Наталка Сняданко

Червона лінія U2

Інтерсіті «Краків – Берлін» ще на початку минулого століття долав (а може, долала чи долало?) ту саму відстань майже на дві години швидше, хоча ще і не називався «Інтерсіті». Тоді жоден потяг так не називався, традиція називати все англійською прийшла до Німеччини значно пізніше. Навіть значно пізніше зубної пасти Colgate, тому німці досі вимовляють назву цієї пасти якось дуже схоже до наших колгот, тільки з іншим наголосом.

Тепер інтерсіті «Краків – Берлін» не лише їздить повільніше, він ще і запізнюється часом, як от тепер, на сорок хвилин. Не знаю, що думають з цього приводу двоє комп’ютерників з азіатськими рисами обличчя, які сидять навпроти мене і читають якісь фахові журнали. Мабуть, вони сильно нудяться, бо дуже радіють східному німцеві, який приєднується до нас після того, як потяг нарешті перетинає західний польський кордон. Німець із прикордонного міста Коттбуса (що його часто називають не місцем проживання, а діагнозом, і саме завдяки такому от типу мешканців) коротко представляється і жвавою англійською починає нарікати на німецьке безробіття. Їхня розмова заважає мені читати, та й про німецьке безробіття, як і про всі труднощі, з цим пов’язані, я знаю, здається, більше, ніж мені потрібно. Не те щоб я не співчувала безробітним німцям, а особливо східним, зовсім навпаки, просто інколи мені здається, що без цієї теми не обходиться жодна розмова німецькою, так ніби немає інших, приємніших тем. Але німці люблять скаржитися на своє життя не менше, ніж українці. І це одна з небагатьох їхніх спільних рис, хоча українці тут можуть похвалитися значно ширшим тематичним спектром.

Але, можливо, моє враження не об’єктивне і викликане тим, що я жодного разу не відчула себе таким-от безробітним німцем із Коттбуса, якому, щойно він називає своє місце проживання, всі відразу ж починають співчувати.

Напевно, це трохи схоже на відчуття, коли після кількох годин приємного спілкування з якимись випадковими попутницями, наприклад, американськими бабусями польського походження, раптом витягаєш на кордоні свій паