на вітчизняному рекламному ринку, де фірми через одну називалися «Євро-плюс»). Працю в КРІСі-2 він збирався поєднувати з основною роботою, зробивши своїх клієнтів рекламодавцями газети і пообіцявши їм за це знижки.

Редакційний колектив поставився до Степана упереджено. Мабуть, далося взнаки забобонне ставлення до числа 13, а можливо, люди просто втомилися від постійної зміни директорів. Але Степан Вовк вірив у свої сили. Мета його була благородна, засоби виправдовували цю мету, але, як кожен, хто прагне робити добро, на своєму шляху він наживав переважно нових ворогів.

Степан створив бухгалтерію, щоправда, там і далі не видавали зарплатні, а лише примушували підписувати папери за нібито отримані суми, що було потрібно для податкової звітності. Суми ці були дуже незначними і далеко не відповідали навіть офіційному прожитковому мінімуму, але все одно бувало прикро, особливо коли вже дуже давно нічого не отримував. Та коли хтось із нас наважувався висловити незадоволення таким станом речей, Степан пропонував зменшити наші неофіційні, у кілька разів вищі, зарплатні до розмірів офіційної, і тоді обіцяв регулярні виплати. На цьому дискусія переважно завершувалася, бо всі вірили в те, що саме так Степан Вовк і зробить. Протягом першого місяця свого перебування при владі він уже двічі скорочував розміри неофіційних зарплат, так і не провівши жодної виплати.

Вовк був романтиком, тримав на робочому столі фотографію дружини, яка саме писала дисертацію з філософії і була вагітна їхньою другою дитиною. Степан сидів на роботі до пізньої ночі, але щогодини дзвонив додому, щоб дружина не почувалася самотньою. Часом він дзвонив навіть тоді, коли в його кабінеті сидів хтось із викликаних ним працівників. Розмови з дружиною переважно обмежувалися з його боку питанням: «Все нормально?», з її боку – відповіддю: «Все нормально» (варіант – «так-так»). Тобто або у них справді завжди все було нормально, або про інше вони не говорили.

Степан Вовк активно займався спортом і самоосвітою, вчив англійську, розумівся на комп’ютерах, читав усю україно– і російськомовну пресу, яку тільки можна було придбати у нашому місті, і любив порядок та конкретні домовленості.

Період, коли при владі опинився саме він, примусив песимістично настроєну частину редакції в черговий раз погодитися зі Швейком в тому, що не буває так, аби не могло стати ще гірше. А іншу, настроєну оптимістично, по-українськи сподіватися, ніби все, що не робиться, (не?) робиться на краще, про всяк випадок залишаючи в дужках крихітне «не» як символ сумніву, плацдарм для відступу й останньої надії.

Саме в цей період почали худнути редакційні кицьки Кася і Тася, а в кабінетах одна за одною в’янули квіти у вазонках.

Горщики редакційні працівники почали зносити на роботу ще до того, як закінчився ремонт. Виявилося, що ніхто з нас не уявляв собі робоче місце без зелені. Пан Незабудко із притаманним йому розмахом привіз зі Львова цілу конструкцію для розставляння і розвішування вазонків, змонтував із неї кілька менших конструкцій і розподілив по всіх кабінетах. У кожного із співробітників улюбленим виявився інший вид рослин. Пан Маргаритко захоплюється розведенням цитрусових і фікусів. Удома їх у нього вже стільки, що пройти між деревами надзвичайно важко, тому він дуже зрадів, коли з’явилася можливість перенести частину рослин на робоче місце. Його кабінет першим почав нагадувати джунглі, загалом йому вдалося розмістити в доволі невеликій кімнатці 17 фікусових дерев і 10 цитрусових.

Кабінет пана Фіалка був не менш щільно заповнений традесканціями, тут спокійно могли б збиратися молоді шимпанзе і вправлятися у повзанні по ліанах.

Різкий курс на самоокупність, який раптом узяла наша газета на третьому році свого існування, виявив неготовність до цього не лише вазонків та котів, а й більшості із наших співробітників. Це й не дивно, адже з перших днів роботи кожен із нас старанно плекав у собі відчуття приналежності до ексклюзивного проекту, пишався елітарністю цього проекту, а заодно і власною непересічністю. Замість цього Степан Вовк пропонував нам кілька доволі простих для засвоєння речей:

1) газета – це продукт, і робиться він не просто так, а для продажу;

2) виготовляючи продукт, орієнтуватися потрібно не на виробника, тобто на себе, як це було досі, а на споживача, тобто читача;

3) реклама приносить гроші, а не забирає газетне місце, тому ставитися до неї треба шанобливо й уважно, а не презирливо і зверхньо;

4) якщо бракує грошей, слід звільнити старих працівників і на їхнє місце взяти нових, які погодяться працювати за менші суми;

5) кожен працівник повинен виконувати три перших пункти, а коли забракне мотивації, згадувати про четвертий.

Але простими і доступними ці речі здавалися тільки йому і ще, можливо, кільком людям із рекламного відділу та фірми «Євро-мінус». Для редакційного колективу кожна із цих істин була майже особистою образою, котра зазіхала на професійну гідність, самосвідомість і ставлення до нас громадської думки. Степан чомусь вирішив, що мені його пропозиції мали б видаватися найбільш зрозумілими, і неодноразово намагався знайти в мені свого спільника, викликаючи на відверті розмови до свого кабінету. Ці розмови переважно відбувалися під час обідньої перерви, і Степан пропонував мені розділити з ним трапезу – розчинну зупу з найдешевших і старанно запаковану дружиною канапку з вареною ковбасою (Степан був послідовним у втіленні в життя принципу ощадливості як запоруки фінансового успіху). На десерт – кава з цигаркою (обидві також з «економ-класу»). Щоб у кабінеті не смерділо цигарками, Степан час від часу бризкав у повітря аерозолем для туалетів із хвойним запахом. Цей запах, перемішуючись із цигарками, викликав у моєму шлунку якусь неконтрольовану реакцію, і мені доводилося зосередити всі свої зусилля на намаганні не вистругати з себе залишки сніданку (від розчинної зупки я завбачливо відмовлялася). Зусилля, яке доводилося при цьому робити, заважало мені зосередитися на тому, що говорив Степан, і я переважно мовчала, чим створювала у нього ілюзію досягнення мети. Не знаю, чому на цей запах так бурхливо реагував саме мій шлунок, ніс поводився значно стриманіше, можливо, завдяки хронічному нежитю.

Аргументи директора, наскільки мені вдалося їх збагнути, були досить переконливими. Жодна ідея, навіть ідея елітарної газети, не варта того, щоб працювати на неї зовсім безкоштовно, – це ні в кого не викликало сумнівів. Але те, що в дилемі «пожовтіння або гроші» нам таки доведеться здатися, усвідомлювати було боляче. І наші співробітники всіляко намагалися проігнорувати необхідність опуститися до приземлених понять: наклад – реклама, реклама – прибутки, прибутки – зарплата, зарплата – рейтинг, відсутність рейтингу – звільнення. Останнє ставало для багатьох єдиним стимулом прислухатися до порад директора.

Поступово всім ставало зрозуміло, що тепер у нас більше не друкуватимуться розлогі аналітичні матеріали на тему особливостей цьогорічного книжкового ярмарку у Франкфурті-на-Майні, Варшаві чи Парижі, перекладені без скорочень із котроїсь із центральних газет відповідної країни, не друкуватимуться тексти законопроектів Верховної Ради, протоколи засідань міськради, фахові філологічні дискусії з приводу особливостей нового правопису, тексти церковних проповідей Папи Римського з нагоди Різдва Христового, не буде шматків чиїхось курсових, дипломних, дисертацій, наукових розвідок на різноманітні, хоча завжди досить елітарні теми, не буде графіків замість ілюстрацій і сторінок узагалі без ілюстрацій, як не буде і сторінок без реклами, а будуть, навпаки, сторінки із самою лише рекламою, буде збільшуватись газетна площа під кросворди, гороскопи і статті на теми криміналу та новин від міських комунальних служб, і зменшуватись площа під теми культури, мистецтва і науки. Статті ставатимуть усе коротшими, ілюстрації – більшими, яскравішими, привабливішими, заголовки – скандальнішими та сенсаційнішими, і писатимуться вони величезними літерами, так, щоб здалеку можна було прочитати. Тихий інтелігентний імідж нашого видання для «своїх» доведеться навіки забути, взявши на себе важку і невдячну, хоча, можливо, фінансово стабільну місію популярного народного видання.

Щоранку Степан Вовк збирав редакційну нараду й засипав присутніх цифрами збитковості газети, заборгованістю в усіх можливих кредиторів, реальною небезпекою швидкого банкрутства, відгуками про той чи інший матеріал приватних розповсюджувачів, кіоскерів, вуличних продавців газет, працівників відділу збуту, працівників відділу реклами, працівників бухгалтерії, водіїв тролейбусів, таксистів, митників, міліціонерів, хворих стаціонарного відділення пологового будинку та травматології, своєї тещі, дружини, шваґра, родичів на провінції, сусідів і просто випадкових перехожих, – усіх, хто міг нас купити і кому ми відтепер зобов’язані були продаватися. Він примушував нас прислухатися до цих відгуків, писати так, як їм подобається, як їм зрозуміліше, обмежуючись самими лише фактами, вдаючись лише до скандальних тем, уникаючи аналітичних узагальнень, підсумків, слів іншомовного походження чи надто детального розкриття теми.

Спостерігаючи за мімікою на обличчі пана Фіалка під час цих нарад, я добре уявляла собі, які слова йому хочеться вжити на адресу нового директора, коли на останній сторінці доводиться писати заголовок: «Більше сексу в кожен дім», або «Штучний пеніс – це тепер реальність», чи «Знайшли маніяка-вбивцю», я вже не кажу про «Українки, бережіть цноту». Такі статті потребували, ясна річ, відповідних ілюстрацій. Тому можна було назавжди забувати про такі улюблені колись у тісному колі наших читачів інтелектуальні карикатури, з яких я розуміла у кращому випадку кожну другу і які не завжди бували смішними, зате завжди надзвичайно вишуканими і сповнювали того, хто зміг збагнути задум художника, приємним усвідомленням приналежності до кола справжніх інтелектуалів. Степан Вовк дозволяв друкувати в газеті тільки ті карикатури, які продовжували традицію старого радянського «Перцю» або анекдотів, друкованих на російськомовних веб-сайтах. Карикатури ці рідко бували смішними, бо карикатури у великій кількості й за мінімальні гонорари рідко бувають смішними, зате вони стали доступними для розуміння, і сотні вдячних читачів обривали редакційний телефон зі словами подяки за покращання змісту газети, збільшення обсягу газетної площі для телепрограми, подвоєння кількості друкованих телеканалів, покращення якості анонсів фільмів (раніше ці анонси в основному були розміщені біля фільмів класу Бунюеля чи Ґодара, позначених НІТ або MEGAHIT, тепер же я анонсувала переважно бойовики та гостросюжетні фільми і на вимогу директора саме їх позначала як НІТ або MEGAНІТ, щоправда, часом дозволяла собі не помітити описку SHIT, MEGASHIT або «селодрама»).

Кількість реклами на сторінках газети суттєво збільшилася, і нам навіть почали виплачувати заборговану колись зарплатню. Наразі переважно цеглою, дошками, мішками з цементом, уроками англійської мови, безкоштовними туристичними поїздками, але й це було приємно. Часом видавали і гроші, причому варто віддати належне Степанові, бо платив він стільки, скільки обіцяв, і тоді, коли обіцяв.

Як з’ясувалося потім, досягав він цього не лише за допомогою ефективної фінансової політики, а й методом вишуканого тиску на Інвестора. Замість того, щоб погрожувати страйком чи невиходом газети, що не завжди було дієво, Степан обіцяв Інвесторові розмістити на сторінках газети політичну рекламу конкурента, тобто ТРУБЗ(є), що могло б похитнути рейтинг Нашої політичної сили, адже КРІС-2 мав досить високий вплив на національно свідомий електорат міста. Це допомагало, поки Інвестор вірив, що Степан зможе зробити КРІС-2 самоокупним.

Степан Вовк категорично забороняв вносити корективи у затверджений ним план розміщення реклами, і часто доводилося відмовлятися від друку тих чи інших текстів, коли на них не залишалося місця. Якщо раніше яку-небудь оплачену інформацію могли спокійно перенести зі сторінки на сторінку, помилково розмістити двічі або не розмістити зовсім, то тепер за цим особисто стежив комерційний директор.

Серед інших Степан ліквідував і рубрику «Антигороскоп», яку пан Незабудко свого часу запровадив на противагу справжнім гороскопам, складеним його сестрою. «Антигороскоп» писався в редакції і складався із пророцтв на зразок: «Не забудьте одягнути труси, і вам завтра обов’язково пощастить». Степан вважав, що такі речі ображають читачів, і відтепер за немалі гроші замовляв гороскопи у ясновидиці та ворожки Василини. Коли хтось наважувався нарікати, що це суперечить курсові суворої економії і що гонорари позаштатникам у КРІСі-2 платити не прийнято, Степан пояснював, що Василина погодилася взяти гонорар бартером, і саме тому на кожній сторінці ми друкуємо її рекламу у вигляді відгуку колишньої пацієнтки Марфи Кобили: «Завдяки Василині я дізналася, чому чоловік пиячить, а я не можу завагітніти. Ворожка з такою точністю намалювала портрет моєї подруги, яка робила нам причину, що сумнівів не залишилось. Прийшли ми до Василини, вона провела старовинний обряд, зараз ми з подругою вагітні, а чоловік відтоді не вживає ніякого алкоголю і не голиться. Сердечно дякуємо за допомогу». Одного разу цей рекламний буклет помилково надрукували у чорній рамці, до ворожки три дні дзвонили перелякані клієнти та клієнтки, які подумали самі розумієте що, Василина образилась і відмовилася надалі писати для нас гороскопи, тоді замість неї і під її прізвищем це продовжував робити пан Незабудко, настільки вдало наслідуючи стиль, що ніхто з читачів не помітив підміни. Не зауважила цього, здається, і сама Василина, бо ніякої скарги від неї не надійшло. Можливо, їй сподобалися гороскопи пана Незабудка. Або ж вона просто не читала КРІС-2.

Кардинальні зміни відбулися і в змісті друкованих у нашій газеті кросвордів. Степан Вовк був переконаний, що жодна людина не купуватиме газету, щоб вписати у клітинки кросворда слова типу: «пейоративність», «дуалізм», «компаративістика», «імпеданс», «інкапсуляція», «колоратура», «сіквел» і при цьому не плутати, коли останнє слово стосується комп’ютерних технологій, а коли – кінобізнесу. І важко було заперечити цьому аргументові. Але ми не здавалися і, у свою чергу, намагалися переконати директора, що середньостатистичний мешканець Тигирина повинен знати, чим цензура відрізняється від цезури, а оксюморон від «Стиморолу», і що вживати такі слова у кросвордах – це зовсім не знущання над читачами, а просто намагання навіть у такій «попсовій» рубриці демонструвати певний інтелектуальний рівень, а також відрізнятися від інших видань, у яких кросворди були схожі між собою, як близнята. Щоб довести останнє, пан Незабудко навіть купив одного дня «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці», і виявилося, що всі три надрукували однаковісінькі кросворди того самого автора, навіть із тою самою орфографічною помилкою: «найвижша гора світу».

Кожен із нас по-своєму мав рацію, тому коли домовитися по-мирному нам не вдалося, Степан просто заборонив ставити кросворди без його відома. Відтепер він особисто перечитував відповіді, і якщо знаходив хоч одне незрозуміле для нього слово, кросворд не друкували.

Зменшилась і кількість сторінок, відведених на висвітлення тем культури: спочатку таких сторінок було дві у кожному номері, потім одна, далі в одному з чисел зовсім ліквідували культурну сторінку, і врешті така сторінка почала виходити лише раз на тиждень, причому на ній було заборонено розміщати тексти, довші за чотири абзаци. Спочатку ми намагалися боротися з цим, і часто стаття складалася із одного-двох сильно складнопідрядних речень. Але Степан Вовк дуже швидко заборонив і це, обмеживши кількість слів у реченні (не більше 10). Культурна сторінка все більше скидалася на спортивну, бо складалася здебільшого з цифр: наклади проданих книг, платівок та квитків на кіносеанси, години відкриття виставок, час концертів та презентацій, ціни на квитки. Зрідка – некрологи, повідомлення про вручення премій чи про ювілеї знаних осіб (кількість гостей, вартість суконь, подарунків та напоїв).

Метою комерційного директора було досягнути «західних стандартів журналістики». Так він називав ідеал, до якого прагнув, не пояснюючи, що саме це означає: стандарти безкоштовних газет, що їх роздають у метро, чи авторитетних аналітичних тижневиків.

Але серед нововведень Степана Вовка були й такі, що подобалися всім. Наприклад, хіт-парад під назвою «Не для преси». Тут щотижня публікувалися вислови політичних діячів на зразок:

Інтерв’ю 1

Питання: Що Ви думаєте з приводу безробіття в Україні?

Відповідь: Ліквідувати пільги, підняти комунальні тарифи і ще раз ліквідувати пільги.

Питання: А податки?

Відповідь: На хуй, бля.

Інтерв’ю 2

Питання: Якою, на Вашу думку, повинна бути державна мова в Україні?

Відповідь: Мова й роль держави в обшестві должна буть рідна, а управляти натовпом – це легше, як вивчить цю мову. Отсюдова і проблєми.

Питання:А яку роль у всьому цьому відіграло минуле України в СРСР?

Відповідь: СРСР будували за такою схемою: якщо ти здібний і чогось досяг, то ти переїздиш до Москви – чи ти державний чиновник, чи ти великий митець… І наш Кобзар, і Гоголь реалізовувалися там. Ілі у Пітері? Та всьо равно.

Питання: А чому в нас так погано продаються книги?

Відповідь: Бо вигідніше їх продати, ніж чекати, коли їх хтось розпочне купувати.

Питання: Що Ви маєте на увазі?

Відповідь: Та всьо то саме.

І от після напруженої боротьби з нами, з конкурентами, з рекламодавцями, власником і самим собою (часом і в нього траплялися моменти зневіри, коли він шкодував, що взагалі взявся за цю безнадійну справу), після боротьби, що тривала понад півроку і багато в чому виявилася успішною, Степан раптом здався. Одного дня, несподівано для всіх, він зібрав загальні збори й оголосив, що знімає з себе повноваження комерційного директора. На будь-які питання відповідати відмовився і залишив нашу, вже майже комерційну, газету ні в сих ні в тих.

Як з’ясувалося пізніше, його було звільнено з посади за коректорську описку: нашого Інвестора було помилково названо лідером ТРУБЗ(є), замість ТРУБЗ(нє), а крім того, було допущено описку і в самому прізвищі Засновника, через що це прізвище звучало досить непристойно. Це звільнення кардинально змінило подальшу долю Степана, він повністю присвятив себе релігії і став монахом в одному з православних монастирів Києва, залишивши дружину з двома дітьми керувати фірмою «Євро-мінус». Кажуть, нещодавно у нього з’явилися екстрасенсорні здібності, і тепер він безоплатно лікує карму численних хворих, які їдуть у монастир з усієї країни. Здається, із сусідніх країн також.

А в газеті тим часом настало безвладдя. І тут з’ясувалося, що, попри більш-менш вчасні виплати дуже скромних ставок і гонорарів, заборгованість перед друкарнею надзвичайно велика, і друкарня практично через день відмовляється надавати свої послуги, водночас побоюючись зовсім відмовитися від співпраці, адже тоді газета могла б перейти до конкурентів, так і не заплативши. Великі суми заборгували постачальникам паперу та іншим фірмам. Досі не заплатили навіть за офісні меблі та комп’ютери, які купили ще на самому початку. З усіх боків редакцію оточували борги, рахунки, погрози кредиторів. КРІС-2 опинився на межі банкрутства.

Третій труп невідомого

Під такими заголовками вийшли три найпопулярніші газети нашого міста – «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці» через два тижні після зникнення містера Арнольда. Усі вони розповідали про понівечений труп повнуватого чоловіка середнього віку, знайдений уночі біля смітника тієї самої новобудови. Біля тіла не виявили жодних документів, а відрізана голова щезла. Поряд із тілом знайшли футболку з написом «Holland». «Ведеться робота щодо встановлення особи потерпілого, – писали газети. – Існує припущення, що цією особою може бути зниклий за дивних обставин громадянин Голландії, який проходив двотижневе стажування у газеті КРІС-2».

Щоденники Теобальда Полуботка-Свищенка.

Продовження

Лікарня Шато д’Амур розташована на перетині німецького, французького і швайцарського кордонів, з німецького боку. Можливо, саме це і вплинуло на панування тут тенденції зневажати все німецьке (зрештою, ще Ґете зауважив, що «Увічливий у німців лиш обман»), толерувати все швай-царське і поважати все французьке. Цікаво, чи змінилась би пропорція, якби клініку перемістили на кілька кілометрів у глиб французької або швайцарської території? Напевно можна сказати тільки одне – це ніяк не вплинуло б на панування тут культу всього українського, що лежить в основі лікувального методу мого батька.

Зневагу до всього німецького часто можна зустріти і поза межами клініки Шато д’Амур, особливо в емігрантському середовищі, яке ще не освоїло належною мірою мови своєї нової батьківщини, тому змушене задовольнятися дуже обмеженим колом спілкування. Але тим не менше більшість представників цього кола свято вірить Набокову в тому, що «у малих кількостях німці вульгарні, а у великих – вульгарні нестерпно». Хоча тільки меншість із цього середовища знає, хто такий Набоков, і вже зовсім одиниці вгадають, з якого твору ця цитата.

Підбором персоналу лікарні займається особисто мій батько, Шарль Полуботок-Свищенко. Основною умовою працевлаштування є ненімецьке походження або хоча б ненімецьке прізвище. Тут не зустрінеш нікого із прізвищем Бірбаум, Шульц, Лібкнехт, не кажучи вже про Мюллер, Борман чи Келлер. Мені розповідали, що одного разу намагався влаштуватися санітаром чоловік на ім’я Гоффман, але не взяли навіть його, незважаючи на те, що однією з основних засад тутешнього лікування є прищеплення пацієнтам любові до літератури, танцю, музики й образотворчого мистецтва.

Мій батько переконаний, що тільки та людина, освіта і світогляд якої збагачені здобутками всіх цих видів мистецтва, може знову віднайти втрачену внутрішню гармонію, а також гармонію зі світом, який її оточує.

Лікування за допомогою «естетично-натуральної концепції Полуботка-Свищенка» передбачає два найважливіших пункти: відразу до естетики німецької і обожнювання естетики української. Але це зовсім не означає, що здобутки німецької культури вилучені з арсеналу засобів, якими лікують пацієнтів Шато д’Амур. Зовсім навпаки, крім творчої спадщини Ернста Теодора Амадея Гоффмана (а також його творів, написаних іще під власним ім’ям Вільгельм, до того, як письменник змінив ім’я на честь Моцарта), тут використовують твори Ґете, Гайне, Шіллера, Ґьольдерліна і навіть Ґюнтера Ґрасса. На стінах можна зустріти чимало полотен Гундертвассера (у палатах прихильників авангардового мистецтва) та ілюстрацій до казок братів Ґрімм (для всіх решта), пацієнти часто обідають під музику Бетховена і проходять курс т. зв. «катарсисно-шокової» терапії, слухаючи у великих кількостях твори Шніттке, який хоч і не жив у Німеччині все своє життя, зате народився і жив у Росії, що, на думку мого батька, робить його діагноз особливо складним. Але основною метою цих студій є довести до свідомості кожного пацієнта, що німецька ментальність – мати депресії, а німецька нація схильна до неврозів більше, ніж будь-яка інша нація в світі.

– Вдумайтеся самі, – любить повторювати мій батько. – Ким був один із найбільших німецьких поетів Ґьольдерлін? Божевільним, заточеним у вежу, вся творчість якого сповнена трагізму, безвиході, відчуття апокаліпсису. Яка нормальна нація зробить культ із такої людини?

Або інша гордість нації, «Бляшаний барабан» Ґюнтера Ґрасса. Починається словами: «Так, я не приховую, я пацієнт спеціального медичного закладу». Карлик із божевільні аналізує німецьку новітню історію. І це культовий роман німецької літератури ХХ ст. Я вже не кажу про різних там поборників «народно-культового» мистецтва типу Ганса Йоста, герої якого хапаються за револьвер, чуючи слово «культура», і відверто заявляють: «Я німець! Тому я добре знаю, що життя не можна ґвалтувати розумом». Іншими словами, «що в дурного на язиці».

А музика Шніттке? У вас виникає відчуття, що це писала психічно здорова людина? Я вже не кажу про «Майн Кампф» і створення Третього райху під керівництвом психічно хворої людини (австрійське походження автора, на думку батька, аж ніяк не виправдовувало німців). Хіба могли б до такого дожитися французи зі своїм батяром Війоном чи циніком Рабле? Я вже не кажу про життєрадісних українців (мій батько – один із небагатьох, хто вміє побачити у замріяній тужливості цієї нації невтомний оптимізм). З «Майн Кампф» вони роблять «Майн Кайф» – геніально, і це зовсім молодий хлопчина із дотепним псевдонімом Цибулько. Я чув, що він приховує своє справжнє прізвище, бо працює радником президента і боїться, що крамольна поезія може зашкодити його політичній кар’єрі. Покажіть мені хоча б одного такого німця! Навіть Наполеон зі своїми відвертими комплексами справляє кумедне і легковажне враження на фоні похмурої німецької історії.

Оскільки переважна більшість пацієнтів клініки – німці за національністю, то основною причиною їхньої хвороби мій батько вважає саме ментальність. Позбутися її, хоча б частково, можна, тільки увібравши в себе разом із вивченням культурних здобутків інших націй і частину їхньої ментальності. Насамперед, ясна річ, української.

«Тільки не росіян! – наголошує при кожній нагоді мій батько. – Стережіться росіян, не беріть до рук Достоєвського. Інакше вам ніколи не вилікуватися. Єдина більш хвора, ніж німецька, нація – це російська з її Тарковськими і Сологубами, самогубцями Маяковськими-Цвєтаєвими-Єсєніними, з її Сталіними і Єльциними. Психіатрія ще не досягнула необхідного рівня розвитку, щоб зрозуміти нутрощі патологічно хворої російської душі, не кажучи вже про якесь там лікування».

Пацієнтів російського походження, навіть часткового, тут відразу кладуть в окрему палату, а їхніх родичів попереджають, що не існує жодного відсотка гарантії успішного лікування. «Естетична концепція» їхнього лікування специфічна. Таких пацієнтів намагаються «перемістити» у світогляд, споріднений, але здоровіший, більш гармонійний, іронічний. На думку батька, їм потрібно отримувати заряд оптимізму зі спільнослов’янської культури, передусім української і чеської. «Енеїду» Котляревського і «Бравого солдата Швейка» Гашека він вважав ідеальними транквілізаторами для збуреної і наскрізь просяклої трагізмом російської душі.

Ясна річ, батькові ідеї далеко не відразу визнали в науковому світі. Такий авторитет у галузі психоаналітики, як Україна, яку далеко не кожен європеєць самостійно може знайти на карті, – спочатку це викликало у кращому разі подив. Але не все відоме є ефективним, а не все ефективне мусить бути відомим. Ця терапія неодноразово довела свою дієвість, і хворі потягнулися до нового методу. Один із пацієнтів, нащадок давнього і збіднілого князівського роду, батьки якого, рятуючись від революції, виїхали на еміграцію, потрапив до Шато д’Амур, коли раптом усвідомив, що він – єдиний спадкоємець російського престолу. Підтвердженням цього він вважав своє прізвище Нєподєлімов, яке мало символізувати, що саме на ньому лежить священна місія відновити Російську імперію у її територіальних межах 1913 року. Йому наснився сон, що його прабабця народила позашлюбного сина від одного із членів останньої царської сім’ї, і цей син став його батьком. І хоча фізіологічно такий розвиток подій виглядав не надто можливим, Нєподєлімов вирішив, що тепер він не просто має право претендувати на трон Російської імперії, а й повинен подбати про спадкоємця та продовжувача династії. Останнє в його похилому віці було найбільшою проблемою.

Після курсу лікування в Шато д’Амур цей чоловік зрозумів, що справжнім його покликанням є зовсім не відновлення імперії, а створення в російській літературі героя на зразок Енея або Швейка. Бо тільки та нація може претендувати на світову першість, яка має у своїй літературі справді народного героя зі справді народним гумором. На щастя, господін Нєподєлімов був не дуже обізнаним з новітньою російською літературою і не знав, що такого героя до нього вже створив Володимир Войнович. На щастя, бо хоча пацієнта й не вдалося остаточно вилікувати, його поведінка стала набагато спокійнішою. Нєподєлімова навіть виписали із клініки, і єдиним проявом хвороби зараз є літературні читання нових розділів книги, які він влаштовує родині раз на місяць. Персонаж, створений господіном Нєподєлімовим, називається Ванька, носить козацькі вуса, червоні шаровари, п’є багато горілки, закушує її салом, грає на балалайці, майстерно виконує частушки (правда, одна із них чомусь називається «Ой, чий то дуб стоїть»), живе за часів Петра І і їздить із царським дорученням у Європу демонструвати світові російську культуру. Основною концепцією книги є твердження, що історики зовсім неправильно трактують образ Петра І як царя, що намагався «прорубати вікно в Європу». Насправді він був першим, хто усвідомив, що порятунок для загниваючої Європи прийде саме зі Сходу, а точніше – з Росії. І тому вже тоді намагався «прорубати Європі вікно в Росію». Через те посилав у світ не боярських синків, щоб вони вчилися ремесла і наук, а простих людей, щоб вони поширювали у світі народну російську культуру.

Коли ви вперше потрапите до Шато д’Амур (не йдеться, ясна річ, про спеціальне крило для особливо важких пацієнтів), у вас навряд чи виникне враження, що ви в лікарні. У всіх коридорах і кімнатах створено домашній затишок, всюди стоять квіти, пацієнти прогулюються доріжками у звичайному вбранні, без жодних халатів, і на перший погляд важко відрізнити їх від відвідувачів. Усе тут сприяє створенню атмосфери максимального психічного комфорту. У приміщенні під назвою «Приймальня» ви не побачите нікого, але не лякайтеся, почувши звідкись зі стелі голоси, що провадять дивний діалог:

– Ви хотіли зайти?

– Так, мені навіть здається, що я вже зайшла.

– Не все, що нам здається, є тим, що є насправді.

– Але не все, що є насправді, нам здається, чи не так?

– Безумовно, питання лише в тому, наскільки все воно має сенс. Адже якщо все наше існування не має сенсу, то як можуть мати сенс окремі аспекти цього існування? А те, що наше існування має сенс, ще ніхто не довів.

– З іншого боку, якщо окремі аспекти нашого існування мають сенс, то не може бути такого, що саме існування в цілому позбавлене будь-якого сенсу. Крім того, ніхто ще так і не довів, що наше існування позбавлене будь-якого сенсу.

– Хм, ви, безумовно, маєте рацію. Я думаю, ви таки зайшли. Заповніть вашу картку.

Впізнали? Навіть якщо ні, не страшно, після завершення курсу терапії подібні цитати ви ловитимете з перших слів. А «своїх» пізнаватимете за бездоганним українським акцентом, особливо у декламуванні хрестоматійного:

Борщів як три не поденькуєш,

На моторошні засердчить;

І зараз тяглом закишкуєш,

І в буркоті закеньдюшить.

Коли ж що напхом з’язикаєш,

І в тереб добре зживотаєш,

То на веселі занутрить;

Об лихо вдаром заземлюєш,

І ввесь забуд свій зголодуєш,

І біг до горя зачортить.

Особливості родинної генеалогії

Мою прабабцю по батьковій лінії, Соломію-Корнелію Галичанко, у нашій сім’ї згадувати не люблять, попри те, що вона є, безперечно, найвідомішою історичною постаттю в історії родини Галичанків. Соломія-Корнелія мала надзвичайно рідкісне колоратурне сопрано, абсолютний слух і унікальну музичну пам’ять. У три роки вона вже наспівувала арію Травіати, один раз почувши її у виконанні співачки, запрошеної на прийом з нагоди батькових уродин. Як і належалося дівчині з багатої сім’ї, Соломія-Корнелія здобула домашню музичну освіту, але того, що могли дати репетитори, видавалося їй надто мало. У п’ятнадцять років вона втекла з дому зі своїм учителем музики і подалася до Відня, де її відразу взяли у трупу тамтешньої опери. Через два роки Соломія-Корнелія стала найвідомішою оперною співачкою Європи, і тоді ж родичі відреклися від неї, втративши надію поріднитися із багатим шляхетським родом Драпєжинських, вісімнадцятирічний син яких втратив голову від вроди панни Галичанко. Згодом про її неймовірну вроду ходитиме не менше дивовижних легенд, ніж про її надзвичайний голос. Розповідатимуть, що її роман із престолонаслідником Карлом-Стефаном Габсбургом мало не закінчився самогубством королівського нащадка після того, як серцем вродливої коханки підступно заволодів його син, Вільгельм, більше відомий як Василь Вишиваний. Їхнє кохання тривало понад п’ять років, було бурхливим і сповненим несподіванок, відповідно до вдачі обох закоханих. Але завагітнівши, Соломія-Корнелія назавжди покинула Вишиваного і поїхала народжувати мою бабцю до Парижа. Там на неї чекав колишній коханець Райнер-Марія Рільке, який жив у помісті багатих друзів, і вони з радістю погодилися прийняти до себе на час вагітності та пологів відому співачку. Після народження моєї бабці, Августини Галичанко, поет відчув, що родинна атмосфера, яка оточувала його в замку, заважає його музі, і переїхав жити до інших друзів (таких друзів у нього було багато, і вони ніколи йому не відмовляли в гостинності), а Соломія-Корнелія віддала мою бабцю на виховання цісарській родині (мати принца Вільгельма дуже про це просила) і повернулася до віденської опери, де продовжила кар’єру.

Я пригадую Соломію-Корнелію із незмінною люлькою (попри масу дуже нездорових звичок вона прожила 115 років) і горнятком із кавою, куди неодмінно додавався коньяк.

– У житті потрібно займатися тим, що тобі подобається, моя люба, – часто казала вона мені, п’ятирічній шмаркачці, і цитувала Вольтера: – Наше життя триває лише два дні – не варто витрачати їх на низькопоклонство перед нікчемами і негідниками. Коли живеш так, як хочеш ти, а не так, як від тебе вимагає твоє оточення, дуже часто опиняєшся перед необхідністю виплутуватись із не дуже приємних ситуацій. Але боятися цього не слід, бо ще Ґете сказав: «Хто хоче врятуватися від біди, чітко знає, чого він хоче, а хто прагне чогось кращого, у порівнянні з тим, що має зараз, того очі цілком заплющені».

Ясна річ, прабабця цитувала класиків в оригіналі, бо добре володіла французькою, німецькою, англійською, іспанською, італійською, грецькою, португальською, не рахуючи української, російської і польської. Улюблені цитати були написані на стінах її помешкання, завдяки чому і збереглися у моїй пам’яті. Вона завжди мала дуже багато знайомих і лише кількох друзів, які померли значно раніше за неї, тому її останні роки пройшли практично в ізоляції, цілком добровільній, бо хоча безліч людей були б щасливі отримати запрошення на горнятко кави від самої Корнелії Галичанко, не кажучи вже мати щастя запросити її до себе, але прабабця консеквентно втілювала в життя максиму свого улюбленого філософа Артура Шопенгауера про те, що бажання людини спілкуватися з іншими людьми прямо пропорційне до її власної духовної обмеженості, «бо ми маємо не надто широкий вибір – між самотністю і вульгарністю».

Коли мої батьки починають розмову на болючу тему незахищеної дисертації, життєвих шансів, які вона могла б мені дати, престижу родини, у якій вже кілька поколінь усі без винятку кандидати різних, переважно гуманітарних наук, мені завжди пригадується моя прабабця, і я усвідомлюю, що всі їхні аргументи цілком слушні, на жоден із них я не маю що заперечити, і єдине, чого мені бракує у цій стрункій системі обов’язків і перспектив, – це мого власного бажання, про наявність якого мене ніхто не питає. Дисертацію потрібно захистити, як треба закінчити школу, здобути вищу освіту, знайти престижну роботу, вдало вийти заміж, народити не менше двох дітей, щовесни мити вікна, щонеділі ходити до церкви, ясна річ, греко-католицької, варити вареники на Різдво і власноруч пекти паску до Великодня, вбиратися в одяг пастельних тонів, не використовувати яскравого макіяжу, не вживати нецензурних слів, завжди ввічливо посміхатися співрозмовнику, відвідувати Шевченківські вечори у Тигиринському драмтеатрі, на якому висить меморіальна дошка із написом, що моя прабабця, Соломія-Корнелія Галичанко, свого часу виступала тут, що є неймовірною честю для всього нашого маленького містечка. Чомусь мені здається, що моя прабабця не захищала б на моєму місці дисертації, якби у неї виникли хоча б найменші сумніви щодо доцільності такого життєвого вибору. Я не знаю, що саме сказала б на моєму місці моя прабабця моїм же батькам, але думаю, що рано чи пізно дозрію і до цього.

Методи підвищення кваліфікації

Із рубрики «Не для преси»:

Все, шо не досіяли осінню,

пожнемо весною,

а газу на зиму по любе не стане.

– Ні, на кілограми не продаємо, тільки мішками. – Сніжана знервовано кинула слухавку. Цю фразу їй доводилося повторювати щонайменше раз на півгодини після того, як частину заробітної платні нам видали мішками з цукром. Було вирішено залишити їх у редакції і продавати через оголошення. Клієнтів не бракувало, бо саме був сезон активного консервування на зиму. Але мало хто погоджувався купувати цукор у запакованих мішках, вимагали розважувати «по півмішка» або «по кілограму», «щоб бачити, чи не мокрий». Можливості важити цукор у редакції не було, а позичити в сусідньому гастрономі вагу категорично заборонив пан Фіалко, тому за перший місяць продали ми небагато. Хтось запропонував домовитись із жіночкою з сусіднього будинку про гарячі обіди і спробувати продати хоча б стільки цукру, щоб розрахуватися з нею на місяць чи два наперед. А решту грошей можна порівну розподіляти між працівниками. Так і зробили. Але протягом наступного місяця попит на цукор знизився, і не вдалося продати жодного мішка. Тоді пан Фіалко нарешті здався і дозволив позичити вагу, щоб до закінчення сезону закруток встигнути реалізувати ще хоч трохи. Встановили чергування працівників редакції біля прилавка і таки встигли розпродати майже все. Журналісти були забезпечені гарячими обідами на кілька місяців наперед, ще й залишилося трохи грошей.

– Професійний рівень вашої газети росте, – сказав мені один знайомий відразу після закінчення епопеї з цукром.

– З чого це видно?

– Я почав купувати вашу газету, бо ви найточніше подаєте інформацію про ціни продуктів на ринку і гуртовнях. Молодці, що придумали таку рубрику. Я працюю на ринку «Осінь», там тепер читають тільки вашу газету. Тільки кросворди, кажуть, надто складні, і гороскоп рідко справджується.

Четвертий труп невідомого

Під такими заголовками вийшли три найпопулярніші газети нашого міста – «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці» через три тижні після зникнення містера Арнольда. Усі вони розповідали про понівечений труп повнуватого чоловіка середнього віку, знайдений уночі біля смітника однієї із новобудов. Біля тіла не виявили жодних документів, а відрізана голова щезла. «Ведеться робота щодо встановлення особи потерпілого, – писали газети. – Існує припущення, що у місті з’явився серійний убивця».

Чи існують газети без власників

Із рубрики «Не для преси»:

У всьому наступає прєдєл.

Навіть у бєзпрєдєлі.

Арнольд Гомосапієнс з’явився у нашій редакції напередодні чергової річниці з дня заснування. Він приїхав на тиждень з важливою місією навчити нас рекламних стратегій і технологій, які застосовуються на Заході у газетному бізнесі. Ідея його приїзду, як з’ясувалося пізніше, належала Степанові Вовку, якого на той момент уже звільнили. Але дізнавшись, що послуги консультанта нам нічого не коштуватимуть, крім поселення його в якийсь пристойний готель і харчування протягом цього тижня, пан Незабудко радо погодився повчитися маркетингових технологій.

Першим, про що запитав наш гість по приїзді, було те, де він може побачити пана на прізвище Вовк, який запросив його попрацювати над цим проектом. Йому сказали, що пан Вовк нещодавно звільнився, тому познайомитися з ним немає можливості. Містер Арнольд трохи засмутився, бо не знав, кому тепер повинен подарувати пляшку віскі, яку привіз спеціально для пана Вовка із Голландії. Напевно, жодного путнього рішення на думку йому не спало, бо він відкоркував пляшку і налив собі трохи до принесеного секретаркою горнятка з кавою. Це його підбадьорило, і він з бурхливою енергією розпочав свою діяльність.

Містер Арнольд мешкає у передмісті Амстердама, після багатьох років праці шефом рекламного відділу однієї з найбільших голландських газет він заснував власне рекламне агентство, яким досі керує. Він приділяє велику увагу улюбленим звичкам, до яких належать насамперед щоденні ранкові (розібрати газету на окремі аркуші й читати, починаючи з середини, а потім залишити біля порожнього горнятка з кавою пожмакані сторінки в довільному порядку, попри те, що це страшенно нервує дружину; зазирнути в унітаз і уважно роздивитися власні екскременти, з цією метою містер Арнольд навіть купив унітаз спеціальної форми; непомітно підкрастися до дружини ззаду і легенько вщипнути її за дупу, хоча це теж страшенно її дратує; вийшовши на вулицю, зауважити, що його машина чистіша за машину сусіда). До улюблених належать і просто щоденні звички (дивитися вслід школяркам у коротких спідничках), звички недільні (косити траву на газоні перед власним будинком) та святкові (розрізати гострим ножем торт, куплений на власний смак і всупереч побажанням усіх інших).

Коли діти були меншими, він купив коня і здобув на спеціальних курсах диплом грума, бо вся сім’я захоплювалася кінним спортом. Містер Арнольд досі непогано грає в хокей на траві й у своєму пенсійному віці залишається капітаном команди ветеранів, яка щомісяця влаштовує матч із командою ветеранів сусіднього району.

Далекі предки містера Арнольда були шотландцями, й інформація про це передавалася з покоління в покоління разом із рядом сімейних реліквій та родинним сріблом. Містер Арнольд щороку бував на історичній батьківщині і дуже пишався своїм походженням. Щонайменше раз на тиждень він вбирався у національний шотландський костюм і приходив у ньому на роботу. Спочатку керівництво було проти цієї ідеї, адже шеф рекламного відділу у кілті виглядав не надто презентабельно, насамперед через свою надто солідну як для такого вбрання комплекцію. Але чутка про його екстравагантність поширилася, і це сприяло підвищенню популярності газети та збільшенню кількості рекламодавців, тож керівництво змирилося і дозволило приходити на роботу в довільному одязі з єдиним застереженням: не вбирати кілт на міжнародні конференції та особливо важливі ділові переговори. Містер Гомосапієнс погодився і щотижня призначав собі один «день шотландської незалежності», а решту часу чемно приходив до праці в костюмі. На свій перший візит до редакції КРІСа-2 він теж вирішив прийти у національному вбранні, його імідж доповнювала косичка природного сивого кольору, заплетена зі зворушливих залишків волосся на потилиці. Посередині залисини спереду розмістилася велика родимка, контури якої, як стверджував власник, у масштабі 1:10 000 відтворювали межі рідного села предків містера Арнольда в Шотландії. Родимка ця чомусь часто міняла колір із темно-коричневого на жовтий, синій, червоний і навіть жовто-зелений. Залежно від цього кольору мінявся і настрій містера Арнольда, чи, може, навпаки, саме його настрій визначав колір родимки. Невідомо. Лікарі не раз досліджували цей феномен, але так і не дійшли переконливого висновку.

Родимки виявилися спадковими і прикрашали голови обидвох дітей містера Арнольда, хоча наразі їх іще не видно було під волоссям. У доньки родимка формою відтворювала територіальні межі Мексики, а у сина – імперії Александра Македонського. Останнє містер Арнольд вважав добрим знаком і запорукою славного майбутнього для всієї родини.

Містер Гомосапієнс мав ще одну незвичну навіть для голландця рису – на його лівій руці було шість пальців. Причому розміщені вони були так природно і зручно, що це майже не кидалося в очі. Ця вроджена вада (чи перевага, як вважав сам містер Арнольд) також була спадковою, але в його дітей кількість пальців була більшою за звичайну не на руках, а на ногах – у доньки на правій ступні, а в сина – на лівій.

– У мене є ще одна фізіологічна особливість, але такій юній панні я її не можу продемонструвати, – хитро посміхався містер Арнольд, коли розмова заходила про дивовижі його зовнішності. І залишалося тільки здогадуватися, що саме він має на увазі.

Наступним, що цікавило містера Арнольда, було питання, хто є власником нашого видання. Коли його перепитали: «Офіційним?», він на мить замислився, а потім зробив вигляд, ніби зрозумів, про що йдеться, мабуть списавши це на неточність перекладу. В офіційних паперах зазначалося, що 90 % акцій належать засновнику панові А., прізвище якого я чула вперше, а 10% – панові В., прізвище якого я чула вдруге, але не пам’ятала, де й коли при мені це прізвище згадувалося вперше. Після того, як були опитані всі співробітники, виявилося, що у кожного є своя версія з цього приводу, але точною інформацією не володіє ніхто. Це здивувало пана Арнольда, але не зупинило на шляху пошуків шляхів виходу КРІСа-2 з кризи.

Ще більше здивували його цифри газетного накладу, що їх друкували на звороті кожного числа і які щонайменше удвічі перевищували кількість тигиринського населення. Я пояснила йому, що наклад, який зазначається в газеті, не має нічого спільного з реальним накладом, просто існує така традиція. Якщо бульварні газети пишуть наклад у двадцять разів вищий, то КРІС-2 завищує цифру лише в десять разів. Голландський консультант уважно вислухав мої пояснення і старанно занотував собі щось до записника.

Приїзд містера Арнольда вдихнув у працівників редакції нові надії. Нам здавалося, що своїм авторитетом і своїми порадами він зможе зберегти інтелігентне обличчя нашої газети й одночасно придумає можливість заробляти гроші, не вдаючись до засобів різкого «пожовтіння». Але дійсність, як завжди, все спростувала (чи спростила?). Після першого знайомства з нашими співробітниками містер Арнольд визнав Степана Вовка найпрофесійнішою людиною в усій редакції.

– Він добре знає свою справу і все робив правильно, працюйте так і надалі. Газета повинна зберегти інтелігентний імідж, але при цьому збільшити кількість читачів, – сказав він мені після першого дня роботи.

Наступного дня в кімнаті, виділеній редакцією містерові Арнольду, на стінах висіло багато кольорових плакатів з написаним від руки текстом.

– Ось тут я написав недоліки вашої газети, – сказав голландський консультант і показав на стіну праворуч від мене. На трьох великих плакатах я прочитала:

– неякісні фотографії;

– задовгі статті;

– надто маленькі літери заголовків;

– надто складні карикатури;

– немає бренду;

– вузька цільова група і под.

На лівій стіні висіли плакати із зазначенням переваг нашої газети перед іншими виданнями, але їх було значно менше, ніж недоліків. І це наводило на досить сумне припущення про те, що навіть теперішній вигляд нашої газети, який всі ми досі вважали дуже «попсовим», усе ще надто інтелігентний і вузькоспрямований згідно із західними критеріями маркетингової політики. Тобто процес «пожовтішання» тільки починається.

Містер Арнольд попросив зібрати після обіду редакторів відділів та журналістів, яким хотів прочитати лекцію про маркетинг тексту. Для цього йому були потрібні ще 15 плакатів великого формату, на яких він збирався унаочнити свої думки.

– Hi, I’m mister Arnold from Holland, – з поважним виглядом привітався пан Гомосапієнс із аудиторією, що складалася з пана Незабудка, пана Айвазовські, пана Фіалка, пана Маргаритка, пана Штуркала і Олежика Трав’янистого. Сніжани Терпужко не було, вона поїхала на місце чергового злочину.

Після цієї фрази він зробив тривалу паузу, очевидно призначену для мого перекладу. Я мовчала, чекаючи продовження, хтось із присутніх тихенько пирснув.

– Do you not translate this? – запитав він мене.

– They understand it, – сказала я.

– Really? – запитав містер Арнольд, який вочевидь не чекав від українських журналістів аж такого високого рівня розвитку. – It’s great! – посміхнувся він широкою американською посмішкою і продовжив: – У кожної людини є дві півкулі головного мозку: права і ліва, – сказав він і знову зробив тривалу паузу.

Я переклала і теж зробила паузу.

– У кожної людини одна з півкуль розвинута сильніше за іншу: права розвинута сильніше за ліву, або навпаки, – із тим же поважним виглядом продовжував лектор.

Під час паузи пан Маргаритко не витримав:

– Або ліва розвинута сильніше за праву. Біда тільки тим, у кого обидві недорозвинуті. Ми довго марнуватимемо тут час?

– Що сказав цей пан? – поцікавився містер Арнольд.

– Nothing. Your spеech is very interesting, – відповів пан Маргаритко.

– O, he speaks English, it іs great, – зрадів містер Арнольд і продовжував: – Люди, у яких сильніше розвинута ліва півкуля, мають схильність до гуманітарних наук. Вони переважно стають інтелектуалами й віддають перевагу читанню довгих текстів, насичених інформацією. А люди, у яких сильніше розвинута права півкуля, мають більшу схильність до наук технічних, спорту, вони діяльніші і прагнуть сприймати інформацію в коротких текстах, бажано з ілюстраціями.

– А ще краще по телевізору і взагалі без текстів, – знову не витримав пан Маргаритко.

– Хай триндить, дайте чоловіку випиздиться, може, він і шо толком скаже, – заспокоїв присутніх пан Незабудко.

– Я дуже радий, що всі допомагають вам із перекладом, – доброзичливо посміхнувся містер Арнольд. – Мені б дуже хотілося знайти з вами спільну мову і вирішити ваші проблеми. Так от, переважну більшість ваших читачів становлять люди, у яких домінує ліва півкуля. Тому для того, щоб кількість читачів збільшити, до них повинні долучитися ті, у кого домінує півкуля права.

– Без психіатра нам не обійтися, – зауважив пан Фіалко.

– Так, так, саме із психологією все це і пов’язано, – містер Арнольд втішився, що його так добре розуміють.

– Для того, щоб цього досягнути, вам потрібно зрозуміти кілька простих речей:

по-перше, що газета – це продукт, і робиться він для продажу;

по-друге, виготовляючи цей продукт, орієнтуватися треба не на себе, а на читача, який цей продукт купує;

по-третє, реклама приносить гроші, тому ставитися до неї слід шанобливо й уважно.

– Вони там що, всі за одним підручником учаться і переклали цей підручник нашому Вовкові доступною для його півкуль мовою? – цього разу не витримав пан Маргаритко.

Але містер Арнольд реагував на скепсис нашого редакційного колективу доброзичливо і з ентузіазмом.

– Ось тут, подивіться, я виписав недоліки вашої газети. Достатньо їх подолати, і справи підуть значно краще.

З усіх недоліків нашої газети увагу редакційного колективу привернуло тільки слово «бренд». Цього ми ще не чули з вуст Степана Вовка.

– Потрібно придумати якийсь символ для вашої газети. Наприклад, тваринку, яка б асоціювалася у свідомості читачів тільки з вами. Як кролик символізує «Плейбой». Вашій газеті, мені здається, найбільше відповідає дельфін. Адже ваше видання – об’єктивне, виважене, політично коректне і не підтримує жодних радикальних політичних сил. Я правильно це розумію?

– Дуже правильно. А дельфін пасує до нашої поміркованості, як ідея Дерева Правди до назви Крива Липа, – пожартував пан Незабудко на модну тему. Останню акцію громадської непокори в нашому місті було проведено під деревом, на якому повісили плакати «Дерево української правди», а в народі називають не інакше, як Кривою Липою. «Те, що правда у нас – липа, ми знали давно, а що ця липа ще й крива, дуже тішить», – прокоментував акцію КРІС-2.

І справді, важко було уявити мирного дельфіна символом нашої радикальної, іронічної і гострої газети. Я спробувала пояснити це містерові Арнольдові.

– Саме цього я й боявся. Мені важко оцінити ринкову спрямованість змісту газети, бо я не знаю мови. Це повинні зробити ви самі. Але такі речі, як агресивність, суб’єктивність у ставленні до соціальних чи національних меншин, радикальність політичних поглядів, ви повинні собі заборонити. Якщо ви хочете, щоб вас читали всі, не ображайте нікого, будьте поміркованими і об’єктивними, представляйте різні точки зору. Про конфлікти, непорозуміння чи суперечки пишіть стримано й не ставайте ні на чий бік. Тоді вас поважатимуть усі.

– Або ніхто, – похмуро пробурмотів пан Фіалко. Газетний маркетинг по-голландськи вочевидь не викликав у нього захоплення.

Це було не дивно, адже все сказане містером Арнольдом цілком руйнувало концепцію виплеканої нами елітарної газети, яку приємно взяти в руки й порівняти з будь-яким масовим виданням. І різниця тут не лише в поверхових речах – зовнішньому вигляді, наприклад, розмірі фотографій, різниця – у ставленні до життя й висвітленні різних подій. Наприклад, в уряді стався черговий скандал. Інші газети підуть найбанальнішим шляхом і напишуть про це великими буквами на першій сторінці, на що містер Арнольд з радісним виразом обличчя скаже: «Вері вері гуд!» Так, ніби люди не чули про це вже сто вісімнадцять разів по радіо чи телебаченню. КРІС-2 не буде ображати почуття самоповаги своїх читачів, і коротеньку інформацію про скандал можна буде знайти десь у куточку 5-ї сторінки (часто буває, що через чиюсь неуважність у газеті трапляється дві або й три п’ятих сторінки, зате жодної восьмої чи одинадцятої, та наші читачі давно звикли й дають собі раду), натомість на першій сторінці буде стримана, але досить розлога стаття про кризу уряду де-небудь у Колумбії, щоб можна було проводити паралелі.

Коли ж якась визначна подія трапляється в культурному житті країни, то писати про це ми теж не будемо відразу і на видному місці. Почекаємо, аж мине кілька днів, а то й тижнів, і хтось принесе статтю глибоку, аналітичну і справді варту уваги. До того часу попередні публікації в інших виданнях уже будуть забуті.

Оцінити нашу роботу може читач вдумливий, неквапливий і самостійний, якому не потрібно все розжовувати й подавати готові висновки. Він вчасно інформується сам, а наша газета дає йому можливість порівняти свої висновки з думкою авторитетних людей. Шкода тільки, що таких читачів у нашому місті обмаль.

Як виявилося, містер Арнольд тільки вдавав, ніби не розуміє ворожості аудиторії під час своїх лекцій. Після закінчення однієї з них він поскаржився мені, що до його порад поставилися цинічно, зверхньо й без належного розуміння. А він так старався, розробляв цілу концепцію. Мені стало незручно. Містер Арнольд порадив мені передати керівництву його рекомендацію попрацювати над створенням позитивного настрою в газеті. На його думку, непогано було б провести «кольорові вихідні», як це називається у спеціальній літературі. У вихідний день потрібно зібрати працівників у редакції, роздати їм кольорові кульки й балончики з фарбами і всім разом прикрашати редакційні стіни барвистими графіті. При вході можна повісити портрет Засновника і також прикрасити його кольоровими кульками. А потім усім разом випити кави.

Я спробувала уявити собі, як поставляться до цієї пропозиції люди, котрі й так працюють практично цілодобово, майже без вихідних і зарплати. Хоча з іншого боку, якщо кожен зможе великими буквами написати все, що думає про Засновника, на його великому портреті, це може мати непоганий терапевтичний ефект.

Протягом наступних двох днів містер Арнольд проводив лекції з маркетингу для відділів реклами та збуту (укожноїлюдиниєдвіпівкуліголовногомозкуіпод.). Відрізнялася тільки друга частина кожної з лекцій. У відділі реклами містер Арнольд розповідав, як створювати рекламне портфоліо, які аргументи слід наводити у розмові з рекламодавцем, як створювати базу даних потенційних передплатників та спонсорів, як писати рекламні тексти, як знаходити потрібні номери телефонів і под. Реакція працівників відділу реклами сподобалась містерові Арнольду набагато більше, ніж журналістів. Дівчатка з героїчними прізвищами захоплено слухали одкровення містера Арнольда, час від часу ставлячи питання на зразок:

– А якщо рекламодавець не хоче рекламуватися, що робити?

Або:

– А в Голландії існує реклама на бартер?

Чи:

– Скільки заробляє рекламний агент у Голландії?

Містер Арнольд терпляче відповідав на всі, навіть найбезглуздіші з питань, і був дуже задоволений результатами своєї праці. На завершення лекції для рекламного відділу він порекомендував оригінальний і, на його думку, відповідний до іміджу газети спосіб залучити додаткові кошти на розвиток методом фандрейзінгу. Для цього треба закупити вантажний трейлер ґумових качечок, бажано в жовто-синіх кольорах, щоб читачі бачили патріотизм видання, спустити качечок на воду місцевої водойми, бажано в неділю, і збирати по кілька умовних одиниць зі всіх бажаючих виловити собі одну таку качечку з барвистим написом «КРІС-2». «Робити гроші можна з усього», – переконано заявив наш голландський гість. Співробітниці відділу реклами захоплено відреагували на його пропозицію і жваво радилися, як обговорюватимуть із паном Незабудком втілення її в життя. Мені не хотілося псувати їм настрій, і тому я не висловила вголос свої сумніви з приводу того, що виручених таким чином коштів може в результаті виявитися значно менше, ніж потрібно знайти на закупівлю трейлера ґумових качечок. І це в ситуації, коли вже місяць немає за що придбати навіть факсового паперу.

Співробітникам відділу збуту містер Гомосапієнс порадив організувати новий вид сервісу: розвозити газети передплатникам на велосипеді замість того, щоб банально користуватися послугами пошти; газеті потрібно було б усього-на-всього найняти для цього школярів та студентів. Така форма доставки у Голландії проявила себе як значно оперативніша та ефективніша, ніж звичайна пошта. Співробітники відділу збуту погодилися з містером Арнольдом, хоча й не знали, як саме вдалося б розв’язати невеличку проблему, яка полягає в тому, що в Україні ключі від поштових скриньок знаходяться у поштарки, тому заносити газети доведеться безпосередньо під двері передплатникам. А враховуючи кількість крадених велосипедів і вузькі ліфти у наших багатоповерхових будинках, представникам такого сервісу доведеться щоразу нести велосипед у руках на 6-й, 7-й, а то й останній поверх. «Одна фірма вже проводила такий експеримент», – пояснив один із співробітників відділу збуту, цей вид сервісу справді користувався неабиякою популярністю серед читачів, але неможливо було знайти охочих виконувати таку працю. Люди звільнялися вже після першого місяця роботи.

«Ви повинні шукати нових читачів ось тут, серед людей, у яких домінує права півкуля головного мозку. Ці люди вміють заробляти гроші, на відміну від інтелектуалів, які вміють їх тільки витрачати!» – щоразу вигукував містер Арнольд, коли ми ходили обідати або вечеряти в один із дорогих ресторанів нашого міста, де він з насолодою частувався осетриною, ікрою та іншими смаколиками української кухні, щоразу приємно дивуючись скромній, за його уявленнями, сумі рахунку. Нас оточували переважно хлопці різного ступеня бритоголовості та дівчата у міні-спідницях критичної довжини, всі в однакових шкіряних куртках, з обличчями, вираз яких у кожного відповідав неписаному стандарту, до якого навряд чи входила звичка що-небудь читати, окрім інструкцій до мобільних телефонів. А світлина із зображенням когось із них за переглядом «Дискурсу КРІСа-2», чи «Арт-КРІСа», не кажучи вже про «КРІС духовний», надихнула би нашого карикатуриста. Не знаю, чи змінив би містер Арнольд свою думку, якби розумів їхні розмови, але я заздрила йому в тому, що він позбавлений приємності слухати ці діалоги.

Того дня ми з містером Гомосапієнсом, як завжди, почали свою роботу о 9.00. У редакції було ще порожньо, мабуть, учора номер здали пізно, я зварила каву, і не встигли ми ще зробити навіть по одному ковтку, як раптом до кімнати (а це був кабінет пана Фіалка) увірвалася якась тітонька, за нею біг розгублений охоронець, який не зумів стримати напору відвідувачки. Тітонька активно розмахувала газетою і обурено жестикулювала.

– Те, що ви робите, – це хамство, – захекано видихнула вона з порога. – Так не можна, я вимагаю компенсації.

– Що трапилося? – поцікавився містер Арнольд.

– То ви ще й на іноземців працюєте? Тоді нічого дивного, тоді я все розумію. Ви тільки подивіться на це! – Її обурення, здається, могло знести стіни невеликого кабінету. Масивна постать жінки невблаганно насувалася на нас, і навіть огрядний містер Арнольд, здається, відчув себе не зовсім затишно, а я про всяк випадок втислася в крісло, міцно вчепившись руками за бильця.

– Ви тільки подивіться, що зробили з моєю статтею. Я – знаний тигиринський митець, мої роботи були відзначені численними преміями та нагородами, і як ви після цього могли таке зробити із МОЇМ (над цим словом вартувало б поставити три наголоси і два знаки оклику, з такою інтонацією воно було вимовлене) текстом? Ви тільки порівняйте.

І тітонька тицьнула мені під ніс газету із виділеним у ній реченням: «Тигиринське мистецтво ще не зовсім занепало», а потім рукописний текст, де було виділено: «Тигиринське мистецтво вже майже зовсім занепало». Я переклала прочитане містерові Арнольдові. Тітонька продовжувала обурюватися:

– Так спотворити статтю. І чию? Та ви ще всі пішки під стіл ходили, коли я вже була визнаною тигиринською мисткинею, я чудово орієнтуюся в ситуації, і якщо я написала, що воно вже майже зовсім занепало, то яке ви мали право виправляти і так брутально поводитися з текстом?

Охоронцеві після тривалих зусиль таки вдалося забрати тітоньку з нашої кімнати. А містер Арнольд іще довго був під враженням:

– Ваші читачі просто не знають міри. Як можна обурюватися на таке незначне виправлення? Редактор для того й існує, щоб виправляти те, що вважає за потрібне. У нас би таку скандальну дописувачку далі охоронця взагалі не пустили і ніколи більше не друкували б її статей. Це нечувано! З кожною дурницею бігти відразу до головного редактора. Та що вона про себе думає?

Цей епізод справив на містера Арнольда надзвичайно сильне враження. Він ще довго міркував над відмінностями між голландською та українською ментальностями, намагався виправдати їх особливостями клімату, історичного, економічного та соціополітичного розвитку, просто виправдати або просто зрозуміти, але день закінчився, а містер Арнольд так і не зміг змиритися з цим нечуваним, на його думку, інцидентом. Я вирішила не засмучувати його ще більше і не розповіла, що подібні сцени трапляються в редакції майже щотижня.

Із матеріалів слідства

Фрагмент допиту гр. Фіалка С.Ж. (стенограма)

Питання: Коли, де і за яких обставин ви востаннє бачили зниклого громадянина Голландії містера Арнольда Гомосапієнса?

Відповідь: У ресторані «Інтерекстрім», 8 березня, де наша редакція святкувала вихід 500-го номера.

Питання: Як поводився містер Гомосапієнс під час вечірки?

Відповідь: Він виголосив тост «За комерцію і процвітання», всі випили, крім пана Айвазовські, потім пішов танцювати зі співробітницями рекламного відділу. Далі виголосив тост «За нові напрямки розвитку, забудьмо старе», всі знову випили, крім пана Айвазовські і пана Незабудка. Потім пан Незабудко підсів до мене, і ми почали розмовляти про старі добрі часи, далі я погано пам’ятаю деталі, перепрошую. Ми з паном Незабудком і паном Айвазовські взяли таксі й поїхали до мене, засиділися до ранку, і всі разом прийшли сюди на допит, чомусь усі три виклики принесли на мою адресу.

Питання: Як ви ставилися до містера Гомосапієнса?

Відповідь: Я мало з ним спілкувався, тільки через перекладача. Але хоча я не проти, щоб КРІС-2 перетворився на успішний комерційний проект, не хотілося б уподібнюватися до бульварних видань, досить із нас засилля російськомовної попси. Газета, яка не виховує свого читача, не заслуговує на повагу, тому не знаю, чи зміг би я працювати в такій газеті. А особисто проти містера Арнольда я нічого не маю. Не мав. Перепрошую.

Питання: Про що ви розмовляли у вас удома з паном Незабудком і паном Айвазовські?

Відповідь: Про містера Гомосапієнса не розмовляли.

Фрагмент допиту гр. Айвазовські С.

(категорично заперечує проти використання форми по батькові)

Питання: Коли, де і за яких обставин ви востаннє бачили зниклого громадянина Голландії містера Арнольда Гомосапієнса?

Відповідь: У ресторані «Інтерекстрім» 8 березня, о 23.30, саме тоді я сів у таксі й поїхав звідти. Але решта працівників залишилися.

Питання: Хто саме залишився?

Відповідь:У вас є списки запрошених, прошу справдити.

Питання: Чи пам’ятаєте ви тости, які виголошував за столом містер Гомосапієнс перед тим, як ви пішли, і чи не відбувалося чогось особливого під час святкування?

Відповідь: Він виголосив тост «За комерцію і процвітання», потім тост «За нові напрямки розвитку, забудьмо старе». Нічого особливого не відбувалося.

Питання: Чи випили ви за ці тости?

Відповідь: Ні. Я не зобов’язаний.

Питання: А хто ще не випив?

Відповідь: Я не зобов’язаний стежити за процесом напивання своїх співробітників.

Питання: Куди ви поїхали з «Інтерекстріму»?

Відповідь: Це моя особиста справа, чому я повинен про це звітувати?

Питання: Тому що це допит. То все ж таки куди?

Відповідь: А які у вас підстави мене підозрювати?

Питання: Тут я питаю, а ви відповідаєте, прошу не забувати.

Відповідь: Я поїхав до пана Фіалка.

Питання: Як ви ставилися до містера Гомосапієнса?

Відповідь: Я не вважав за доцільне якось до нього ставитися, він приїхав учити наших менеджерів продавати газету, при чім тут я? Я не торговий агент.

Питання: Отже, ви недолюблювали містера Гомосапієнса?

Відповідь: Якщо я не спілкуюся з кіоскерами, які продають нашу газету, це не означає, що я їх недолюблюю, просто у нас різні пріоритети.

Питання: Ви були проти тих змін, які намагався запровадити в газеті містер Гомосапієнс?

Відповідь: Не так просто все змінити тільки тому, що хтось раптом приїхав з-за кордону і вважає себе мудрішим за інших.

Питання: Про що ви розмовляли у вас удома з паном Незабудком і паном Айвазовські?

Відповідь: Це несуттєво.

Питання: Чи розмовляли ви про містера Гомосапієнса?

Відповідь: Так, але не викрадали його.

Фрагмент допиту гр. Незабудка Ю.Й. (стенограма)

Питання: Коли, де і за яких обставин ви востаннє бачили зниклого громадянина Голландії містера Арнольда Гомосапієнса?

Відповідь:У тій халабуді за містом, «Інтерсрім» якийсь там, обмивали 500-й номер.

Питання: Як поводився містер Гомосапієнс?

Відповідь: Не помню, п’яний був.

Питання: Чи можете ви пригадати, хто саме і під які тости містера Гомосапієнса не випив чарки?

Відповідь: Не знаю, сам не пив.

Питання: Чому?

Відповідь: Якщо я хороший редактор тут, у Тигирині, це не означає, що я знаюся на комунальній політиці Амстердама.

Питання: Це означає, що ви недолюблювали містера Гомосапієнса?

Відповідь: Це означає, що я не в усьому з ним погоджувався. А долюблювати його в мої обов’язки не входить.

Питання: Чи розмовляли ви у пана Фіалка про містера Гомосапієнса?

Відповідь: Ні.

Примітки слідчого:

1. Фіалко, Незабудко і Айвазовські приховують, про що саме розмовляли, поїхавши з «Інтерекстріму».

2. Із результатів допитів усіх решта присутніх випливає, що до ранку в «Інтерекстрімі» залишився тільки сам містер Гомосапієнс, кілька працівниць рекламного відділу та Сніжана Терпужко, усі решта поїхали раніше.

3. Доброзичливо про жертву відгукуються тільки працівники рекламного відділу, Сніжана Терпужко і Горислава Галичанко, усі решта його недолюблювали.

4. Під час допиту підозрюваний Незабудко Ю.Й. попросив листок паперу, на якому написав: «Все, що серцем не обнять, заміняє слово “блядь”».

Щоденники української журналістки-1

Із рубрики «Не для преси»:

Людина должна розмовлять тією мовою,

якою мати його кормила груддю.

Уривки з розмови із популярним столичним телеведучим Василем Мокрим.

– Чи можлива в Україні журналістика європейського зразка?

– А хіба існує такий зразок? В Україні можлива професійна журналістика. А професіоналізм залежить не від того, на яку аудиторію працює людина – на широку чи камерну. Зараз рівень професіоналізму молодих журналістів дуже низький, тому добрим вважається вже той, хто знає, як пишеться «плацкартний вагон» і не плутає прізвище людини, в якої бере інтерв’ю. На Заході рівень професіоналізму значно вищий, бо краща освіта і вища конкуренція. Думаю, у нас теж незабаром буде краще, принаймні з конкуренцією.

Протягом усієї розмови біля нас стояла дівчинка з диктофоном і уважно слухала. Дочекавшись паузи, вона сказала: «Перепрошую, що перериваю, пане Сухий. Я – Леся Піцик, газета «Подробиці», тіраж 100 000. Скажіть, пожалуста, куди ви їздите відпочивати?

– Ну от, будь ласка, – посміхнувся мені Василь Мокрий і відповів Лесі Піцик: – Відпочивати не їжджу вже десять років, бо маю багато роботи. Одружений, двоє дітей, дружина – лев за гороскопом. Я – рак. Улюблена страва – фондю із печерицями. Рекомендую пояснити вашим читачам, що це таке. На телебаченні працюю 15 років, перед тим був професором хімії у Московському університеті. За походженням – поляк. Живу в Україні понад 30 років. Вільно розмовляю п’ятнадцятьма мовами, перераховувати не буду, бо назви більшості переважно друкують із помилками. Люблю імпресіоністичний живопис, подивіться у словнику і не плутайте з експресіоністичним, у вільний час займаюся фотографією і кулінарією. Маєте ще якісь запитання?

– Скажіть, – Леся не виявляла жодних ознак розгубленості, – а «фон дю» пишеться через «д» чи через «т» і в якому словнику це все шукати?

– Запитайте у вашого редактора, – відповів телеведучий.

Дівчинка ображено відійшла.

– Замість таких журналістів на прес-конференції можна присилати факси із анкетними запитаннями, – обурилася я.

– Так, але тіштеся, що ви не на її місці. Якби ви працювали в такому виданні, то ставили б такі самі запитання.

Я згадала, як колись урок української літератури заміняла в нас учителька російської Евеліна Стєпановна, яка забороняла нам форму «Степанівна», вважаючи, що це звучить «по-сільському». Темою уроку була творчість Лесі Українки, і я досі пам’ятаю, як Евеліна Стєпановна бурмотіла, повільно пересуваючись між рядами: «Найбільшим, це саме, достоїнством її поезії щитається трагізм жіночої участі». А коли відмінник Костик Гриценко щиро перепитав: «Участі в чому, скажіть, будь ласка?», вчителька поставила йому двійку. Евеліна Стєпановна була дружиною начальника РАЙВНО, тому сперечатися з нею ніхто не наважувався, а тим більше сумніватись у її профпридатності. Василь Мокрий має рацію, ця проблема існувала завжди. І не лише в журналістиці.

П’ятий труп невідомого

Під такими заголовками вийшли три найпопулярніші газети нашого міста – «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці» через двадцять три дні після зникнення містера Арнольда. Усі вони розповідали про понівечений труп повнуватого чоловіка середнього віку, знайдений уночі біля смітника однієї з новобудов. Біля тіла не виявили жодних документів, а відрізана голова зникла. «Ведеться робота щодо встановлення особи потерпілого, – писали газети. – Існує припущення, що у місті з’явився серійний убивця».

Що таке «криша», або Панько Овочевий

У штатному розкладі редакції існує посада автора ідеї, прізвище якого вказується на останній сторінці всіх випущених нами номерів. Автором ідеї у нас працює Панько Овочевий (у приватному спілкуванні Льоня), і його в редакції чомусь побоюються.

Цей невисокий лисуватий чоловічок виглядав би досить непримітним, якби його вбрали у звичайний одяг, але він незалежно від пори року носить темні окуляри й одягається у дорогі костюми, сорочки до яких (переважно яскраво-червоні) носить навипуск. Він старанно намагається приховувати своє ще не дуже помітне черевце й курить цигарки марки Dunhill. Незвичайною його постать роблять передусім невеличкі ріжки, що ледь помітно визирають із-за ріденьких кущиків волосся на потилиці. Коли Панько Овочевий морщить чоло, намагаючись зрозуміти текст, який читає, або співрозмовника, з яким спілкується, ріжки, що вочевидь не є зовсім твердими, злегка морщаться і починають нагадувати перестиглі огірки, які вже не дуже надаються до вжитку, хіба що для консервування на продаж. Розповідають, що його стриманість і мовчазність після першої ж випитої чарки миттєво зникають. Одного разу під час особливо вдалого вечора Панько примудрився не лише повністю знищити вітрину бару, розбомбивши її порожніми пляшками, якими цілив у стійку просто з-за столу, а й поранити бармена, що необережно підставив голову під удар. Наступного дня, протверезівши, Панько в трикратному розмірі відшкодував збитки власникові бару й купив нову машину постраждалому. Бармен дуже втішився подарункові, коли вийшов із лікарні після лікування струсу мозку.

Панька Овочевого називають «батьком тигиринської журналістики». Коло його знайомств сягає найвищих сфер. Кожен високопоставлений чиновник опиняється на сьомому небі від щастя, коли Панько заходить «погомоніти» із пляшкою доброго коньяку й шахами. Хтось розповідав мені бувальщину про такі посиденьки, коли Панько навідався до чиновника найвищої категорії, який саме збирався їхати на важливу зустріч. Неймовірно втішившись гостеві, чиновник затримався ще на хвилю й випив із Паньком чарчину, а потім перепросився і хотів було вийти. Панько спробував переконати господаря кабінету перенести зустріч і таки зіграти партію в шахи. Але чиновник не погоджувався, зустріч була надто важливою. Зрозумівши, що переконати господаря не вдасться, Панько попросив зачекати ще кілька секунд і відлучився на хвильку з кабінету.

Незабаром він повернувся і ввічливо попрощався з господарем. Чиновник, спустившись донизу, побачив свою службову машину, яка догорала разом із водієм, що не встиг вистрибнути. Діялося все серед білого дня в центрі міста. Тому власник машини різко змінив свої плани і, перестрибуючи через дві сходинки, повернувся до кабінету, де Панько вже встиг розставити на дошці шахові фігури. Друзі мило провели вечір, допивши пляшку за достойною кількістю партій. Наступного дня Панько подарував чиновнику новий автомобіль, а вдові водія призначив пожиттєву пенсію, яку досі пунктуально виплачує.

Щоранку Панько Овочевий з’являється на редакційну нараду, мовчки озирає присутніх з-під зсунутих на носа темних окулярів і заглиблюється у читання свіжого номера. Поки кожен із редакторів відділів висловлює свої пропозиції щодо змісту наступного номера, пан Овочевий червоним маркером робить помітки в газеті, час від часу невдоволено морщачи чоло і ріжки.

У редакції панічно бояться Панька Овочевого. Особливо в тому стані, коли його ріжки-огірки набувають характерного зморщеного вигляду. Коли автор ідеї закінчує читання, то обводить усіх прискіпливим поглядом, від якого у пана Фіалка виступає на чолі холодний піт і починають тремтіти міцно стулені губи. Можливо, у нього тремтять і пальці, але він старанно ховає їх під столом, припиняючи навіть нервово постукувати олівцем по краєві свого записника, де старанно робить нотатки під час наради.

Ця його старанність часто виглядає трохи надмірною, мабуть, від хвилювання. Наприклад, пан Фіалко день у день записує за мною один і той самий текст: «Кросворд, календар знаменних подій, гороскоп і матеріал розважального змісту». Так я переважно окреслюю дозвілля, яке буде вміщене у майбутньому номері, і жодного разу ніхто так і не вирішив поцікавитися, про що буде «матеріал розважального змісту», не кажучи вже про перелік знаменних подій, які сталися в цей день, чи теми кросворду. Але це не так важливо.

Хвилювання пана Фіалка досягає апогею, коли Панько Овочевий обводить поглядом усіх присутніх і зупиняється на обличчі заступника головного редактора. У цей момент пан Фіалко рвучко витягає руки з-під столу (при цьому стає помітно, що вони у нього досить сильно тремтять), різким рухом вирівнюється на кріслі й закриває записник, ніби побоюючись, що зараз у нього попросять продемонструвати записи, а тоді виявиться, що на кожній сторінці записано: «Остання стор.: кросворд, календар знаменних подій, гороскоп і матеріал розважального змісту».

Але Панько Овочевий не цікавиться записником пана Фіалка, більше того, він не робить нічого, здатного викликати страх у нормальної людини, не підвищує голосу, не гримає кулаком по столі, навіть не відкриває рота, аби висловити свої зауваження, думки чи, наприклад, запитання, які виникли у нього під час прочитання свіжого номера і які він так методично та старанно позначає щодня у своєму примірнику червоним маркером. Панько Овочевий просто встає зі свого місця і мовчки, ні з ким не прощаючись, виходить геть із кабінету, залишивши на столі прочитану газету.

У цей момент як панові Фіалку, так і всім присутнім стає суттєво легше, і подальший перебіг щоденної наради проходить у більш невимушеній атмосфері. Співробітники редакції кілька разів намагалися з’ясувати, що ж саме позначає в газеті червоним маркером Панько Овочевий. Але зв’язок між окремими підкресленими ним фразами чи недоліки, знайдені автором ідеї у них, так і залишилися для нас таємницею. Можливо, у цьому й полягає причина нашого панічного страху перед цією людиною. Найчастіше підкресленими виявляються звороти на зразок: «французький кутюр’є», «сублімація», «дискурс», «лапідарно», «симультанно», «детермінований» та ін. Жодного семантичного, граматичного чи хоча б етимологічного зв’язку між ними нам виявити так і не вдалося.

Знайдено серійного вбивцю

Під такими заголовками вийшли три найпопулярніші газети нашого міста – «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці» через тридцять днів після зникнення містера Арнольда. «У скоєнні п’яти кривавих злочинів зізнався безробітний громадянин К., – писали газети. – Його вигнала з дому дружина за алкоголізм, і він у такий спосіб вирішив помститися всім, хто заходив у під’їзд. Зловживання алкоголем призвело до зрушень психіки злочинця, і вже після 100 грамів горілки він починав бачити у кожному перехожому чоловічої статі коханця своєї дружини, тому кидався на нього з ножем. Існує припущення, що йому допомагали у скоєнні злочину, але К. вперто відмовляється назвати спільників».

Чому слід бути лаконічним, коли тебе допитують

Ми сиділи в гуртожитській кімнаті Сніжани й намагалися порозумітися попри те, що 38 її папуг брали активну участь у нашому діалозі. Точніше, складалося враження, що це ми беремо участь у їхньому полілозі, бо навіть коли ми замовкали, вони продовжували розкладати на два голоси свою традиційну партію:

– Пр-р-р-ек-р-р-асно. Пр-р-р-ек-р-р-асно, – рипіла частина птахів.

– Не свар-р-р-іться, – перекрикували їх інші.

Решта звуків поступалися силою й тонули в цьому скреготливому хорі. Не знаю, як Сніжані з чоловіком і дитиною вдається спілкуватися, але мої нетреновані голосові зв’язки відмовлялися витримувати таку серйозну конкуренцію, і я змушена була відповідати на прискіпливі питання Сніжани мало не на мигах.

– Розумієш, ти описуєш забагато дрібниць. Ну яка їм різниця, як говорить наш Незабудко, скільки дітей у його сестер, я сама, чесно кажучи, не пам’ятаю, шість, чи сім?

– Шість, – це було все, що я змогла вставити в інтенсивний монолог Сніжани, але це було й так багато. Коли Сніжана починає емоційно щось пояснювати, співрозмовнику переважно залишається тільки кивати головою на знак згоди. І то не всі встигають потрапляти в такт. Сніжана говорить дуже швидко. Перервати її, заперечити, а тим більше висловити сумнів надзвичайно складно.

– Шість то шість.

– Скоро буде сьоме, одна з них вагітна, – сказала я і сама здивувалася, що встигла сказати аж так багато.

– Усе це дурниці. Слідству важливо знати, що підозрілого кожен із наших співробітників сказав або зробив протягом останнього тижня. Наприклад, те, як тебе викликали в лікарню під час забави перед тим, як викрали Арнольда, – дуже підозріло. Про це треба розповісти детальніше. Подзвонили на мобільний і сказали, що в результаті автокатастрофи до них привезли жінку без документів. Перед тим, як втратити свідомість, вона сказала твій телефон, правильно? – Сніжана готувала мене до чергового допиту в міліції, нервуючись через мою повільність та зосередженість на другорядних деталях.

– Угу, – пробубнила я, а Сніжана тим часом продовжувала: – Але звідки вони знали номер твого мобільного? Подумай про тих, хто може потрапити у список підозрюваних. Викрадачеві було потрібно, щоб ти поїхала з «Інтерекстріму». Навіщо? Бо крім тебе Гомосапієнс ні з ким не може порозумітися? Хіба з Маргаритком, але той не прийшов. До речі, чому? Можливо, в цьому йому теж допомогли.

– Пр-р-р-ек-р-р-асно. Пр-р-р-ек-р-р-асно. Не свар-р-р-іться. Не свар-р-р-іться, – кричали папуги.

Як поєднати переконання з маркетингом

Пан Маргаритко – заступник головного редактора і заступника головного редактора, а також виконувач обов’язків редакторів усіх відділів, у приватному спілкуванні Ґеньо, – хворобливий 30-річний чоловік, який знає кілька іноземних мов і не дуже цікавиться спортом. Він прийшов до нашої газети з проектом створення поетичної рубрики, ведучим якої збирався стати, але оскільки вакансії на таку посаду не знайшлося, йому запропонували завідувати відділом спорту.

Пан Маргаритко швидко освоївся з новим колом обов’язків і вже через півроку вважався одним із найкращих спортивних журналістів міста. Легкий і дотепний стиль його статей подобався читачам, за що йому радо пробачали деякі фактичні неточності. Наприклад, пан Маргаритко ніколи не міг правильно запам’ятати результати футбольних матчів, і якщо він писав, що «Карпати» виграли у «Шахтаря» з рахунком 3:1, це майже завжди означало, що все було зовсім навпаки. Не тому, що у пана Маргаритка погана пам’ять, просто, як людина творча, він вважає цифри дрібницею, що її не варто тримати в голові й завжди можна перевірити, а оскільки має багато роботи, перевіряти не встигає, і з часом усі просто звикли, що читати результат потрібно навпаки. Це не зменшує популярності спортивної сторінки, адже решта спортивних коментаторів міста пишуть дуже нудно і нецікаво, обмежуючись сухим репортажним стилем.

Знання іноземних мов допомагає панові Маргаритку у висвітленні міжнародних спортивних подій, він часто робить екскурси в історію того чи іншого виду спорту, навіть зібрав спеціальну бібліотечку на цю тему, хоча вболівальником так і не став. Серед усіх видів спорту йому імпонує тільки бокс, і статті на цю тему у нього найкращі. Він захоплено розповідає про красу і лаконічність боксерського удару, порівнює боксерів-важковаговиків із велетнями героїчних епосів, а боксерів легкої категорії – із трубадурами, що співають серенади під балконом своєї дами серця, називає удар лівою «влучною гіперболою», нокаут – «стильним оксюмороном», першу кров супротивника – «прикрою літотою», а перемогу в першому раунді – «домінантою пейоративного світогляду». Щоправда, я не знаю, чи подобається все це шанувальникам боксу, бо не знаю жодного такого шанувальника, та й сама боксом не цікавлюся.

Після того, як панові Маргаритку довелося взяти на себе більшість обов’язків колишніх редакційних працівників, а також штатних та позаштатних дописувачів, писати він став гірше, що й не дивно при середній нормі 15 статей на день. Але матеріали його все одно вигідно відрізняються від спортивних сторінок «Подробиць», «Документів і аргументів», «Аргументів і подробиць», разом узятих.

Пан Маргаритко захоплюється австро-угорським періодом історії Галичини і є автором «Словника галицької говірки», складеного ним кілька років тому і нещодавно виданого. Разом із панами Незабудком і Фіалком вони ще у перші роки незалежності заснували Партію тигиринських анархістів, зразком для якої стала Партія повільного прогресу в рамках закону, створена свого часу Ярославом Гашеком. До партії входять актори, письменники, художники, спільною метою яких є пародіювання всіх решта партій і політичної боротьби загалом. Статут та девіз Партії тигиринських анархістів: «Обирайте нас!» Це основна відмінність тигиринської партії від чеської, девіз якої: «Не обирайте нас!» Але в усьому решта обидві партії дуже подібні, й останнім часом ведуться переговори про приєднання Партії тигиринських анархістів до Партії повільного прогресу в рамках закону на правах автономного регіонального осередку. Після цього члени партії, можливо, навіть братимуть участь у виборчих кампаніях. До основних засад Партії тигиринських анархістів належить обов’язок кожного члена взяти собі партійне ім’я, яке повинно бути типовим для міжвоєнної Галичини (такими для панів Незабудка, Фіалка та Маргаритка є Дуньо, Франьо і Ґеньо), яке залишається таємним, і знають його лише члени партії та люди наближені. Члени партії також зобов’язані вступати до інших партій, щоб підривати їх ізсередини, найбільш поширеними засобами такої діяльності є намагання розігнати партійні збори, що неодноразово вдавалося Франьові, тобто панові Фіалкові (усі троє є також членами ТРУБЗ(є), що старанно приховують від Інвестора).

Кабінет пана Маргаритка рясно заставлений кактусами, які він невтомно зносить з усіх квіткових крамниць міста, щоб зробити свою роботу за комп’ютером менш шкідливою. Ця кімната найбільш озеленена в редакції, змагається з нею тільки кабінет пана Фіалка. На підлозі вже давно немає куди ставити вазонки, тому панові Маргаритку доводиться час від часу вигадувати хитромудрі металеві та дерев’яні пристосування, які дозволили б розмістити ще якісь вазонки на стінах та під стелею кімнати. На поливання кактусів редактор усіх відділів та заступник головного редактора і заступника головного редактора витрачає понад годину. Добре, що їх треба поливати не так часто, бо виділити цілу годину при його розпорядку – це справжнє марнотратство.

Єдиною сторінкою, до якої пан Маргаритко не має жодного відношення, є сторінка культури. Не тому, що не хоче, навпаки, він би із задоволенням займався тільки культурою. Але це неможливо, бо тоді не буде кому займатися рештою сторінок, а у вигляді додаткового навантаження стати редактором ще й цієї сторінки він не може, бо такий обсяг роботи був би непомірним навіть для нього. Тому пан Незабудко вирішив, що сторінка культури може виходити й без редактора. І в цьому є певна рація, бо позаштатних дописувачів на цю сторінку ніколи не бракує. Кожен тигиринський митець чи критик вважає за честь для себе надрукувати матеріал у КРІСі-2. Ця сторінка – єдина, на яку не дописують штатні працівники і на яку ніколи не бракує матеріалів. Щоранку десятки митців та критиків займають місця під ще зачиненими дверима редакції, тримаючи в руках свої матеріали і сподіваючись, що саме їм випаде честь бути надрукованими в наступному номері. Ніхто з них не претендує на гонорари, і це розумно з їхнього боку, адже гонорарів їм би й так не заплатили.

З одного боку, відсутність редактора культурної сторінки дає необмежений простір для творчості, але з іншого – створює певний хаос. Адже статті ніхто не коротить, тому вони переважно не поміщаються на сторінку і друкуються з продовженням, або ж Олежик Трав’янистий просто обрізає кілька кінцевих абзаців, які не влазять, і стаття закінчується словами «і тоді,», «бо» чи навіть «не-». Виглядає це достатньо нетрадиційно, тому подобається дописувачам цієї сторінки. А більше ніхто з читачів своєї думки з цього приводу не висловлював. Логічним виглядає припущення, що крім самих авторів цю сторінку більше ніхто не читає, але думати так – означає непатріотично ставитися до спільної справи, якою для всіх нас є КРІС-2, тому я стараюся так не думати.

Добір матеріалів на сторінці культури часто нагадує сімейний альбом: митці пишуть про своїх друзів, їхні друзі – про них самих, критики також рідко друкують щось несподіване. Загалом, якщо критик А. пише про виставку художника (книгу письменника, альбом музиканта) В., то вже з самих цих прізвищ випливає, що він його критикуватиме, бо завжди критикує, а якщо критик В. пише про виставку художника (книгу письменника, альбом музиканта) А., то не менш само собою зрозумілим є факт, що він його хвалитиме, бо завжди хвалить. А те, чому хвалить чи критикує, залежить не стільки від самої виставки, книги чи альбому, скільки від стосунків, які пов’язували, скажімо, ще бабцю критика з бабцею митця чи батька митця із матір’ю критика, і переступати через такі давні зв’язки або і просто багаторічну дружбу самого критика із самим митцем тільки заради того, щоб написати якусь ефектну статтю, ніхто, ясна річ, не буде.

Така родинність – загалом непогана риса і певною мірою характеризує «тигиринський феномен» як тісне і згуртоване середовище, хоча люди непосвячені не завжди з розумінням ставляться до такого підходу. Часом, щоправда, досить рідко, приходять читацькі листи, з яких можна довідатися, що «попри схвальну рецензію пана К., книга мені не сподобалася». Ясна річ, ніхто на такі реакції уваги не звертає. Мені здається, читачі мали би радше обурюватись абсолютно незрозумілими реченнями на зразок: «Сказане паном Р. на відкритті виставки К. мене дратує, але я не буду про це». Далі у статті може йтися зовсім не про виставку, а про музичний концерт, причому без вказання чітких даних про те, який саме це був концерт, де він відбувався і хто брав участь. Зате можна довідатися, наприклад, що «пані Д. була вбрана з традиційним смаком, пригадаймо хоча б аналогічну імпрезу два роки тому», чи «панові С. розстроївся фаґот» (з цього можна зробити висновок, що йдеться таки про концерт, у крайньому випадку – про прийом за участю симфонічного оркестру). На цій сторінці найчастіше вживаються слова, свого часу суворо заборонені Степаном Вовком і часто підкреслювані Паньком Овочевим. До таких належить, наприклад, вислів: «Фляворити і ґандри бити нам обридло», зміст якого я й сама не до кінця розумію. Або: «Її вражаюче кистьове стакато било по нервах, немов розлючений фаґот. Хоча піаністка була симпатична». Трапляються тут і слова, значення яких на перший погляд зрозуміле, але звучання їх не надто звичне, наприклад, «співпляшечники» чи «володільці».

Іноді публікуються статті про не дуже актуальну мистецьку подію, бо статей принесли багато, і надрукувати всі, поки це було ще актуально, не встигли. Так, наприклад, трапилося з виставкою одного місцевого художника, писати про яку ми припинили тільки тому, що пан Незабудко випадково вирішив оглянути картини і таким чином з’ясував, що закрилася вона півроку тому. Трапляється і таке, що статтю про симфонічний концерт ілюструє зображення керамічної композиції, а сцена з балету прикрашає інтерв’ю з відомим поетом. Причиною таких неточностей, як правило, є те, що Олежик Трав’янистий дуже поспішає. Але наші читачі ставляться до таких дрібниць із розумінням.

Та повернімося до пана Маргаритка, який, як уже зазначалося, не має з цим нічого спільного. Пан Маргаритко належить до того типу високих і огрядних добродіїв, за якими важко запідозрити потаємну пристрасть до шоколаду і схильність до гуманітарних наук. Чомусь завжди здається, що такі дядечки зі спітнілими підпахвинами та малопомітними залишками волосся довкола лисини, ці статечні добродії, що пересуваються, важко перевалюючись із ноги на ногу, повинні споживати лише тлусті відбивні з великою кількістю майонезу і картоплі та працювати в полі, а гуманітарії повинні бути стрункі, замріяні і юні, з кучерями до плечей, щоб їх (ці кучері) можна було намотувати на олівець у процесі пошуку натхнення. Але насправді буває якраз навпаки, і фігура та звички пана Маргаритка є досить логічним наслідком малорухливого способу життя і хворої підшлункової, а шоколадом він намагається компенсувати собі заборонені лікарями каву та цигарки.

У юності, щоправда, він виглядав зовсім по-іншому, і це значно більше відповідало стереотипним уявленням про гуманітаріїв, що, зрештою, лише доводить, що стереотипи не завжди безпідставні. Юнаком пан Маргаритко займався класичними танцями, брав участь у республіканських олімпіадах із геометрії, зачитувався журналом «Юний технік» і користувався шаленим успіхом у жінок. Носив стильні джинси, елегантні светри, вишукані капелюхи, довгий чорний плащ або пальто, одним словом, виглядав так, як рідко виглядають українські чоловіки.

Зараз пан Маргаритко ходить у незмінному сірому костюмі, сорочка його не завжди свіжа і завжди невипрасувана, а старенькі мешти рідко бувають чистими, не кажучи вже напуцованими. Пан Маргаритко одружений із жінкою, в яку вже багато років платонічно закоханий пан Фіалко. Поінформовані джерела стверджують, що це взаємне кохання, яке не має шансів реалізуватися поза цим платонічним виміром, тому всіх трьох зв’язує щира і варта поваги дружба.

У кожного із заступників головного редактора на робочому столі живе сіамська кішка. Можливо, що ці кицьки – сестри, ніхто вже не пам’ятає, звідки вони взялися в редакції. Колись давно вони поділили між собою кабінети начальства, і поволі всі звикли до їхньої там присутності. Тепер киці (Кася і Тася) завжди в курсі редакційних справ.

Повна протилежність характерів і поглядів на життя пана Фіалка і пана Маргаритка не заважає їм підтримувати тісні дружні стосунки, часто бувати в гостях одне в одного і виходити разом на обід. При цьому хтось третій навряд чи здатен довго витримати в їхньому товаристві, бо переважну більшість часу пан Маргаритко і пан Фіалко проводять у суперечках. Улюбленою темою цих суперечок переважно буває релігія, точніше, релігійні конфесії. Пан Маргаритко належить до православних Київського патріархату, а пан Фіалко – греко-католик. Наша газета не приховує своєї симпатії до греко-католиків та іронічно-стриманого ставлення до всіх інших конфесій, особливо до православних, яких пан Соломон Айвазовські називає не інакше як «змоскалені». Про православних у нас не пишуть або пишуть погано. Така нетолерантність спричинилася до численних скандалів і до того, що багато обурених читачів перестали купувати газету, але, на думку пана Соломона Айвазовські, переконання вартують жертв.

Пан Маргаритко вважає православ’я справжньою українською релігією, яка має історичну тяглість і не підтримує модної теорії про прогресивність греко-католицизму і позитивність його прозахідного впливу на населення. Він вважає, що церква повинна бути далекою від політики й займатися виключно справами духовними. У життєвій філософії пана Маргаритка багато антимодерністичних концептів, як називає це пан Фіалко. Наприклад, пан Маргаритко – категоричний противник використання контрацептивів у подружньому житті, а також вважає, що жінка не має права на власну думку навіть у цьому питанні, бо її призначенням є в усьому слухатися чоловіка. Тому за десять років шлюбу вони з дружиною нажили вже вісім дітей і незабаром мала з’явитися дев’ята. Попри бідність, у якій живе його сім’я, пан Маргаритко дуже пишається тим, що не зраджує своїм принципам і стоїчно витримує всі випробування, які посилає йому доля.

Свого часу доля послала йому крихітну двокімнатну квартиру, де він мешкав ще кавалером і де тепер, мабуть, стало дуже тісно, тому час від часу пан Маргаритко залишається ночувати в редакції і проводить ніч на розкладачці у своєму кабінеті. Він пояснює це професійною необхідністю, хоча швидше за все в такий спосіб дозволяє собі трохи відпочити від численного сімейства. Вранці після таких ночівель кількість обгорток від шоколадних цукерок, знайдена прибиральницею під його столом, суттєво перевищує звичайну.

Пан Маргаритко і пан Фіалко подібні тільки в одному: жоден із них не схожий на заступника головного редактора, тобто на людину, яка повинна керувати газетою, формувати її обличчя, редагувати чужі тексти, визначати головні і другорядні речі, жити і добре орієнтуватись у вирі пульсуючого сьогодення.

Пан Маргаритко не любить приймати рішень. За відсутності пана Фіалка він намагається не виходити без особливої потреби зі свого кабінету, щоб уникати необхідності щось вирішувати. Питати його про те, що піде в сьогоднішній номер, немає жодного сенсу. Він відповідає: «А що я можу знати?» або «Як Бог дасть, так і буде», – і розводить руками. І в чомусь має рацію, бо увечері приходить Соломон Айвазовські й усе міняє. Такий фаталізм може викликати легке роздратування в ситуаціях, коли необхідно визначитися, як же все-таки робити газету. Але цей фаталізм заощаджує зусилля пана Маргаритка й чудово вписується в його життєву концепцію.

Релігійні переконання пана Маргаритка дуже не подобаються Соломонові Айвазовські, і він навіть хотів зняти його з посади заступника головного редактора. Але, напевно, свою роль зіграла дружба з паном Фіалком, або ж просто не знайшлося більше нікого, хто за таку малу платню погодився б виконувати стільки обов’язків, тому пан Маргаритко залишився працювати.

Його політичні переконання були не менш радикальними, ніж усі інші погляди. Він був членом ТРУБЗ(нє) й активно виступав проти позиції галицьких регіоналістів, що походили зі Львова. Адже їхній намір зробити столицею майбутньої автономії Львів суперечить концепції історично автохтоннішого Тигирина. А в цій концепції пан Маргаритко був переконаний більше, ніж у вірності власної дружини (цитуючи його ж слова).

Кілька років тому пан Маргаритко був обраний депутатом Тигиринської міськради, але через зайнятість у газеті мало приділяв уваги політичній кар’єрі. Щоправда, ходили чутки, що його депутатство дуже цінує Інвестор, і саме тому пана Маргаритка, попри православне віросповідання, не лише не звільнили, а й дали можливість кар’єрного росту.

Чотири відкладені партії

У Тигирині ніколи не бракувало кав’ярень, ще в радянські часи можна було сміливо заходити до першої-ліпшої кнайпи, навіть якщо звідти замість кавового аромату виразно заносило квашеною капустою, гарячими канапками з великою кількістю томатної пасти та смаженою цибулею. Кава там гарантовано була міцною та цілком пристойною на смак. Гірше було з інтер’єрами, тому з часом виникла традиція пити каву на вулицях, ставлячи горнятко на виступ у стіні чи просто на підлогу. На каву ходили щодня, ходили до певної кнайпи і о певній годині, збиралися відповідні люди, домовлялися про спільні проекти, вечірки, концерти, виставки чи просто пиятики у майстернях художників. Тоді художники та актори ще цікавилися літературою та музикою, а музиканти та літератори відвідували виставки і театри, всі зналися між собою і творили середовище, яке тоді ще не отримало назви «тигиринського феномена», але значно більше відповідало цій назві, ніж тепер, коли кнайп стало ще більше, і з них уже не заносить квашеною капустою, смаженою цибулею чи дешевою горілкою, там зручно і приємно сидіти, і люди продовжують приходити туди, але не щодня о певній годині, а заздалегідь домовившись про зустріч. Тут і далі домовляються про спільні проекти, концерти, виставки, але художники все рідше ходять у театри, актори – на виставки, і мало хто, окрім самих літераторів, стежить за книжковими новинками. Більше того, прозаїки часто не знають творчості поетів, а драматурги не читають прози. На жаль, така вузька спеціалізація мало сприяє появі геніальних творів, так само, як і ліквідація цензури. У часи самвидаву та інтенсивних літературних читань у вузькому колі, підпільних виставок та вистав часто складалося враження, і про це багато говорять та пишуть зараз, що коли «вже нарешті буде можна», українська культура вибухне у цілому світі новим латиноамериканським феноменом. Але твори, які в часи заборони вражали своєю сміливістю та новизною, швидко втратили актуальність після того, як з’явилася можливість поставити їх у ширший контекст. Раптом виявилося, що все це не таке вже й сміливе та давно не нове. Художники почали активно виставлятися, письменники – друкуватися, режисери – ставити експериментальні вистави, усім швидко набридло ходити на численні культурні імпрези, і почалася активна «спеціалізація», спільною для всіх залишилася лише фінансова проблема, а вона не сприяє активному спілкуванню. На сьогоднішній день «тигиринський феномен», на думку багатьох, уже належить до минулого, єдине, що все ще об’єднує певну групу митців, – це теорія галицького сепаратизму, над якою вони працюють спільно з істориками, політологами та культурологами. Влаштовують семінари, активно публікують свої роздуми на сторінках КРІСа-2. Існує і кнайпа, яка називається «Тигиринський феномен», де збираються всі ці люди, щоп’ятниці о четвертій тридцять, і це єдине, що нагадує про колишнє інтенсивне тусовочне життя Тигирина.

Саме до цієї кнайпи ходять обідати і пани Маргаритко та Фіалко. Тут створено щось на зразок музею, тому на столах під склом можна побачити автографи найвідоміших митців, які бували тут, уривки писаних тут літературних текстів, на стінах можна годинами розглядати графіті, намальовані відомими художниками, замість радіо тут вмикають концертні та студійні записи найвідоміших музикантів, і всі вони мають відношення до «тигиринського феномена».

За обідом тут заведено грати в шахи, можливо, ця традиція виникла через те, що обслуговують страшенно повільно, можливо, у людей, які зустрічаються тут надто часто, вичерпалися теми для розмов, – хтозна. Але традиція існує, і в шахи грають навіть ті, хто забігає на кілька хвилин випити кави. За кожним відвідувачем закріплена власна шахова дошка, і відкладені партії чекають до наступного візиту. Інтер’єр кнайпи цілком антикварний, витриманий у стилі доби цісаря Франца-Йосифа, чиї портрети можна тут зустріти у численних варіаціях: чорно-білі графічні на картонних підставках під пивні гальби, кольорові репродукції найбільш знаних тигиринських митців, бо існує ціла школа (у радянські часи вона постала як підпільна), представники якої зображають виключно портрети найяснішого цісаря, а також портрет цісаря на склі – рум’яне обличчя в оточенні віночка з троянд. Загалом вшанування пам’яті, щоб не сказати культ, Франца-Йосифа й усього, пов’язаного з Габсбурзькою монархією, є дуже важливим складником «тигиринського феномена» і теорії галицького сепаратизму. Якщо грубо спростити висловлене в численних історичних та культурологічних монографіях, друкованих у «Грицевій шкільній науці» та КРІСі-2, то загалом вважається, що габсбурзький період в українській історії був найбільш плодотворним і позитивним для культури і науки, і саме спадщина цієї доби найбільше впливає на формування сучасної української ідентичності, присутньої, ясна річ, лише на теренах Західної України. Саме це і є однією з причин, якою дослідники мотивують необхідність поділу країни на Схід і Захід, адже виразно проєвропейська орієнтація західних територій зовсім не пасує до зросійщеного і осовєченого (один із термінів сепаратистського дискурсу) Сходу. Щоправда, останнім часом з’явився ряд дослідників, які виступають проти надто вже позитивного трактування габсбурзького періоду і його впливу на культуру Галичини, зауважуючи, що з усіх провінцій імперії Галичина була чи не найвідсталішою, службове переведення сюди віденські чиновники вважали мало не засланням, й існував навіть популярний анекдот про те, що у Відні тепер можна не зачиняти дверей, бо всі злодії виїхали до Львова й отримали там пристойні посади. Хоча, ясна річ, у цій культурно «відсталій» провінції у кожній кав’ярні можна було прочитати віденські газети, а галицькі панни і пані замовляли гардероби у Парижі, чого не траплялося ні до, ні після цієї доби.

На згадку про цей період галицької історії, який, на думку сепаратистів, поєднує Галичину (але не Україну) з Європою, столи та стільці кнайпи «Тигиринський феномен» не реставрують з метою досягнення максимальної автентичності, і всім це страшенно подобається, єдиним недоліком є те, що час від часу особливо старі стільці не витримують і розвалюються просто під відвідувачами, але всі давно до цього звикли й не нарікають.

Меню в «Тигиринському феномені» заслуговує на окрему увагу, воно відтиснене золотими буквами на виготовленому вручну пергаменті з телячої шкіри (зробленому за спеціальним рецептом сімнадцятого століття), у меню перераховано сорок страв, хоча реально замовити можна лише сім, а реально замовляють тільки три: комплекс віденський (борщ, вареники з м’ясом, салат з моркви, 50 грамів горілки, кава), комплекс львівський (борщ, вареники з картоплею, салат з капусти, 50 грамів горілки, кава), комплекс тигиринський (борщ, вареники з капустою, салат з моркви і капусти, 100 грамів горілки, кава з коньяком). Коштують усі три комплекси однаково, тому неважко здогадатися, котрий із них замовляють найчастіше. Існує ще фірмова страва «Відбивна з москаля» з картопляним пюре та салатом, це найдорожча страва, і її замовляють рідше.

– Ну добре, а якщо припустити, що ми надрукуємо цю рекламу, як ти до цього поставишся? – запитав пан Фіалко пана Маргаритка після того, як вони традиційно замовили по відбивній з москаля і зробили два символічних ходи у відкладеній кілька місяців тому партії. Ні пан Маргаритко, ні пан Фіалко не люблять грати в шахи, тому постійно відкладають одну і ту саму партію, в якій щоразу навмання переставляють кілька фігур, аби віддати належне традиції.

– Розумієш, не можна ображати почуття віруючих. От як би ти, наприклад, поставився до того, що на карикатурі, як і пропонував цей голландець, буде зображений греко-католицький священик, і він замість Біблії читатиме з амвона КРІС-2? – відповів запитанням на запитання пан Маргаритко.

– Нормально. Я думаю, що і більшість греко-католиків поставилися б до цього спокійно, адже потрібно переймати західний досвід і ставитися до всього з почуттям гумору та іронії. Просто коли священик православний, це дотепніше, бо зовсім неймовірно. Але нічого образливого тут немає. Пуританський підхід до релігії відлякує молодь і відштовхує людей від віри, тому на Галичині православні і в меншості. – Пан Фіалко починав дратуватися, як і завжди, коли суперечка обіцяла безнадійно загрузнути на релігійному ґрунті.

– Я думаю, що вони, по-перше, не в меншості, так думають лише греко-католики, яким приємно так думати, а по-друге, це свідчить погано не про православ’я, а про Галичину, де звикли не мати власної думки, а все мавпувати з Заходу. Релігія повинна бути традиційна та автентична, а не політично спрямована у вигідному руслі. Політика міняється щодня, а віра залишається на тисячоліття. І я не думаю, що ми маємо моральне право ображати почуття наших читачів, зіставляючи такі непорівнянні речі: високе поняття віри і якусь нещасну рекламу. Цього не можна робити, нас перестануть поважати. Я перепрошую, але ця відбивна надкушена. – Остання фраза пана Маргаритка стосувалася вже кельнерки.

– Надкушена? Не може бути, – здивувалося довгоноге біляве створіння у білому фартушку. – Так, але зовсім трошки, – сказала дівчина, уважніше роздивившись тарілку пана Маргаритка. – Якщо вам це заважає, я поміняю, – і вона відійшла, усім виглядом демонструючи, як важко буває із цими вередливими клієнтами. А дискусія тим часом тривала.

– Але ж ми це хочемо зробити не серйозно, а з гумором. Подивися, наприклад, на карикатури Анджея Млєчка. У нього кілька книг цілком присвячені релігійній тематиці, і в глибоко католицькій Польщі ніхто його за це не відлучає від церкви. Ми ж не у середньовіччі живемо, – сказав пан Фіалко, уважно розглядаючи свою тарілку. Від кухні «Тигиринського феномена» можна чекати найрізноманітніших несподіванок, тому не варто втрачати пильність. Не виявивши нічого підозрілого, крім кількох довгих волосин у салаті, пан Фіалко з апетитом узявся до своєї порції.

– Саме це я і маю на увазі. Вони собі у Польщі нехай хоч на голови стають, а у нас є наші традиції, наша віра, наші переконання, і знущатися над усім цим у жодному разі не можна. Люди за все це кров проливали. – Пан Маргаритко нарешті отримав іншу відбивну, але про всяк випадок не придивлявся, чи цього разу все гаразд, надто сильно хотілося їсти.

За їхні обіди традиційно розраховувався пан Фіалко, матеріальне становище якого було набагато кращим, ніж у багатодітного Маргаритка. Після таких дискусій співрозмовники ніколи не ображались одне на одного, хоча не існувало в світі речей, погляди на які у них збігалися б. Здавалося, вони навіть раділи з того, що різниця переконань дає їм невичерпні теми для розмов. Цього разу приводом до дискусії була запропонована раніше паном Арнольдом Гомосапієнсом реклама КРІСа-2, у якій священик мав би читати з амвона нашу газету. Пан Гомосапієнс не уточнював, до якої конфесії має належати священик, очевидно, був не в курсі важливості цього питання у нашому регіоні. Але саме через це таку рекламу так і не надрукували. Пан Маргаритко опинився в меншості, але пани Фіалко та Незабудко вирішили не ображати його релігійних почуттів.

Часом, коли я сиджу на редакційній нараді у кабінеті пана Незабудка й чую, як за моєю спиною пан Маргаритко шарудить папірцем від цукерки, мені навіть не треба обертатися, я добре уявляю собі, як він зіщулюється і ховає руки під стіл, а потім намагається непомітно жувати, червоніючи, коли цукерка застрягає в зубах. Тоді у його могутній постаті раптом з’являється щось заяче чи радше щось від домашнього кролика, який похапцем поїдає свою траву, так, ніби хтось збирається її у нього відібрати. Але пан Маргаритко не схожий на кролика, радше на мула із зав’язаними очима, який тягне за собою по колу віз, навантажений камінням. Він дуже старається, бо думає, що везе щось потрібне, і не знає, що рухається по колу. Думаю, це було гуманно зав’язати йому очі.

Що робити, коли ситуація ускладнюється

Із рубрики «Не для преси»:

Я хотів отримати задоволення в парламенті,

але там тепер не дають, підараси.

Доведеться компенсувати

в інших точках.

Перші заморозки, як воно часто буває, не затрималися надовго й залишили по собі брудні патьоки на віконних шибах, тоненьку крижану ранкову скоринку на калюжах, відчуття якоїсь неприкаяності, типове для дощового міжсезоння. Щоразу більша кількість піску та болота осідала на віконних рамах, стікаючи по стінах і підсилюючи враження специфічної осінньої неохайності, враження, ніби хтось методично змиває зі стін яскраві фарби й замальовує їх бруднуватою осінньою пастеллю. Спершу жовтіє трава, листя на деревах, потім з повітря зникає запах достиглої літньої спеки, з тіл змивається засмага, з облич – здоровий усміхнений вираз, поволі підкрадається настрій апатії і бездіяльності, який поступово переростає у затяжну зимову депресію, що переривається лише короткими, хоч і досить інтенсивними алкогольними спалахами численних зимових свят та постійною необхідністю щось утеплювати: вікна, двері, гардероб, застуджене горло.

Цей період почався вже давно, разом із ним болюче не почався опалювальний сезон і зникли останні кольорові плями у вигляді модних у цьому сезоні фарб для волосся. Навіть найзатятіші школярки змушені були під пильним наглядом мам та бабусь вбрати нарешті шапки (чомусь переважно чорні), і разом із цим символічним знаком місто остаточно поринуло в затяжну зимову летаргію.

– Зараз прийду, запарюй каву, – випалила у слухавку Сніжана і відключилася.

Навіть якби я дуже хотіла уникнути сьогодні зустрічі з нею, шансів у мене мало. Чесно кажучи, я хотіла. Я дуже давно мріяла провести цілий день у ліжку за читанням і переглядом фільмів. Ще вранці виглядало на те, що саме сьогодні мені вдасться здійснити задумане. І от дзвінок Сніжани перекреслив усі плани. Напевно, у неї є якась поважна справа, інакше вона не турбувала б мене у вихідний. Але кайф вихідного полягає саме у можливості дозволити собі наплювати на всі поважні справи незалежно від того, стосуються вони тебе чи когось іншого. Теоретично я могла би зараз передзвонити Сніжані на мобільний і перенести зустріч на завтра, але робити цього не буду, бо настрій, з яким я проводжу час сьогодні вранці, зовсім мені не подобається. Можливо, прихід Сніжани щось змінить.

Я схильна думати, що це перевтома плюс застуда, або, як каже пані Міля, «вікове». Навіть якщо останнім часом це повторюється надто часто, аби списувати все на перевтому чи застуду. Я готова годинами розглядати, як горить газ у пальнику на кухні, двобій синього з жовтогарячим завершується перетворенням на ледь відчутний запах, – така тактовна токсичність. Я готова роздивлятись, як повільно опускаються на землю перші у цьому році й цілком несподівані у жовтні сніжинки, намерзають на віконній шибі опуклою гладдю, як більшають і наливаються силою крижані бурульки, а потім надламуються і падають під тягарем власної ваги, або ж їх зриває дитяча рука, хоча, здається, теперішні діти вже не відчувають того забороненого кайфу від лизання бурульок, або ж і далі відчувають, просто я вже досягла віку, коли здається, ніби раніше все було краще. Я готова годинами дивитися навіть у телевізор, хоча це захоплює значно менше, ніж намагання відчути сніг (був колись такий модний детектив про відчуття снігу панни Сміли) чи вловити ритм, у якому скорочуються світло-фіолетові язички, щоб час від часу випустити жовтогарячого хвоста, така оздоровча гімнастика: на три присідання – один жовтогарячий видих. Головне – це можливість ні про що не думати. А особливо про те, чи варто було полишати писання дисертації задля редагування телевізійного додатку, і навпаки – чи варто кидати редагування теледодатку, який хоча б тиждень, але когось цікавить, і повертатися до писання дисертації, яка не цікавить уже навіть мене. Що краще: бути поганим науковцем чи поганим редактором, працювати над науковим дослідженням, підганяючи факти під наперед відомі висновки, чи плутатися у прізвищах акторів, бо моя зорова пам’ять на обличчя чомусь працює незалежно від моєї ж зорової пам’яті на прізвища, і тому я добре пам’ятаю і обличчя, і прізвища, тільки ніколи не впевнена, чиє обличчя відповідає чийому прізвищу, і навпаки.

Мій науковий керівник пан Світило В.І. вважає, що на сьогоднішній день наукове дослідження мусить бути інтердисциплінарним, аби мати хоча б мінімальну вартість. На його думку, нікому не цікаво суто мистецтвознавче дослідження твору мистецтва, чи погляд історика на явище історичне, а політолога – на політичне. Це занадто традиційний метод, який давно себе вичерпав. Цікавим він вважає дослідження культури з погляду політології, а політики з погляду культуролога, в крайньому випадку історика. Тому в дисертації під його керівництвом я повинна була б дослідити творчість кількох найважливіших, на його думку, представників «тигиринського феномена», кожен із яких був одночасно письменником, художником і музикантом, взаємовпливу їхніх політичних поглядів на творчість у контексті актуальної ситуації української культури. Метою цієї роботи повинно стати доведення унікальності явища «тигиринського феномена» у світовій культурі, адже він, на думку пана Світила В. І., і не лише його думку, руйнує усталені уявлення про взаємовідношення провінції та центру. Центр української культури, її майбутній потенціал міститься у географічно периферійному Тигирині, а географічно центральні території все більше провінціалізуються, яскравим свідченням чого є деградація столичних пострадянських еліт та стягнення інтелектуального потенціалу до столиці. Сьогодні мені важко збагнути власну самовпевненість на початку роботи, коли я погодилася на таку тему, вважаючи, що цілком здатна фахово орієнтуватися у кількох настільки різних наукових галузях, але це лише зайвий раз демонструє моє тодішнє невігластво. Три роки праці над базовими текстами сучасних мистецтвознавців, літературознавців, музикознавців, культурологів, політологів та істориків ідеї привели мене до невтішного для мого наукового керівника висновку. Всі мої дотеперішні намагання аналізувати і робити узагальнення зараз видаються мені суцільною профанацією. І не лише тому, що я абсолютно точно усвідомлюю, що не здатна здійснити такий амбітний аналіз, принаймні на теперішньому етапі. Аби досягнути необхідного рівня теоретичної підготовки, мені знадобиться не менше десяти років, за цей час мене встигнуть сім разів викреслити зі списків аспірантів, наукових асистентів і всіх решта списків, жоден науковий керівник не погодиться так довго опікуватися роботою, за цей час кілька разів поміняються стандарти вимог оформлення дисертацій, і виявиться, що два із трьох написаних мною розділів зайві, або навпаки, бракує ще тридцяти трьох, я вже не кажу про те, що ідея інтердисциплінарності може давно вийти з моди і наука повернеться до класичного стандарту вузьких фахівців. Принаймні у Тигирині точно, тут наукова мода міняється дуже часто. Але найгірше не це і навіть не моя нездатність без помилок оформити примітки, покажчики та список використаної літератури, як і не моя відраза до механічної праці, якої у писанні академічних текстів не бракує. Після теледодатку мене важко здивувати механічною працею. Найгірше в усьому цьому те, що я втратила віру у слушність теорії пана Світила В.І., яку підтримує все середовище тигиринської інтелігенції. Якщо раніше причини міграції інтелектуалів та митців із Тигирина до столиці здавалися мені аксіомою, що не потребує доведення, і водночас свідчили про деградацію столичних еліт, які потребують «свіжої крові», то тепер я вже не можу просто ігнорувати тезу противників цієї ідеї, які вважають, що все відбувається якраз навпаки, і з Тигирина їдуть найталановитіші через те, що місцеве середовище швидко провінціалізується. Тепер мені видається, що причини цієї міграції все ж таки слід вважати теоремою, яка потребує доведення. Але як її довести і на чию користь, я наразі не знаю.

Можливо, мої сумніви тимчасові і справді більше пов’язані з віковими та особистими проблемами, ніж зі зміною системи цінностей та пріоритетів, тому потрібно дистанціюватися від теми – і все минеться, принаймні я на це дуже сподіваюся.

– Ну і спека в тебе, – Сніжана швиденько роздягнулась і побігла на кухню, на ходу припалюючи цигарку. Я не вимикала духовку й обігрівач із учорашнього вечора, внаслідок чого квартира нагадувала парникову теплицю, майже позбавлену кисню. Я вже другий тиждень ходила на роботу застуджена, тому після холодної вулиці і слабо опалюваного офісу такий клімат дуже мені підходив.

– Ми з тобою ще багато чого не знаємо про нашого містера Арнольда. Виявляється, коли ти його о восьмій вечора здавала на руки покоївці, він зовсім не йшов спати, як розповідав тобі про це вранці, а вів бурхливе нічне життя. І супроводжував його в цьому вгадай хто? Маргаритко. Бармен розповів мені, що вони за вечір просадили в «Моцарті» 500 гривень. Я сказала Міші (так вона називала Михайла Івановича), нехай ще раз допитає Маргаритка. Потім – Фіалко, теж мені божа кульбабка (Сніжана намагається уникати русизмів у своєму мовленні). Під час святкування в «Інтерекстрімі», коли ти вже поїхала, Фіалко і Арнольд кудись виходили разом, і не було їх близько півгодини. Це з’ясувалося випадково. Що вони могли робити так довго разом? Вони ж незнайомі, а Фіалко майже не знає англійської. Після цього Арнольд співав з мікрофоном якусь народну голландську пісню, а музиканти йому підігравали. Було страшенно смішно, у нього майже немає слуху, а голос богатирський. І ще, дивися, покоївка знайшла в Арнольда в номері цей папірець.

Сніжана показала мені пожмаканий листок із блокнота, на якому було написано

Fialkо – 300.

Margarytko – 250.

– Можливо, це гроші, які вони позичили в Арнольда і не встигли віддати, а тепер бояться в цьому зізнатися. І я їх розумію, бо це кидає на них підозру. – Сніжана струсила попіл у вазонок на підвіконні, в черговий раз забувши, що я просила її не робити цього. Я змовчала, щоб не перебивати, а кмітливий Агатангел відразу ж випорпав попіл із вазонка і зібрав його спершу на шматочок паперу, а потім висипав до смітника.

– Але це аж ніяк не пояснює причини викрадення. Надто мізерні суми, – сказала я.

– Згодна. Напевно, ці цифри означають щось інше.

– Що?

– Наприклад, гроші, які Гомосапієнс витрачав за вечір у «Моцарті» з кожним із них, – припустила Сніжана. – Або йдеться взагалі не про гроші.

– І ти думаєш, це якось пов’язано з тим, що Маргаритко не прийшов на святкування?

– Казав, що захворів, але я йому не вірю.

Я уявила собі, як вічно застуджений пан Маргаритко, якому було складно підвищити голос навіть на редакційну кицьку Касю, котра заступала йому монітор, звісивши хвоста вниз, на екран, або на іншу редакційну кицьку Тасю, яка любила спати на клавіатурі його комп’ютера, вбиває містера Арнольда за позичені 250 гривень, доларів, євро чи якоїсь іншої валюти. А допомагає йому пан Фіалко. Хотіла б я подивитися на цей поєдинок.

Я нічого не сказала Сніжані, але версія, здається, не дуже правдоподібна. Хоча подумати над цим варто.

Того вечора, коли Арнольда і Маргаритка бачили разом у «Моцарті», я також не пішла додому, відвівши голландця до готелю. У мене була призначена зустріч із Теобальдом, який просив відредагувати його реферат. Теобальд завжди запрошує мене в «Моцарт», найдорожчу тигиринську кнайпу, бо тільки там готують справжнє капучіно, яке він дуже любить. У нас є навіть улюблений столик, який Теобальд завжди резервує наперед. З цього місця видно всіх, зате нас із Теобальдом практично неможливо побачити з інших місць. Нам подобається сидіти і спостерігати за присутніми.

Ми з Теобальдом бачили, як до кнайпи увійшли містер Арнольд, пан Маргаритко, пан Фіалко, Соломон Айвазовські, Панько Овочевий і наш Інвестор. Просиділи вони недовго, пили коньяк, пан Маргаритко перекладав. Очевидно, їм вдалося домовитися про все, бо виглядали вони задоволеними, і в кінці вечора Панько Овочевий передав містерові Арнольдові конверт. Можливо, це був навіть той самий конверт, який пізніше знайшли серед його речей в готельному номері, бо всі гроші містера Арнольда, а це понад 2 тисячі доларів, чомусь зберігались у білому конверті українського походження. Під час наших із ним посиденьок попередніми вечорами містер Арнольд переважно знімав гроші в банкоматі й ніколи не носив із собою великих сум готівкою.

Я не розповіла Сніжані і про газетну статтю, яку вчора прочитала в Інтернеті в одному російському виданні. Стаття називалася

Шахрайство у мас-медіа

З дивним різновидом шахрайства довелося зіткнутися працівникам газети «Вчера» з міста Тамбова. Голландський благодійний Фонд «Хелп йоселф» надіслав газеті офіційну пропозицію профінансувати тижневий курс маркетингу і медіа-технологій, який проведе відомий фахівець містер Г. Газета погодилася на пропозицію, запросила містера Г. до Тамбова, оплатила йому дорогу, поселила в готелі і профінансувала харчування, решту витрат (тобто гонорар консультанта) узяв на себе голландський благодійний Фонд «Хелп йоселф». Протягом тижня містер Г. розмовляв із працівниками редакції, збирав документацію і обіцяв в останній день перебування прочитати лекцію, у якій мав викласти пропозиції щодо покращення продажу газети. Але останнього дня він безслідно зник, залишивши в готелі рахунок за телефонні розмови на значну суму. Загалом візит містера Г. коштував газеті «Вчера» близько 5000 у. о. Працівники редакції намагалися зв’язатися з голландським благодійним Фондом «Хелп йоселф», але виявилося, що протягом цього тижня фонд припинив своє існування і вже не знаходиться за вказаною в документах юридичною адресою.

Отже, наш містер Арнольд також запросто міг бути «липовим» консультантом. Але про що тоді домовлявся з ним наш Інвестор? І що означали цифри навпроти прізвищ Маргаритка і Фіалка в блокноті Гомосапієнса?

Як це розуміти, або Vanitas vanitatum et omnia vanitas

Коли я зустріла Михайла Івановича із псом у парку, слідчий застуджено покашлював і після кількох хвилин спілкування запропонував зайти до нього на чай. Я погодилася.

У помешканні цього чоловіка на мене чекало ще більше здивування, ніж під час першого візиту до службового кабінету. Його покійна дружина була художницею і багато часу присвячувала створенню затишку в їхньому помешканні. У цій звичайній трикімнатній квартирі панувала вишукана, екстравагантна і дуже неспокійна атмосфера. Ніби це було не приватне помешкання, а виставковий зал, де когось поселили. Стіни розмальовані велетенськими екзотичними квітами, зображення багатьох із них я бачила в ботанічних атласах, на цих квітах розпластані метелики, але не намальовані, а засушені і пришпилені до шпалер.

– Вони залітають влітку у вікна, напевно, на квіти. Деякі гинуть, обпалюючись на лампочці. Мені шкода їх викидати, і я пришпилюю їх тут, – пояснив Михайло Іванович.

У вітальні меблів майже не було, на килимовому покритті лежало кілька подушок різного розміру, очевидно, вони слугували кріслами. У кутку стояла лежанка, накрита карпатським ліжником. На маленькому столику розмістився антикварний телефон у стилі 20-х років минулого століття. Телевізора не було, зате був акваріум. Води у ньому не було, а по невеликих камінцях повзали скорпіони.

Поки Михайло Іванович запарював чай на кухні, я почала роздивлятися книжкові полиці на стінах кімнати. Ботанічні, ентомологічні та географічні атласи, кілька полиць енциклопедій різними мовами та словників, здебільшого перекладних, кілька стелажів із художньою літературою, альбоми із зображеннями холодної та вогнепальної зброї, путівники. І окрема поличка з детективами: Агата Крісті, Дешил Хеммет, Жорж Сименон, Фрідріх Дюрренматт, Олександра Марініна, Дарія Донцова, Борис Акунін і навіть Андрій Курков.

– Подобається? – з помітними нотками гордості в голосі запитав господар. Він приніс тацю із мате.

– Я завжди мріяла про таку бібліотеку.

– У мене батьки були філологами, а почала збирати ще бабця. Мій внесок – тільки атласи й детективи. Я запарив мате, не знаю, чи тобі сподобається. Може, перейдемо на «ти»?

– Я люблю мате.

– Я теж. Мені друг присилає з Арґентини.

– У тебе немає телевізора?

– Ні, а навіщо?

– Більшість людей не ставить собі цього запитання.

– Як там справи у вас у редакції?

– Це черговий допит чи спроба попліткувати?

– Ти не хочеш залишитися в мене на ніч? – раптом запитав Михайло Іванович.

Це питання рідко звучить несподівано. Переважно еротичні флюїди згущуються в повітрі значно раніше, ніж хтось наважується на це запитання. Навіть якщо флюїди ці тільки односторонні. Але цього разу я аж ніяк не могла передбачити такого розвитку подій. Більше того, його, здається, не змогла б передбачити навіть Сніжана. Після кількох перших допитів вона припинила примушувати мене вбирати міні-спідниці й робити яскравий макіяж, вважаючи, що «Міша нормальний, на нього це не впливає». Це був перший відомий мені факт помилковості Сніжаниних прогнозів.

Мою розгублену мовчанку Михайло Іванович потрактував як згоду і присунувся до мене ближче, підставляючи губи для поцілунку. Цим він здивував мене в черговий раз, і я, в повному розгубленні, замість того, щоб поцілувати його, потягнула з трубочки мате. Це не вплинуло на його наміри. Він м’яко забрав у мене з рук напій і підсунувся ще ближче. Несподівано для себе я зірвалася з місця й вибігла з кімнати.

Коли через деякий час я повернулася, Михайло Іванович сидів на тому ж місці й сьорбав мате крізь металеву трубочку.

– Можна я піду? – запитала я і навіщось додала: – Мені треба годувати Агатангела.

– Кого? – не зрозумів Михайло Іванович.

– Щура. Він так називається на честь Агатангела Кримського.

– Зрозуміло. Колись запросиш мене подивитися на свого Кримського.

Пана Маргаритка і пана Фіалка ще кілька разів викликали на допити, у Фіалка навіть узяли підписку про невиїзд, чим зруйнували його плани журналістської кар’єри у столиці. Під час допитів вони ні в чому не зізналися і вперто стверджували, що не можуть дати жодних пояснень щодо записів містера Арнольда. Керівництво Михайла Івановича (як виявилося, він працює не у міліції, а в органах набагато серйозніших) непокоїлося, очікуючи міжнародного скандалу. Голландський консультант із маркетингу, пропалий безвісти під час співпраці з однією із опозиційних газет, – це не жарти.

Щоденники української журналістки-2

Михайло

Коли я вперше прокинулась у його ліжку, надворі була глибока ніч. З вулиці у вікно світив ліхтар, розсіюючи морок і створюючи довкола предметів у кімнаті фальшиві тіні, від чого інтер’єр ставав схожим на власну проекцію, ніби хтось зробив на стіні креслення кімнати, спеціально наголошуючи на тому, що всі кути обов’язково повинні бути гострими, а лінії косими, жодних перпендикулярів. Акваріум у кутку принишк, тьмяно відсвічуючи жовтим ліхтариком з-під скла, здавалося, зачаїлися у ньому не лише скорпіони, а й риби, тож якщо достатньо довго вдивлятися, можна дочекатися, аж поки якісь комети, телескопи та золоті рибки повилазять зі своїх схованок. Ніч додавала незнайомому помешканню таємничості, а відчуття власної присутності тут здавалося якимось віртуальним, ніби все це відбувається з кимось іншим, в уяві, в кіно, на малюнку.

Михайло не спав, він лежав поряд, спершись на лікоть, і дивився на мене. Його рука повільно ковзнула під ковдру і торкнулася мого стегна. Це не був несміливий доторк, він був упевнений і доречний, як у фільмі, коли обличчя двох закоханих наближаються на екрані великим планом, звучить лірична мелодія, і він плавно проводить рукою під ковдрою десь там, де за розрахунками глядача мало би бути її оголене стегно. Ковдра незабаром злетить додолу, але поки що це лише прелюдія, і фільм нібито естетський, а не порнографічний, тож на першому місці – красивий візуальний ряд.

«Торкнися мого стегна під ковдрою, самими лише пальцями, щоб я відчула твоє тепло», – мені стало гаряче від цих слів, які прозвучали, ніби сказані кимось чужим, хто на мить заволодів моїм голосом, але гаряче мені стало не стільки від збудження, скільки від побоювання, що фраза може видатися надто сентиментальною. Цей страх перед надмірністю дуже заважає, і не лише в інтимних ситуаціях. Я страшенно боюся виглядати надто сентиментальною, надто розчуленою, надто приязною, перебільшено патетичною. Просто боюся сказати щось не те, якусь дурницю, нетактовність, щось образливе. У засвоєних мною з дитинства правилах хорошого тону будь-яке перебільшення несумісне з добрим смаком, стриманістю і вихованістю. Але часом мій страх порушити ці неписані правила переходить межі здорового глузду, і зараз, здається, саме той випадок.

Можливо, я перестаралася, не варто було цього говорити, краще бути трохи стриманішою. Хоча з іншого боку, в сексі немає нічого гіршого, ніж намагання добре виглядати, бути стриманою, розважливою, розумною. Треба просто розслабитись і слухатися власного тіла, але саме це часто виявляється найскладнішим. Дуже важко відкинути умовності поведінки, які натягуєш на себе щоранку як затісну білизну.

Михайло провів рукою під ковдрою по моєму стегні. Я не відчула особливого збудження. Він поцілував моє плече, відкинув ковдру і припав губами до живота. Це було приємно, так само приємно, як теплі струмені води на змерзлій шкірі, як лежання на гарячому морському піску, як перший ковток терпкого вина у сутінках літнього вечора після того, як спадає спека. Не більше і не менше. Ця приємність збуджувала, але не надто сильно, не бентежила, а просто розливалася тілом, як тепло, як прохолода, як дрімота. Я примусила себе думати про цю приємність, аби не дати їй розчинитися в інших думках, які нав’язливо лізли в голову. Заплющила очі і згадала бачену нещодавно еротичну сцену у якомусь французькому фільмі. Тінь від її волосся, що падала на стіну, краплі поту, що стікали по його спині, і наелектризовану тишу, що ритмічно рухалася в такт їхніх тіл. Це подіяло, мої перса напружилися, пиптики вигострились і потемніли, а в лоні стало тепло й волого. Я теж ковзнула рукою вздовж його стегна, м’яка лінія поверхні шкіри западала на заглибленні живота, треновані м’язи слухняно напружувалися для кожного поруху. Я торкнулася нетерпляче відстовбурченого прутня, на долоню скотилася крапля вологи, і я вдихнула її запах. Ковдра опинилася на підлозі. Прелюдія закінчилася.

Запах, вологий і неспокійний, трохи схожий на запах осіннього лісу, де на кожному кроці між вологого листя можна знайти гриби, заполонив повітря, запанував над усіма іншими запахами, від нього паморочилося в голові й хотілося затриматися в цьому стані запаморочення.

– Ти хочеш, щоб я увійшов у тебе? – спитав Михайло, і мені знову довелося напружити уяву, аби не скотитися донизу з приємної хвилі розслабленості, що на ній так важко було втриматися.

Це як гра у відгадування невиразних настроїв і потаємних бажань, відгадування мовчазне, відгадування тілом, і кожен наступний рух, жест чи слово може виявитися по-вбивчому недоречним, коли умовності поведінки знову візьмуть гору, а еротика справжня заміниться удаваною, схожою на приємну гімнастику, а часом і важку роботу. Найбільш недоречними переважно бувають слова. Язик і губи потрібно використовувати не для розмов, вони мусять відчути все першими, ще до того, як прийде усвідомлення, що таємниці цього іншого тіла, ще чужого й незнайомого, потроху відкриваються і перестають бути таємницями, а лише схожостями й відмінностями від інших чоловічих тіл. Цей мовчазний і затятий пошук може закінчитися нічим, або ж легкою приємністю, а може привести до короткого спалаху чогось справжнього, до мовчазної згоди, порозуміння через ритмічне дихання, через шорсткі доторки ледь помітної кількагодинної щетини на щоці, через заплющування і розплющування повік, через усі ці недоступні для свідомості коди і знаки. І ця коротка втеча від свідомості залишає по собі найсильніші враження.

Усе зводиться до первісних і надійних істин: запах, доторк і смак, а потім бажання поглинути все це, запам’ятати якоюсь внутрішньою пам’яттю, позбавленою вміння окреслювати речі, давати їм імена, пам’яттю, яка збирає самі лише відчуття і класифікує їх за приємністю та потрібністю, пам’яттю, яка конденсується у різкому запахові розлитого по животу сімені.

Хочеться сповільнити хід думок, які заважають у цій грі відгадування власних і чужих напівусвідомлених бажань та відчуттів, коли кожна наступна мить може стати легким і безболісним підніманням, гойданкою на теплих хвилях уяви. Хочеться сповільнити хід думок, які незалежно від твого бажання помічають то бруд під нігтями пальців, що так старанно пестять тебе, то зморшки в кутиках очей, які уважно стежать за кожним твоїм рухом, то вираз обличчя. Такий буває у чоловіків, для яких інтимні моменти перетворюються на спосіб самоствердження й перестають бути легкою і невимушеною грою. Це вираз зосередженості й відстороненості, коли здається, що задоволення відходить на другий план, головне – це довести щось самому собі й партнерці. Щось, мабуть, дуже важливе, але мені так ніколи й не вдалося збагнути, навіщо.

Хочеться сповільнити хід думок, які примушують разом із запахом шкіри й вологості вдихнути надто сильний запах дезодоранту, цей запах не належить ні до найдешевших, ні до особливо вишуканих, але в даний момент найбільшим його недоліком є те, що він зайвий.

Коли починаєш помічати все це, важливо не втратити нитки, яка пов’язує тебе з власним тілом. Потрібно зосередитися на своїй приємності, вирощувати її в собі, немов квітку, інтенсивно вдихати запах шкіри, запах тіла, спробувати відділити його від інших, зайвих запахів, зосередитися тільки на тому, що відчуваєш, а потім виділити з відчуттів приємні й міцно вхопитися за них своєю уявою. Подивитися на все ніби збоку, з іншого боку телевізійного екрана. Це збуджує, як і будь-яке підглядання у замкову шпарину.

Запах вологи його прутня примусив мене вдихнути глибше, відчути його шкіру під своїми пальцями, відчути свою шкіру під його пальцями, відчути, як тепло, що пульсує десь у низу живота, заповнює весь простір у кімнаті. Михайло припав до мого перса і почав смоктати його, мені було лоскотно й волого, вологи в мені ставало все більше, здавалося, зараз вона потече назовні. Михайло зібрав пальцем вологу з мого лона, провів ним по моїх губах, і я відчула свій власний запах. Мені сподобалося, я відчула збудження і попросила:

– Візьми мене.

Ці слова знову прозвучали настільки зайвими, що я мало не скотилася з хвилі приємного запаморочення, яке так старанно в собі берегла. Він поклав мене навзнак і увійшов, на його обличчі з’явилася легка усмішка, ніби він хотів примусити мене попросити зробити це і переміг, подолав мій мовчазний опір. Він рухався у мені так спокійно і впевнено, ніби ми стали коханцями уже давно, це була приємна впевненість, яка позбавляла звичної для першого разу скутості, хоча це і виглядало трохи байдуже, ніби нічого особливого не відбувається, просто логічне завершення випадкового знайомства. Я могла передбачити кожен його наступний рух, потрапити в ритм його дихання, і ставало дивно від того, що ми так добре відчуваємо одне одного. Я розвела ноги й закинула їх йому на спину, його шкіра від цього вкрилася теплими краплями поту, я заплющила очі на мить, стримуючи в собі потік вологи, готовий виплеснутися назустріч його прутневі, я хотіла, щоб це потривало ще трохи. Михайло, ніби відчувши моє бажання, також зупинився і заплющив очі. Я вигнулася і притиснулася до нього животом та стегнами, щоб відчути його в собі ще глибше. Потім ми на мить роз’єдналися, і тепер уже я опинилася згори й почала розхитувати нас, поклавши долоні Михайлові на очі, потім закривши йому вуха, щоб він відчув цей ритм зсередини, відокремлений від решти зовнішніх звуків. Я продовжувала рухатися у тому ж спокійному, трохи сповільненому ритмі, який давав можливість відчути кожну клітину всередині. Доводилося стримуватися, аби не вихлюпнутися завчасу і зробити це разом. Нарешті я зупинилася, міцно стискаючи його в собі й відчуваючи, що ми дійшли до межі і стримуватися далі вже понад силу. Михайло мовчки вислизнув з-під мене, повернувся набік і уважно подивився на мене.

– Ти чи я? – запитав він.

Я мовчки дістала з косметички пакунок із пігулками, одну з яких Михайло тремтячим пальцем запхнув до мого лона. Те, що його палець тремтів, було добре, це знімало підозру в байдужості й перетворювало її на досвідченість. Мабуть, коли мені буде стільки ж років, скільки йому, я реагуватиму на все не менш стримано. Вразливість і здатність до екзальтації стирається з часом, як фарба зі стін.

Його палець вправно і досвідчено пестив мене зсередини. Я лягла навзнак, і він знову увійшов у мене, рухаючись м’яко і впевнено, але водночас вимогливо. Приємність теплою і спокійною хвилею розлилася в мені, вона була крихкою і полохливою, як кола цигаркового диму, що миттєво розчиняються під стелею, як тепле повітря, видихнуте на замерзлу шибу, ця приємність швидко міцніла, на коротку мить у ній з’явилося навіть щось віддалено схоже на впевненість, ця впевненість швидко росла, здавалося, вона триватиме вічно, але саме у той момент, коли ця вічність виглядала майже гарантованою, приємність почала відступати, як хвиля, оголюючи пісок і каміння, відходила все далі, залишаючи по собі приємний спокій. Потім ми мовчки лежали, світло в акваріумі продовжувало імітувати приховане там життя, а краплі вологи повільно витікали з мене на постіль.

Він старший за мене на цілих десять років. Чи «всього лиш на десять років», як сказав би Семен Іванович, мій знайомий, який завжди зустрічається із набагато молодшими за себе жінками.

Що думає з цього приводу Михайло?

Вона була гладенько виголена, її піхву оточувала тоненька темна смужка із волосся, ніби накреслена олівцем. А на самій горі лобка вона залишила довгим тоненьке кучеряве пасмо, що кокетливо звисало донизу, воно було біляве. Цікаво, який колір справжній – темний чи світлий? Але це не так важливо, важливо, що це заводить. Коли її лоно зволожилося, воно пахло прілим листям і трохи оцтом. Напевно, їй цей запах видається не надто приємним, але це дуже еротично. Я провів вказівним пальцем по смужці невиголеного волосся, нахилився над нею і посмоктав біляве пасемце, вона напружилась, провела руками довкола своїх грудей і по животі. Потім стиснула в долоні мій прутень, і я відчув, як він твердне.

Я полоскотав її піхву легенькими доторками прутня, а потім різко увійшов. Уже після кількох перших рухів мусив зупинитися й подумати про те, чи зачинив сейф із документами на роботі, щоб не кінчити відразу. Потім обережно вийшов із неї і з насолодою вдихнув її оцтовий запах. Ковдра опинилася на підлозі. Я посмоктав пиптики її невеликих пружних грудей, кожна з яких легко поміщалася в моїй долоні, примушуючи руку схвильовано пітніти, а пальці тремтіти від збудження. Я не знав, чи подобається їй моє тіло, хотів примусити її застогнати, але вона лише напружувалася все більше, я відчував це пальцями.

Врешті вона дістала з косметички протизаплідні пігулки, я обережно запхнув одну в її лоно. І це завело мене так, що я вже не міг більше стримуватися, я з силою увійшов у неї і спробував протриматися якомога довше, тому рухався повільно, значно повільніше, ніж хотілося, і раптом відчув, що їй це подобається, відчув, як напружується її тіло і стискаються м’язи її лона довкола мого прутня.

Ми кінчили разом. Я був задоволений собою.

Шостий труп невідомого

Під такими заголовками вийшли три найпопулярніші газети нашого міста – «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці» через два місяці після зникнення містера Арнольда. Усі вони розповідали про понівечений труп повнуватого чоловіка середнього віку, знайдений уночі біля смітника тієї самої новобудови. Біля тіла не знайшли жодних документів, відрізана голова чоловіка щезла. Труп було вбрано у футболку із написом «Holland». «Ведеться робота щодо встановлення особи потерпілого, – писали газети. – Існує припущення, що цією особою може бути зниклий за дивних обставин громадянин Голландії, який проводив двотижневе стажування у газеті КРІС-2. Але тоді виникає ряд питань, на які сьогодні слідство не може дати відповіді: як пов’язані із цим убивством дві попередні жертви, чи громадянин К., який зізнався у скоєнні вбивств, справді їх скоїв, чи всі вбивства були скоєні однією і тією ж людиною, чи були у вбивці спільники, і найголовніше: з якою метою було скоєно вбивства. Особи жодного із потерпілих досі не встановлено».

Щоденники української журналістки-3

У тому, що пан Маргаритко вміє берегти таємниці, я переконалася на власному досвіді. Одного дня він приніс мені роздрукований на папері інтернетівський файл, статтю з німецької газети «Гальт!», підписану HoryslawaHalychanko.

«Щоденники української журналістки», – називалася серія публікацій газети, першу з яких я тримала в руках. У статті докладно описувався день, коли я вперше побачила Агатангела. З усіма подробицями, навіть такими, яких я вже не пам’ятала. Наприклад, скільки пляшок вина і якого саме було випито ввечері у Марка і Евеліни. «В Україні популярні французькі вина, насамперед “Божоле”», – писала HoryslawaHalychanko, і хотілося б, щоб це було правдою.

Продовження матеріалу обіцяли опублікувати за тиждень. Я попросила пана Маргаритка нікому нічого не говорити. Він пообіцяв і дотримав слова.

Публікації, як і обіцяла газета, продовжувалися. У них дуже ретельно описувався мій побут і постійно наголошувалося на тому, що це «типово для середньостатистичної українки». Портрет виходив амбітний: типова середньостатистична українка перед сном читає «Фауста» в оригіналі (батько вважає, що його обов’язково необхідно перечитувати хоча б раз на п’ять років, і це одне з небагатьох питань, у якому я з ним згодна), вільно володіє польською і німецькою (батько вважає вивчення іноземних мов одним із найважливіших пунктів виховання, у дитинстві ми один день на тиждень удома розмовляли лише німецькою і два – польською) і з акцентом розмовляє по-російськи.

HoryslawaHalychankoвідверто і детально розповідала про свої стосунки із коханцем Михайлом, і ці сцени загалом досить точно описували те, що відбувалося між нами насправді. А в кінці одного з таких описів я із здивуванням прочитала, що «перед тим, як роздягнутися, Михайло звично увімкнув крихітний диктофон у кишені штанів».

Я сказала в редакції, що хвора, і кілька днів не виходила з дому. Мені важко було визначити, чого більше у почутті, яке мене охопило – роздратування, образи, відчуття, що мене обдурено, відчуття, що мене зраджено, відчуття, що мене використано, чи небажання змиритися з тим, що тепер я нікому не можу вірити. Мої найбільш інтимні переживання, думки і спогади раптом стали предметом жвавого обговорення на веб-форумі газети «Гальт!» (www.halt.forum. de). Я безліч разів перекладала повідомлення іноземних інформагентств про розлучення, одруження чи скандали у житті кінозірок і ніколи не замислювалася над тим, як почуваються ці люди, читаючи в газетах про своє приватне життя. Не замислювалась я і над тим, наскільки ці повідомлення відповідають дійсності. Мені завжди здавалося, що зірки самі зацікавлені в тому, щоб про них якнайбільше писали, зацікавлені у скандалах довкола власного прізвища, і цей журналістський цинізм знімав усі моральні дилеми. Але тепер усе це раптом навалилося на мене із зовсім неочікуваного боку. Хтось із найближчих мені людей так само цинічно, як Олежик Трав’янистий інтерпретує голлівудські плітки («Джоні Депп більше не трахає свою дружину і валить наліво, я фігію, пацани»), описав свою версію моєї приватності. Я почувалася в цьому так, ніби стіни моєї квартири розсипалися і тепер я живу просто на вулиці, а перехожі байдуже відсувають убік брудними черевиками мою напівпорожню філіжанку з кавою, бо вона заважає їм пройти.

Мені коштувало неймовірних зусиль стримати себе від дзвінка Михайлові, з яким я протягом цих кількох днів, проведених у повній ізоляції, постійно провадила внутрішні монологи. Як потім виявилося, боялась я даремно, бо Михайла весь цей час не було в місті. Але після того, як минулася перша хвиля емоцій і я примусила себе подумати логічніше, у мене з’явився ряд сумнівів. Адже ця колоритна деталь могла бути настільки ж правдивою, як і всі попередні висновки про «типових середньостатистичних українців». Хоча з іншого боку, досі вигаданими були лише висновки, а деталі достатньо правдивими, тож не було зрозуміло, чому саме це авторові забаглося вигадати. Попри всі намагання, я так і не змогла повірити в це рятівне припущення.

Іншим, не менш болючим питанням було те, хто ж є автором публікацій. Михайло? Він, ясна річ, був єдиним, хто міг би так детально описати сцени наших любощів. Але звідки він міг знати, про що я розмовляю з друзями, знайомими чи сама з собою, сидячи на унітазі? Про останнє не міг знати взагалі ніхто, за винятком Агатангела. На це питання у мене не було не лише відповіді, а й хоча б трохи правдоподібної версії.

Хто такі тигиринці

«Dear Horyslawa. I must see you today. 20.00 o’clock, in the Сastle of Lviv. Please, stay left from the entrance to the underground. Don’t speak tо the police. It is too dangerous. Arnold».[1]

Таку записку я знайшла у дверях свого помешкання одного дня, коли минуло вже досить багато часу після зникнення містера Арнольда. До призначеної години залишалося 20 хвилин, а отже, часу на роздуми не було. Я кинула на підлогу сумку з продуктами і викликала таксі. За 15 хвилин ми з Агатангелом були зліва біля входу в пивниці львівського замку.

Руїни цього замку становлять одну з найвагоміших архітектурних пам’яток міста. Історична спадщина Тигирина складається в основному з руїн. Існує легенда про те, що у XVII столітті в Тигирині було створено таємну резиденцію для неофіційних зустрічей монархів сусідніх держав. З цією метою тут побудували три замки: львівський, краківський і ще один, точна назва якого невідома. У кожному з них мешкали під час цих неофіційних зустрічей королівські особи. Зараз від будівель залишилися тільки уламки стін, на яких подекуди можна прочитати напівзатерті написи латиною.

Але підвали цих замків зовсім не мертві, тут вирує окреме життя, життя тигиринських клошарів, які нікого не пускають на свою територію, навіть найдопитливіших туристів, та ніхто й не поспішає вести туристів у ці підземелля, запах із яких сильно нагадує каналізаційні випари.

Кожен тигиринський патріот розповість вам легенду про заснування міста, про таємні резиденції і про проект відновлення замків, який був створений одним відомим тигиринським архітектором відразу після закінчення Першої світової війни. Кажуть, цей проект зберігся до наших днів, а одна політична партія навіть планує виступити з планом реалізації цього проекту під час місцевих виборів.

Протягом п’ятнадцяти хвилин, які я провела в очікуванні перед входом до пивниці замку, ніхто так і не прийшов на призначену зустріч. Надворі було темно, холодно і порожньо, а зсередини підвалу долинали неясні звуки й дуже недвозначні запахи. Там виготовляли якийсь міцний алкоголь. Я довго вагалася, чи не зайти мені досередини, аж поки десь біля самого входу не почулися кроки. Я зачаїлась і прислухалася.

– Ну давай, давай.

– А шо?

– Та холодно, бля, скоріше.

Після цього фрази стали нерозбірливими, але судячи із зосередженого сопіння і ще кількох характерних звуків, які складали фон цього діалогу, при виході із замку відбувалося любовне побачення двох його мешканців. Питання про те, чи варто мені заходити досередини, відпало само по собі, і я побрела геть.

Я попросила таксиста зачекати, і він знуджено палив цигарку, час від часу поглядаючи на мою скулену в сутінках осіннього вечора постать. Десь за півгодини чекання я підійшла до машини, щоб розрахуватися. Коли таксист шукав мені здачу, з рації пролунав голос диспетчера.

– Третій, третій, є клієнт до замку. Ви де?

– Я на замку, – відповів таксист. – Де клієнт?

– Крушельницької, 17, КРІС-2, – сказала диспетчер.

– Зараз буду, – відповів водій.

Я перерахувала гроші й сіла на переднє сидіння.

– Підкиньте і мене туди.

На таксі додому грошей не вистачило. Довелося йти пішки. Зате я бачила, хто викликав таксі до замку після того, як мені несподівано призначили там побачення. Навіть зважаючи на те, що останнім часом я вже призвичаїлася підозрювати всіх і в усьому, від здивування я відходила ще кілька наступних днів. У моє таксі сів пан Фіалко.

Хто став підозрюваним номер один

Ця звістка захопила нас зненацька. Ми зібралися в редакції, попередньо почувши по радіо, що арештували пана Фіалка, нашого головного редактора. Причини цього арешту не знав ніхто, навіть Сніжана Терпужко, яка з самого ранку наполегливо видзвонювала своїх «інформаторів».

– Толік, привіт, як там після вчорашнього? П’єш кефірчик? Знаєш, чого дзвоню? Досі нічого невідомо? А для своїх? Прізвище? Фіалко. Ні, не Фікус, Фіалко, наш головний редактор. Ніхто не знає? А Фікус це хто? Новий авторитет? Чия криша? Ого! А що він у вас робить? Не поділився бабками? Ну, це буває, потім вкуриться, що до чого. Ну добре, я пізніше передзвоню. Як щось буде про Фіалка, маякни. Ні, не Кактус. Фіалко. Цьом-цьом. Па.

Сніжані так і не вдалося нічого з’ясувати, а в обід у редакції з’явився сам пан Фіалко. У спортивних штанях і домашніх капцях. У такому вигляді його арештували, піднявши з ліжка. Не дали навіть переодягтися, натягнули наручники й прогнали пішки через усе місто. З допиту слідчого йому так і не вдалося збагнути, чого саме його арештовували. Найбільше він переживав за папірець, який йому в останню мить вдалося забрати зі свого письмового столу. На папірці були записані прізвища співробітників редакції і суми виплаченої напередодні зарплатні у валютному еквіваленті. Це могло стати серйозним компроматом, тому пан Фіалко, сидячи в камері, як справжній розвідник, розжував і проковтнув папірець. Відтоді і назавжди пан Фіалко для мене став втіленням людини найбільшої громадянської мужності, яку мені довелося зустрічати.

Наступного дня на першій сторінці КРІСа-2 з’явилася велика стаття про свободу слова в Україні й утиски журналістів з великою фотографією пана Фіалка в наручниках, який виглядав при цьому настільки ж неприродно, як боксер за комп’ютером, штангіст за вишиванням чи міністр оборони на джазовому концерті.

Сніжані вдалося з’ясувати, що тепер пана Фіалка вважають одним із основних підозрюваних у справі зникнення містера Арнольда.

Біля дверей під’їзду на мене чекав Михайло:

– Ти нічого не хочеш мені розповісти? – запитав він замість привітання.

– А мала би?

– Знаєш, що панові Фіалку підкинули до поштової скриньки записку, у якій Арнольд Гомосапієнс призначав йому зустріч біля руїн замку?

– Знаю.

– Звідки?

– Сніжана сказала.

– Усім чи тільки тобі?

– Не знаю.

– І що саме вона сказала?

– Містер Арнольд просив пана Фіалка про зустріч біля замку о 20.00.

– Це він так сказав на допиті. А я був присутній під час обшуку, знайшов і заховав саму записку.

– Заховав?

– А що б ти зробила на моєму місці? Там було написано, що о 20.00 Горислава Галичанко зустрічається з містером Арнольдом біля замку. І пан Фіалко може в цьому пересвідчитися. Але він запізнився і не встиг, тому вирішив не кидати на тебе підозру.

Це було вже занадто. Я не витримала і розревілася.

Зникнення Сніжани Терпужко

Одного дня чоловік Сніжани Терпужко, вихователь дитячого садка Микола Вислобока (Сніжана після одруження зберегла дівоче прізвище), подзвонив до редакції і сказав, що вона п’ятий день не з’являється вдома. Досі він думав, що дружина займається одним зі своїх сенсаційних розслідувань, їй часом траплялося зникнути з дому на ніч, максимум – на дві. Те саме думали і в редакції, коли Сніжана не з’явилася на роботу протягом кількох днів, але тепер усім стало ясно: з нею мусило щось трапитися. Навіть якби розслідування було вкрай конфіденційним, за такий проміжок часу Сніжана обов’язково вже далася б чути. Михайло очолив комісію, яка займалася розшуком.

У редакції розпочався «неймовірний рейвах», усі інші міські та деякі республіканські газети почали обривати нам телефони, намагаючись довідатися про долю Сніжани. Відразу ж виникло шість різних версій її зникнення, яке багато хто вже вважав загибеллю. Три з цих версій були політичними, решта – кримінальними, причому в усіх Сніжана була невинною жертвою, яка постраждала за справедливість.

На першій сторінці нашої газети щодня писалося про те, як розвиваються події. Точніше, щодня на першій сторінці нашої газети хтось із високопосадових осіб коментував факт зникнення, бо події поки що не розвивалися. Додому я поверталася дуже пізно, як і всі співробітники редакції. Ми просиджували цілі вечори на телефоні, намагаючись з’ясувати хоча б щось. Протягом двох перших тижнів із дня розповсюдження сенсаційної новини наша газета завдяки Сніжані удвічі збільшила наклад.

Як визначити, коли людина говорить правду

– Можна з вами поговорити? – запитала я у пана Фіалка після чергової наради.

– Хіба недовго, дуже багато роботи.

– Я хотіла подякувати, – спромоглась я після тривалої паузи, під час якої пан Фіалко кинув на мене кілька запитально-нетерплячих поглядів.

– За що?

– За записку.

– За яку записку?

– Мені сказали, що у записці, яку вам підкинули, було написано, що о 20.00 ми з містером Арнольдом Гомосапієнсом повинні зустрітися біля замку.

– Хто вам таке сказав?

– Це не має значення.

– Це має значення, бо в записці, яку мені підкинули, було написано те, що я сказав слідчому. Я справді мав під’їхати до замку, але запізнився. Не знаю, хто саме мав мене там чекати, але про вас мова не йшла. Ви переконані, що людині, яка вам таке розповіла, варто довіряти?

Якраз у цьому я була переконана найменше. Отже, хтось із них обох вирішив вести зі мною нечесну гру. Пан Фіалко чи Михайло?

Чи можна прожити без центрального опалення

Ми з Агатангелом мерзнемо. Посеред зими у нашому будинку раптом вимкнули опалення і вмикати наразі не збираються. Що саме там сталося, до кінця невідомо. Щовечора, коли я повертаюся додому, перед будинком збираються сусіди з ліхтариками і голосно сваряться. З їхніх сварок важко зрозуміти деталі, але суть виглядає приблизно так. Наш будинок належить якомусь відомству. Якому саме, незрозуміло, бо спочатку він належав одному, а тепер мав би належати іншому. Поки не надійшов час капітального ремонту, це було байдуже обом відомствам. Вони по черзі вигідно здавали порожні приміщення на першому поверсі під офіси і магазини, адже ми живемо в самому центрі міста. На першому поверсі нашого будинку відкривалося вже п’ять різних установ, але всі чомусь дуже швидко закривалися.

А потім у будинку постійно почало щось траплятися. То у зв’язку з одною аварією вимкнули електроенергію, то в результаті іншої вимкнули воду, то в одному місці завалився дах, то в іншому завалилися сходи. Словом, потрібен був ремонт. І тут обидва відомства усвідомили, що ремонт вони робити не хочуть. Тому почали по черзі відмовлятися від нашого будинку. І коли після чергової аварії у нас у середині січня припинилася подача тепла, комунальні служби міста відмовилися обслуговувати будинок, поки власник не збере кошти на ремонт. Мешканці готові здати кошти, потрібно тільки, щоб їх хтось зібрав і взяв на себе організаційні моменти. Але бажаючих наразі не знайшлося, тому щовечора працівники одного відомства, які живуть у нашому будинку, з’ясовують стосунки з працівниками іншого відомства, які теж живуть у нашому будинку. А мерзнемо ми всі разом.

На щастя, у мене є невеличкий електричний обігрівач, який я вмикаю у кімнаті, а газову плитку – на кухні. Теобальд вважає, що це дуже небезпечно, я в принципі з ним згодна, але кращого варіанта ні він, ні я наразі ще не придумали. Тому щовечора Агатангел влягається перед обігрівачем, як перед каміном, і ми проводимо довгі зимові вечори з великою кількістю гарячого чаю. Я могла би, звичайно, допізна залишатися на роботі, але із солідарності до щура приходжу додому.

Ukrainianpeep-show

Замість обіцяної «Матриці» канал «1+1» демонстрував фільм «Основний інстинкт». Завтра в редакції розриватиметься телефон, а мені випаде чергова нагода поспілкуватися з паном Незабудком на екзистенціальні теми. Але сьогодні це мене чомусь зовсім не обурює, мабуть, справді кожна проблема пізнається в порівнянні. Зараз помилка у програмі виглядає справжньою дрібницею, як, зрештою, і повинна виглядати, це тільки мій перфекціонізм перетворює її на серйозну проблему. Принаймні досі перетворював. Задзвонив телефон.

– Привіт, терміново зайди до нас, маємо для тебе сенсаційні відомості, – сказав мені з трубки Марко.

– Добре, – сказала я, поклала трубку і зітхнула. Сенсацій потроху стає забагато.

Сусіди чекали на мене із відкритою пляшкою білого райнського вина, яке Евеліна привезла із чергових гастролей. Спочатку ми випили, а потім вона урочисто вручила мені кілька примірників газети «Гальт!».

– Я не знаю німецької, але побачила знайоме прізвище на обкладинці, у них там, виявляється, друкується серія страшенно популярних матеріалів Горислави Галичанко. Вирішила привезти тобі, хоча ти могла б і сама похвалитися, – сказала Евеліна.

Я промимрила, що не вважаю це особливим досягненням, статті так собі, а взагалі у мене зараз важкий період на роботі, тому я дякую і буду йти, нехай вони не ображаються. Марко із Евеліною були здивовані моєю реакцією і напевно сприйняли її як вимахування. Так, ніби для тигиринської журналістки цілком природно друкуватися у найбільших німецьких газетах. Та мені було не до етикету. А вдома, коли я уважно прочитала всі привезені газети, то й зовсім розгубилася. Найбільше мене вразив матеріал у найсвіжішому, позавчорашньому випуску «Гальт!», який Евеліна купила, як вона сказала, вже в аеропорту. Матеріал називався

«Україна – Німеччина 1:0?»

Немає потреби представляти читачам нашої газети українську журналістку з маленького провінційного містечка Тигирин Гориславу Галичанко. Ось уже майже рік, як її репортажі незмінно посідають найвищі рейтинги під час читацьких опитувань. Горислава відкрила німецьким читачам невідому раніше країну, яку ще так недавно більшість із нас далеко не відразу могла знайти на географічній мапі, дехто часто плутав із Росією, а найбільш поінформовані знали, що саме там розташований Чорнобиль. Тепер інтелектуальне, мистецьке, а навіть і політичне середовище містечка Тигирин, розташованого зовсім поряд із польським кордоном, добре знайоме нам усім. Ми більше не віримо українським офіційним новинам, бо знаємо, що вони брехливі. Як і колись, у радянські часи, ми вміємо читати між рядками української преси, навіть не володіючи українською мовою. Ми знаємо, чому захід України такий важливий для Європи у перспективі майбутньої економічної та культурної співпраці. І нарешті ми знаємо, якими чудовими людьми є звичайні українці, попри розповсюджені ще донедавна стереотипи у їх сприйнятті. Це зовсім не ті неосвічені вандали, якими ми ще донедавна уявляли їх, не в останню чергу спираючись на епізодичні контакти переважно з росіянами (sic!), але ж тоді це для нас було майже одне і те ж. Тепер ми знаємо, що це приблизно так само, як плутати голландців і німців тільки тому, що їхні мови трохи схожі.

Публікації Горислави Галичанко привабливі не лише завдяки екзотичним і часто шокуючим реаліям, про які вона пише і в яких живе. Горислава зуміла знайти стиль і спосіб викладу, який якнайкраще відповідає західному читачеві. Вона кілька років студіювала в Німеччині, досконало володіє мовою, але далеко не кожен, навіть маючи такі факти в біографії, зміг би настільки добре поставити себе на місце читача і показати все саме так, як необхідно для розуміння.

Ми з приємністю повідомляємо, що редакція вирішила запросити пані Галичанко для штатної співпраці у газеті «Гальт!». Ми сподіваємося, що вона віддасть перевагу нашій редакції перед іншою, не менш спокусливою пропозицією телестудії RTL-2 стати постійною ведучою телерубрики Ukrainianpeep-show, матеріали для якої з люб’язної згоди пані Горислави знімалися в її приватному помешканні за допомогою міні-робота нової генерації Агатангела. Пані Галичанко була настільки відвертою, що погодилася навіть на зйомки цілком інтимних сцен, адже пізнати життя іншої країни неможливо, не торкаючись приватності. Редакція телестудії RTL-2 вдячна за розуміння і підтримку проекту близькому другові пані Галичанко, слідчому Михайлові Тичині.

У психології є якийсь термін, я не пам’ятаю, як він називається, але йдеться про психологічну блокаду, коли людина підсвідомо відчуває, що не може більше впоратися з ситуацією, відчуває загрозу нервового перевантаження. Тоді психіка просто перестає реагувати на неприємні подразники. Щось подібне відбувається зараз зі мною. Я почуваюся дуже спокійно і навіть байдуже до того, що трапиться далі.

Задзвонив телефон.

– Мушу поговорити з тобою, можна я зараз приїду? – запитав Теобальд. Для нього подібна спонтанність, та ще й о такій порі була настільки незвичною, що я погодилася.

Але візит мого німецького знайомого виявився значно коротшим, ніж я думала. Він мовчки тицьнув мені в руки конверт із логотипом газети «Гальт!» і пішов геть. У конверті було офіційне запрошення на роботу до німецького видання, про яке йшлося в статті.

Ukrainianpeep-show-2

Наступного ранку мене розбудив не звичний уже прихід поштарки, а телефонний дзвінок. Цього разу це був пан Фіалко:

– Гориславо, у нас у редакції надзвичайна ситуація. Терміново потрібна ваша присутність. Чи не могли би ви приїхати? Я пришлю за вами машину.

– А що трапилося?

– Це не телефонна розмова.

Довелося лізти під холодний душ, пити велику порцію міцної кави і їхати до редакції. Крім пана Фіалка, там сидів іще один незнайомий чоловік.

– Пан Крістоф із Голландії, – представив мені його головний редактор. – Нажаль, більше нічого з його розповіді мені зрозуміти не вдалося.

– Я приїхав на тиждень від відомого європейського фонду ATP, ось папери, – сказав пан Крістоф із Голландії, – із важливою місією навчити вас рекламних стратегій і технологій, які застосовуються на Заході у газетному бізнесі. Мої послуги нічого не коштуватимуть редакції, крім поселення в якийсь пристойний готель і харчування протягом цього тижня. Я маю намір суттєво підвищити розмір вашого накладу і допомогти вам отримати фінансову стабільність.

– Думаю, потрібно викликати пана Тичину, – сказала я панові Фіалку.

– Нарешті, – зовсім не здивувався моєму повідомленню Михайло. – Зараз приїдемо.

Приїзду ще одного псевдоконсультанта Михайло очікував уже давно. Про те, що організація ATP займається подібними «консультаціями», відомо більше як півроку, жертвами подібних шахрайств уже стали кілька російських газет. КРІС-2 став першим українським виданням, на яке ATP вирішило розширити сферу свого впливу. Більшість із таких псевдоконсультантів почерпнула уявлення про маркетинг із популярних посібників під назвами «Як досягнути успіху в бізнесі?», «33 поради молодому бухгалтеру» або «Живіть, як податкова, живіть краще, ніж податкова, просто живіть краще». Метою їхніх поїздок було вивчення інформаційного простору та інфраструктури впливових газет різних регіонів з метою політичних та економічних маніпуляцій і впливів. Подробиць Михайло мені не пояснював, це була «службова таємниця». Арнольд Гомосапієнс був одним із працівників шахрайського фонду, але їхати він мав зовсім до іншої газети. До КРІСа-2 він потрапив завдяки структурі, на яку працював Михайло. Документи містера Гомосапієнса підмінили, але про те, що він у Тигирині замість Мінська, куди збирався відрядити його фонд АТР, нікому нічого не було відомо, бо всю кореспонденцію містера Гомосапієнса перехоплювали. Тепер АТР, ні про що не підозрюючи, прислало до нас містера Крістофа. Викрадення Сніжани теж було сплановане структурою, на яку працював Михайло, бо вона випадково довідалася забагато зайвої інформації.

Сентиментальні ранки

Я не люблю співати в душі, тому мовчки загортаюся в рушник і ступаю з-під не надто теплого і не дуже потужного струменя води на холодну підлогу ванни. Опалювальний сезон не стосується ванн, а тим більше їхньої підлоги. Таке правило, і нічого з цим не вдієш.

Я уважно розглядаю себе в дзеркалі, потім старанно видушую кілька прищиків. Цікаво, ця зморшка під правим оком нова чи з’явилася давніше?

Колись у дитинстві мені часто уявлялося власне тридцятиліття. З тодішньої перспективи це був якийсь Мангеттен, загрозливий і страхітливий. Я уявляла собі, як моє дитяче обличчя вкриється густою сіткою зморщок, шкіра висохне і нагадуватиме пергамент.

Чомусь я була переконана, що риси мого обличчя не зміняться і будуть такими самими, як у сім років. Потім я вирішила запобігти цій катастрофі, уважно проаналізувала свою міміку й намагалася ощадливо споживати ресурс молодості шкіри. У моєму тодішньому уявленні для цього потрібно було менше посміхатися, не примружувати очей на сонці, рідше піддавати шкіру дії шкідливих факторів у вигляді ультрафіолету, вітру і води. Десь тоді я вперше прочитала, що потрібно спати без подушки, це запобігає виникненню зморщок на шиї. І я старанно намагалася, хоча було нелегко відвикнути від велетенських і спокусливо м’яких подушок, які бабця власноруч набивала курячим пір’ям, відбираючи найпухнастіше. Я навіть говорити почала менше, аби запобігти утворенню зморщок біля рота. Згідно зі статистикою, регулярно друкованою в популярній пресі, найглибші зморшки біля рота утворюються у тих, хто спілкується англійською мовою, менше їх у франкомовних і слов’ян. Але мене це не заспокоювало.

У порівнянні із моїми тодішніми уявленнями, негативні метаморфози старіння зараз виглядають майже непомітними. Жили на ногах підступають усе ближче до поверхні шкіри і скручуються у болючі вузлики в очікуванні кожного дощу, а якщо натиснути пальцем, – уперто пружинять. Зате зовсім не пружинить шкіра під пальцями, вона підступно податлива і тонка, ще трохи – і крізь неї зовсім чітко проступатимуть якісь острівці й нерівності, всі ці підступні рифи, які з’являються так непомітно і вже не хочуть відступати із завойованих позицій. А потім якогось ранку раптом помічаєш, що вже не можеш повернути голову на дев’яносто градусів, а тільки на якихось сімдесят, і навіть від цього перед очима йдуть кола і щось порипує у хребті, ніби погано покладений паркет під ногами.

Єдине, чого стає щораз більше, – це сірий колір. Якось раптово я почала зауважувати, скільки довкола мене сірого: будинки, обличчя, бруд на вулицях і одязі, сірим видається навіть колір зубної пасти, хоча це й суперечить усім маркетинговим стратегіям. Сірим видається навіть сніг, часом навіть перший. Напевно, це якась фобія сірого кольору, сірофобія. А може, перша стадія синдрому стерильності? Далі я почну через день прибирати, потім щодня, ще за якийсь час почну стерилізувати посуд. А потім не зможу працювати в газеті, бо журналістика, відомо, або брудна, або сіра, тобто ніяка.

Видушую ще один прищик, прикладаю на ранки із крапельками крові шматочок вати, намочений у розчині перекису водню, і востаннє критично оглядаю себе в дзеркалі. Досить розслаблятися. Завтра мені виповниться тридцять.

Як мислять слідчі

Коли я прочитала в газеті «Гальт!» про диктофон, який Михайло вмикав у кишені, знімаючи штани перед актом кохання, то згадала, як він розповідав мені, що для того, аби вилікувати свою дружину від наркоманії, попросив свого друга стати її коханцем. Мовляв, свіже почуття дозволить їй побороти залежність. Мети досягнуто не було, але й конфлікту з другом не виникло. Мене ще тоді здивував спокій, із яким Михайло розповідав про цей епізод. Можливо, у нас із ним просто різні погляди на інтимність? Як, наприклад, із Теобальдом, який вважає, що багато кому би сподобалося, якби за ним спостерігали прихованою камерою.

– А наші з тобою стосунки – це теж було завдання? – нарешті наважилася запитати я, коли ми зустрілися вперше після тої публікації в «Гальт!».

– Ні, ну що ти, – не задумуючись, відповів Михайло. – Як ти не розумієш, я ж для нас старався. За цей серіал, точніше, за твою згоду зніматися в ньому німці заплатили круглу суму, я вигідно її вклав, і незабаром ми з тобою зможемо оселитися десь над морем і жити на дивіденди. Хіба ти проти?

– А чому ти зараз мене про це питаєш, а не тоді, коли я «погоджувалася»?

– Це мав бути сюрприз, мені навіть на думку не спало, що ти можеш ображатися. Хіба я щось зробив не так?

– Я їду працювати до Німеччини. Напевно, надовго, – сказала я.

– Куди? Чого? А як же ми? – запитав він.

Я не відповіла.

Пізніше Сніжана Терпужко написала мені, що після серйозного фінансового розслідування, проведеного в нашій газеті, проект спершу хотіли закрити, а потім запропонували змінити політичні орієнтири й перейти у безпосереднє, але неофіційне підпорядкування певних органів, назву яких Сніжана не наважувалася вживати в листі. Тепер КРІС-2 уже не був власністю лише ТРУБЗ(нє). Виявляється, кулуарна боротьба за наше видання велася не лише між Нашою політичною силою і ТРУБЗ(є), бажаючих використати газетну площу з метою досягнення власних політичних амбіцій було значно більше. Афера з іноземними «консультантами» виявилася лише зручним приводом, щоб реалізувати задумане.

Про те, що містер Арнольд працює не тільки на європейський благодійний фонд, а й на відому вітчизняну структуру, Панько Овочевий дізнався мало не з самого початку перебування голландця у Тигирині. Вони з Соломоном Айвазовські вирішили підкупити містера Арнольда і примусити його перейти на бік Інвестора. Саме про це й домовлялися під час баченої мною зустрічі у «Моцарті». Містер Арнольд на все погодився, взяв запропоновану суму (2000 доларів, знайдені у його номері після викрадення), але продовжував збирати інформацію, насамперед фінансову, яка не повинна була потрапити за межі редакції. Суми, записані у його блокноті, були гонорарами, які він запропонував панові Фіалку і панові Маргариткові за доступ до цієї інформації. Ті нібито погодилися, але просигналізували Інвесторові й за вказівкою керівництва дали містерові Арнольду «липові» дані. А коли вже перед самим від’їздом «консультанта» Панько Овочевий довідався, що витік інформації таки стався, містера Арнольда було викрадено. Щоб це трапилося без свідків, Панько Овочевий подзвонив мені на мобільний із рецепційного телефону в «Інтерекстрімі», і я поїхала до лікарні, а більше за пересуваннями нашого гостя ніхто не стежив, усі святкували. Тоді Панько Овочевий та Соломон Айвазовські відвезли кудись містера Арнольда. Куди саме, так і залишилося таємницею.

Сніжану було запідозрено в тому, що саме вона дала містерові Арнольду компрометуючі бухгалтерські документи. Але, як стверджує сама Сніжана, він отримав їх від Олежика Трав’янистого, а той, своєю чергою, перепродував інформацію у відповідні органи.

Усі ці події залишилися в глибокій таємниці, і про нового власника газети ніхто, крім кількох посвячених, не знає. Для загалу КРІС-2 продовжує залишатися виданням, вартим довіри, демократичним, незалежним і опінієтворчим. Зараз КРІС-2 проводить резонансну акцію «Вільна журналістика». У серії публікацій найвідоміші журналісти міста розповідають про свої сутички з владою і неофіційні методи їх вирішення, на зразок хабарів, обміну конфіденційною інформацією та інших «послуг», якими журналістам доводилося розплачуватися за наслідки надто сміливих публікацій. Називаються прізвища, дати, суми. Згодом ці публікації планують використовувати проти самих авторів, принаймні так стало відомо Сніжані з певних джерел. На сторінках КРІСа-2 регулярно друкуються «викривальні» подробиці із життя високих чиновників та міської еліти, детально узгоджені з відповідними посадовцями. Завдяки таким публікаціям підтримується імідж «опозиційного і незалежного» видання. Час від часу посадовці, а то й цілі структури, наприклад, відділ комунального майна, теплокомуненерго чи асоціація митних брокерів, подають на газету в суд. Організовується голосний процес, газета його програє, звинувачує суд у продажності, сплачує символічний штраф і піднімає свій рейтинг в очах громадськості.

Інвестор тепер відмовився від анонімного іміджу і радо дає інтерв’ю як власник єдиної опозиційної газети в країні, а також змінив імідж політика, що орієнтується лише на інтелектуальну еліту. Тепер його часто можна побачити в сюжетах місцевого телебачення поряд із старенькою бабусею, у якої, скажімо, в підвалі завівся щур або розбилося вікно і якій не вдалося вирішити цю проблему з відповідними комунальними службами. Інвестор виголошує обурену промову й особисто відловлює щура або вставляє вікно.

Олежик Трав’янистий пройшов курс лікування від клептоманії, повернувся до КРІСа-2 і став заступником головного редактора.

У своїх листах (Сніжана ніколи не пересилала їх звичайною чи електронною поштою, а завжди передавала з кимось зі знайомих) вона пропонувала продати всі ці факти західним виданням, які виклопотали б їй за це політичний притулок. Мені пропонувалася роль посередниці й перекладачки. Намагаючись вмотивувати у своїх листах до Сніжани відмову, я ніяк не могла збагнути, що відчуваю при цьому сама: страх перед втручанням у таку резонансну справу, недовіру до Сніжани (адже надану нею інформацію не було ніякої змоги перевірити) чи глибоке, хоча навряд чи правильне пацифістське переконання, що втручатися в хід історії – справа когось іншого. Наскільки мені відомо, Сніжана продовжує шукати когось, хто допоміг би їй у реалізації проекту.

Минуло вже понад півроку після того, як я поїхала з Тигирина. Ми з Агатангелом живемо у розкішному помешканні і працюємо у комфортабельному офісі редакції однієї з найбільших німецьких газет «Гальт!». Форму множини я вживаю не випадково, адже закони іміджевої розкрутки вимагають від нас усюди з’являтися разом. Редакція залишила мені щурика як моральну компенсацію, я сама про це попросила, з нього повитягали, принаймні я на це сподіваюся, електронну начинку, і після цього колір його хутра змінився на рудий, точнісінько такий самий, як колір мого волосся. За звичкою я фарбую йому хвостик у «справжній червоний», мені здається, так він комфортніше себе почуває.

Я веду в газеті «Гальт!» рубрику «Галицькі дискусії». За час публікації серії матеріалів із життя української журналістки німецькі читачі так звикли до всього українського і насамперед галицького, що вимагають продовження теми. У містечку Гагенбах, де ми з Агатангелом тепер мешкаємо, користується неабиякою популярністю і повагою також газета КРІС-2, місцеві мешканці регулярно збирають пожертви і пересилають їх до Тигирина, щоб допомогти виданню зберігати незалежність і уникати політичних впливів. Те, що КРІС-2 змінив власника, наразі невідомо німецьким жертводавцям. І це періодично викликає у мене докори сумління. З одного боку, я відчуваю свою провину за те, що дозволяю обдурювати легковірних гагенбахців. З іншого боку, про зміну власника мені відомо з дуже конфіденційного та ненадійного джерела, і я не маю можливості перевірити цю інформацію. А крім того, якщо я оприлюдню таку інформацію, то постраждає і так достатньо сумнівна репутація незалежних мас-медіа України. Не розумію я тільки одного: чому головний редактор КРІСа-2, а ним продовжує залишатися пан Незабудко, так спокійно приймає цю допомогу, знаючи про обман. Хоча, можливо, що й не спокійно, можливо, його мучать ті самі сумніви, що й мене, але тоді мав рацію Теобальд, коли узалежнював норми моралі від величини гонорару. Виходить, усіх нас купили?

На основі газетних публікацій Ukrainianpeep-showвидали книгу, зараз знімається фільм, тому нам із Агатангелом доводиться працювати ще й на телебаченні, не кажучи вже про численні контракти з рекламними фірмами.

І ще у мене є одне маленьке хобі, про яке я нікому не розповідаю. Я перекладаю для телепрограми КРІСа-2 канали німецького телебачення і відсилаю їх до редакції електронною поштою. Сама не розумію, чому мені так хочеться зараз виконувати роботу, яку я під час праці в Тигирині найбільше ненавиділа. Ця робота нудна і механічна, але мені чомусь хочеться, щоб тигиринський КРІС-ТБ мав найповнішу програму німецького сателітарного телебачення, яка користується у нашому місті великим попитом, адже ці канали є майже у всіх, а дістати докладну інформацію про їхні передачі в Тигирині досить важко. А крім того, під час перекладу текстів телепрограм і далі трапляються прикрі непорозуміння. Наприклад, телерубрику Ukrainianpeep-showнайчастіше перекладають як «релігійна програма для української громади в Німеччині», дитячі передріздвяні випуски під назвою Adventskalenderз незрозумілих причин приписують Адвентистам сьомого дня, а порнографічний серіал для дорослих HerrSchmidtundseinSchwanzу буквальному українському перекладі «Хвіст гера Шмідта» набуває зоологічного підтексту, хоча насправді Advent – це просто передріздвяний період, а Schwanz – колись сленгова, а тепер майже літературна назва прутня. Мені чомусь хочеться, щоб у КРІС-ТБ таких речей не траплялося. Напевно, це якась своєрідна форма ностальгії.

Розгадка справи серійного вбивці

Під такими заголовками вийшли три найпопулярніші тигиринські газети – «Подробиці», «Документи і аргументи», «Аргументи і подробиці». І всі три статті, як завжди, ідентичні, прислала мені Сніжана Терпужко. «Знайдено вбивць шести повнуватих чоловіків середнього віку, – писали газети. – Винним у скоєнні перших п’яти злочинів таки був громадянин К., який зізнався у цьому раніше. Судмедекспертиза ідентифікувала сховані ним знаряддя вбивства зі слідами крові. Шостий злочин було скоєно співучасниками К., безробітними громадянами П. і С, котрі добре знали винного і в такий спосіб вирішили помститися за його «пропащу душу», як сформулювали вони самі мотиви своїх злочинів. Особи потерпілих досі встановити не вдалося».

Ukrainianpeep-show-3, або Несподівані подробиці

Гей, музо, панночко цнотлива,

Ходи до мене погостить!

Будь ласкава, будь не спесива,

Дай поміч мні стишок зложить!

Люба Гориславо!

З епіграфа, яким починається цей лист, ти, безумовно, довідаєшся, звідки я тобі пишу. Сподіваюся, ти ще пам’ятаєш невдаху Теобальда, який так і не захистив кандидатської дисертації, на написання якої витратив кілька років свого життя. Хоча не можу заперечити і факту, що час, проведений у Тигирині, багато чого мене навчив. Тепер я зовсім по-іншому ставлюся до дуже багатьох речей. Наприклад, до національності. Адже це неправда, що українці страждають лише через свій комплекс меншовартості і при цьому не є націоналістами. У Тигирині я побачив чимало ультрарадикальних проявів, згадати хоча б пана Фіалка, заступника головного редактора КРІСа-2. Можливо, бідність українського народу є розплатою за погляди таких людей. Це наразі лише моя гіпотеза, але пізніше я планую працювати над її розробкою. Коли закінчу інші свої проекти. Одним із них є створення національного героїчного епосу українського народу. Дивно, що така поетична нація не створила нічого, крім журливих фольклорних пісень та сумних спогадів про те, як Україна переходила з власності російської у власність Речі Посполитої, Литви і знову Росії (можливо, хронологічно країни-завойовниці варто розташувати інакше, я не фахівець із української історії, але ти розумієш, про що мені йдеться). Але епосу на зразок «Пісні про Нібелунгів» вам дуже бракує. У мене виникла ідея написати такий епос і видати його за знайдений старовинний рукопис. Не з метою зажити собі слави (ти бачиш, я ще не зовсім забув українське архаїчне словництво), а щоб допомогти вашій країні здобути національну самоідентичність. Адже без цього ви ніколи не зможете стати повноцінною європейською державою. Відчуваю, що це завдання посильне для мене, особливо якщо я можу розраховувати на твою допомогу. А ти ж допоможеш мені?

Хоча, зрештою, метою мого листа є повідомити тобі зовсім інше. Сподіваюся, ти не сприйняла моє раптове зникнення як щось образливе для себе або те, що я образився на тебе. Думаю, підстав для взаємних образ у нас зараз немає. Хочу вірити, що ти задоволена своїм теперішнім існуванням, а тому дозволяю собі пробачити скоєння певних речей, які за іншої (чи, як кажуть у вас у Тигирині, інакшої) розв’язки могли б тебе образити.

Так от, люба Гореславо (дозволь мені цю неґречність), я не знаю, які висновки ти зробила з того, що з тобою трапилось, але кілька питань у тебе мало би виникнути. За умови, що ти думала над усім цим логічно (хоч я і сумніваюся, що жінкам притаманне логічне мислення, – прошу не сприймати це як чоловічий шовінізм, а лише як констатацію фізіологічних особливостей жіночого організму). Перша деталь, яку ти не могла не помітити, – запрошення на твоє теперішнє місце роботи приніс тобі я. Як воно опинилося у мене? Дуже просто – автором проекту Ukrainianpeep-showбув саме я. Хоча це й сталося достатньо випадково.

Одного разу я прийшов у гості до свого приятеля Ганса Кнехта, який працює головним редактором розважальних програм на телеканалі RTL-2. Ми досить довго банячили (о, як я люблю цей сленг, якого не знайдеш у жодному пристойному словнику, ці словники взагалі до огиди пристойні), і він розповідав мені, що канал останнім часом має проблеми з рейтингом, через що почав втрачати рекламодавців і програвати конкуренції. На Ганса керівництво поклало нелегкий обов’язок знайти ідею для нової рейтингової програми. А оскільки зараз найвищі рейтинги на телебаченні має жанр realityshow, то нова передача повинна пасувати в цю нішу. Але пропонувати потрібно було щось, чого немає на інших телеканалах. Конкуренти на той момент показували кілька таких шоу: в одному придуркуватого вигляду студент у прищах намагався вижити у джунглях Бірми, в іншому група науковців училася користуватися в польових умовах землеробськими інструментами кам’яного віку, а у третьому ентузіасти перепливали на плоті Атлантичний океан. На це я зауважив, що переплюнути конкурентів їм вдасться, тільки якщо шоу не просто запропонує нову тематику, а порушить якусь етичну норму, людям завжди подобається брати участь у чомусь забороненому. Наприклад, підглядати за кимось у замковий отвір або читати чуже листування, бажано інтимне. А якщо додати до цього ще й умови якоїсь екзотичної країни, де ніхто не бував, успіх гарантовано. Так, на п’яну голову і виникла ідея встановити приховані камери у помешканні привабливої української журналістки (еротика+політика=коктейль успіху). Але реалізовувати все це я спочатку категорично відмовився. Не спокусила мене й солідна сума гонорару.

Невдовзі я майже забув про розмову зі своїм другом з телебачення і взявся за написання аналітичної статті для солідного німецького тижневика «Україна очима іноземця». Робота забрала у мене майже цілий тиждень, але матеріал вийшов дуже цікавим (зрештою, ти його бачила, КРІС-2, здається, навіть публікував уривки).

У статті я розповів і про вашу газету, а також про тебе. Не буду приховувати, ти завжди приваблювала мене як жінка, і, можливо, я навіть захопився б тобою серйозно. Але, по-перше, я абсолютно переконаний у приреченості всіх мішаних шлюбів, можу назвати тобі 34 приклади своїх знайомих, які намагалися подолати взаємні розбіжності у ментальностях, але нічого, крім психологічних травм і видатків на розлучення, з цього не вийшло. А по-друге, я на той момент не до кінця був упевнений у своїй сексуальній орієнтації. Якби мої підозри виправдалися хоча б частково (маю на увазі бісексуальність), навряд чи це тобі сподобалося б. Так от, я завжди симпатизував тобі, але намагався тримати дистанцію і не давати приязні перерости у захоплення. І вважаю, що це мені вдалося.

Минув певний час після публікації, я повернувся до Тигирина дописувати дисертацію і тут отримав мейла від Ганса Кнехта. Він писав, що після моєї статті знайшов у Інтернеті веб-сторінку КРІСа-2, зв’язався електронною поштою з паном Фіалком, якому запропонував встановити приховані камери у помешканні Горислави Галичанко і передавати матеріали зйомок на RTL-2. Пан Фіалко погодився, канал уже має матеріали на перші кілька серій і навіть розпочав рекламну кампанію. Але проектом несподівано зацікавилася ще і газета «Гальт!», тому виникла ідея паралельно із телевізійним показом друкувати «Щоденники української журналістки». Оскільки ж твоя згода на участь у проекті у них липова, то потрібно, щоб ці статті за тебе хтось писав. Виявив бажання пан Маргаритко, але його статті не сподобалися керівництву каналу. Ці матеріали були малозрозумілі німецькій публіці, яка нічого не знає про Україну. Вирішили, що автором повинен бути хтось, хто однаково добре знає дійсність обох країн. Тоді цю роль запропонували мені.

Спочатку я хотів обурено відмовитись і розповісти все тобі. Але потім подумав, що рекламна кампанія вже почалася, отже, шляхи до відступу відрізано. Відмовлюся я, знайдуть іншого німця, що жив в Україні. Не вийде знімати тебе, камери підкинуть якійсь іншій журналістці. А якщо погодитися, то обоє ми від цього тільки виграємо. Адже такі зйомки – це серйозне порушення прав людини, і якщо інформація про те, що все відбувалося без твого відома, буде оприлюднена, це знищить репутацію каналу. Тому вони опинились у нас на гачку, і диктувати умови будемо ми з тобою. Точніше, я за тебе і за себе. Сподіваюся, я непогано подбав про твої інтереси? Про свої, здається, подбав гірше, але про це пізніше.

Так я погодився і почав писати статті для циклу «Щоденники української журналістки». Тепер щодо того, як я почувався при цьому. Спочатку, коли ще перебував під владою традиційних стереотипів, які регламентують принципи людської поведінки, то відчував провину перед тобою. Адже якби хтось так безцеремонно втручався у моє життя, та ще й користувався моєю довірою на правах друга, я б ніколи не пробачив цього.

Але поступово я почав більше заглиблюватися в інший аспект цієї справи. На той момент ми з редактором розважальних програм RTL-2 вже домовилися, що під кінець серіалу тобі запропонують роботу на RTL-2 або у виданні «Гальт!» (по-іншому тобі б це ніколи не світило). А якщо ти раптом виявиш невластиву тобі затятість і не погодишся на переїзд, то будемо переконувати фінансово. Перед цим аргументом іще ніхто не встояв. Відтоді, як було досягнуто цієї домовленості, я перестав відчувати провину перед тобою, а часом навіть заздрив тобі, адже слава прийшла до тебе сама, тобі не довелося і палець об палець ударити, щоб увійти в десятку найпопулярніших людей Німеччини. Чи уявляєш ти собі, скільки зусиль прикладають до цього інші, а здебільшого ще й марних зусиль? Тільки у клініці мого батька спеціальне відділення (до речі, вічно переповнене) займають творчі люди, яким не вдалося прославитись і вони через це захворіли на важку форму синдрому стерильності.

Але повернімося до Ukrainianpeep-show. Як ти вже знаєш, основну кількість прихованих камер було вмонтовано у щурика Агатангела. Це ноу-хау привабило до шоу чимало глядачів. Рейтинг передачі сильно зріс і після того, як зник цей ваш голландець, а в тебе закрутився роман зі слідчим. Я настільки вжився у роль автора твоїх щоденників, що часом забував, хто я насправді. Кілька разів я мало не обмовився тобі, настільки звик до того, що йде шоу, і кожен третій німець щовечора вмощується перед телеекраном, щоб побачити чергові пригоди з твого життя. Але тут з’ясувалося, що твій слідчий працює на органи безпеки, а консультант був липовим, що теж могло бути пов’язаним із розвідкою. Справа ставала небезпечною, і настав час готувати хепі-енд нашої солодкої історії. Питання було тільки в тому, як саме його закінчити, адже кінець мусив бути ефектним. І тут, мушу додати без зайвої скромності, знову не обійшлося без моєї ідеї. Саме я порадив запропонувати твоєму коханцеві взяти участь у проекті. За солідну винагороду він записав на аудіокасети сцени ваших любощів, підкинув тобі записку про побачення з Арнольдом, а вже справою пана Маргаритка було показати тобі мої статті у «Гальт!». Усе ж таки я відчував певну ревність, коли бачив, що вам із Михайлом добре разом і що ти майже готова вийти за нього заміж. Можливо, за інших умов я вирішив би, що це достатньо вдала партія для тебе. Але тут треба було діяти рішуче. Що може більше зворушити глядачів і підняти твій рейтинг у їхніх очах, ніж підступний і продажний коханець? Так і трапилося. Фінальна серія мала найвищий із усіх попередніх глядацький рейтинг. Я досі отримую листи читачів і читачок, які висловлюють тобі своє співчуття і розповідають власні сльозогінні історії з життя. Можу переслати тобі весь цей мотлох, можливо, знадобиться в журналістській кар’єрі.

Що ж, ти хвацько ведеш свою рубрику. Мушу віддати тобі належне, не впевнений, що мені вдалося б так само довго підтримувати інтерес читачів. Адже у тебе немає такої вдячної теми, яка була у мене, ти щотижня мусиш вигадувати щось нове. Я добре знаю, як це важко. Ти – молодець.

Проте це не міняє того факту, що своєю славою ти завдячуєш насамперед мені. Чи не видається тобі, що ти мені дещо винна за свою успішну кар’єру? А якщо не видається, то чи ти не боїшся, що я можу зізнатися у всьому публічно, і всі дізнаються, що слава твоя липова, за тебе все зробили і придумали інші. Я пропоную домовитися по-хорошому. Наразі у тебе достатньо часу, щоб прийняти рішення, адже мій божевільний батько якогось біса вирішив, що мій синдром стерильності, який він сам же і вигадав, прогресує, я перебуваю на небезпечній другій стадії і потребую термінового лікування. Мене насильно тримають у батьковій клініці під пильним контролем, але я займаюся в основному тим, що планую втечу, і рано чи пізно таки втечу. Але коли я виберуся звідси або ж переконаю батька, що цілком здоровий, то начувайся! Нам є про що поговорити.

З любов’ю. Твій Теобальд.

P.S. Вітання щурикові. Він і далі з червоним хвостом? А яйця? Також червоні? Я повністю змінив зачіску і стиль одягу. Тепер виглядаю, як типовий офісний клерк, і мені по кайфу.

Люба Гориславо!

Я вважав справою честі надіслати вам цього листа мого сина. Сподіваюся, ви не сприйматимете цю маячню серйозно, бо з кожного рядка проступає жорстока правда про те, у якому важкому стані перебуває зараз Теобальд. Повірте, мені, як психоаналітику, усвідомлювати це не легше, ніж вам дізнатися прикру правду про вашого друга. Я дуже вам співчуваю, бо розумію, як важко вам зараз. Вас зрадили всі друзі. Це прикрий факт, але краще знати правду, аніж далі їм довіряти й наражати себе на нові небезпеки.

Чим більш журитися – все гірше,

Заплутаєшся в лісі більше,

Покинь лиш горе і заплюй, —

як казав ваш геніальний співвітчизник, що на його «Енеїді» ми будуємо чимало різновидів терапії.

Хотів застерегти вас від контактів із моїм сином, адже навіть якщо нам вдасться вилікувати його, не існує жодних гарантій, що хвороба не повернеться у будь-який момент. На жаль, його захворювання свідчить про те, що синдром стерильності – хвороба, яка мутує, постійно розвивається, і розроблені мною з іншими пацієнтами методи терапії у випадку Теобальда наразі не дають жодного ефекту. Досі нам вдавалося виліковувати другу стадію майже повністю (імовірність регресу – 3 %) і пом’якшувати симптоми третьої стадії. Але випадок Теобальда значно складніший. Крім того, наскільки мені вдалося зрозуміти із плутаних розповідей сина і його описів у «ваших» щоденниках, у редакції КРІСа-2 ще є кілька хворих на симптом стерильності. Це засмучує мене тим більше, що руйнує мою гіпотезу про те, що хвороба ця є прерогативою лише заможних країн, виявляється, у певному середовищі вона поширилася вже і до країн бідніших. Окрім того, хотів застерегти вас від контактів із вашими колишніми колегами. Адже хворі на синдром стерильності можуть бути дуже небезпечними.

Бажаю вам усього найкращого і не тримайте зла на мого сина. Він усього-на-всього нещасна хвора людина. З великою повагою. Професор Полуботок-Свищенко.

Клініка Шато д’Амур.

Епілог

Інформація про хворобу Теобальда просочилася в пресу. І деякі бульварні видання, де друкуються плітки про життя знаменитостей, написали, що Теобальд захворів через кохання до Горислави Галичанко. Десь я навіть читала романтичну історію, як син відомого психоаналітика, засновника німецько-української школи у психоаналізі (так називають метод Полуботка-Свищенка у популярних виданнях, хоча сам він страшенно обурений таким окресленням, яке суперечить суті методу, і вже навіть подавав до суду на кілька видань), привіз із України наречену, чим ощасливив не лише всю родину, а й зумів розкрутити цілу рекламну кампанію і заробити непогані гроші. Ще десь написали, що автором німецько-української школи у психоаналізі насправді є не професор Полуботок-Свищенко, а Горислава Галичанко, а професор лише втілює в життя її ідеї. Дехто із журналістів припустив, що автором «Щоденників української журналістки» був Теобальд, вважаючи, що в описах надто сильно відчувається «погляд ззовні», і його хвороба пов’язана з депресією через те, що вся слава дісталася мені. Хтось припускав, що хворим на синдром стерильності насправді є батько Теобальда і сина він ізолював під час одного з нападів хвороби. Про подальшу долю Теобальда мені нічого не відомо.

Протягом усього часу, що я тут живу, у мене не зникає почуття якоїсь неправильності, яка сконденсована, здається, в самому повітрі й нависає, як хмари, що ніяк не можуть розродитися дощем, або ж у повітрі все правильно, а це я сама щось не так розумію. У кожному разі відчуття не зникає. Нещодавно до мене подзвонив знайомий, який виїхав із Тигирина кілька років тому і тепер мешкає у Гамбурзі, його теж довго мучило схоже відчуття. Одного дня він запарив собі багато чаю, взяв файку і цілий день просидів на балконі, втупившись у небо. Сидів і ні про що не думав, а під вечір нарешті збагнув. «Тут у небі зовсім немає дротів, – сказав він мені. – Зовсім немає, розумієш. Не знаю, де вони їх поховали, напевно, десь під землею, а небо зовсім чисте. Занадто чисте, і це нам заважає, бо ми звикли, що там повинні бути дроти». І справді, подумала я, ми звикли.

Примітки

1

Дорога Гориславо. Я мушу зустрітися з тобою сьогодні. О 20.00 у львівському замку. Будь ласка, стій ліворуч від входу в підземелля. Не звертайся в поліцію. Це дуже небезпечно. Арнольд (англ.).

Content

Наталка Сняданко
Агатангел

Veritasна дні пляшки

Костя

Чому не варто передплачувати щоденних газет

Перший труп невідомого

Політична карта майбутнього з історичної перспективи

Про нетипові методи працевлаштування

Ще трохи про галицький сепаратизм

Про нетипові методи працевлаштування-2

І знову про галицький сепаратизм

Грицева шкільна наука

Магічне працевлаштування

З’являється Агатангел

Ще трохи про себе

Генеалогія, спадковість і психічне здоров’я сучасної Європи

Про стакани і підвали

Агатангел стає в пригоді

Галицький патріотизм, галицький сепаратизм, або За ким журяться галичанки

Тигиринський витязь

Перший тигиринський флеш-моб

Як не перетворити власну біографію на історію хвороби?

Но камєнтарь, тіпа

Другий труп невідомого

Сніжана Терпужко

Правила відсутності правил

Хуйня, рєбята, така, шо це вам не фішка

Хто приймає рішення, або Соломон Айвазовські

Як визначити, кого ж насправді вбили

Що означає фраза: Homo homini lupus est

Теобальд Полуботок-Свищенко. Щоденники

Теобальд Полуботок-Свищенко. Щоденники. Продовження

Y’all can kiss my ass, або Про користь знання людської психології

Як досягнути самоокупності, або Степан Вовк

Третій труп невідомого

Щоденники Теобальда Полуботка-Свищенка. Продовження

Особливості родинної генеалогії

Методи підвищення кваліфікації

Четвертий труп невідомого

Чи існують газети без власників

Із матеріалів слідства

Щоденники української журналістки-1

П’ятий труп невідомого

Що таке «криша», або Панько Овочевий

Знайдено серійного вбивцю

Чому слід бути лаконічним, коли тебе допитують

Як поєднати переконання з маркетингом

Чотири відкладені партії

Що робити, коли ситуація ускладнюється

Шахрайство у мас-медіа

Як це розуміти, або Vanitas vanitatum et omnia vanitas

Щоденники української журналістки-2

Що думає з цього приводу Михайло?

Шостий труп невідомого

Щоденники української журналістки-3

Хто такі тигиринці

Хто став підозрюваним номер один

Зникнення Сніжани Терпужко

Як визначити, коли людина говорить правду

Чи можна прожити без центрального опалення

Ukrainianpeep-show

Ukrainianpeep-show-2

Сентиментальні ранки

Як мислять слідчі

Розгадка справи серійного вбивці

Ukrainianpeep-show-3, або Несподівані подробиці

Епілог

Примітки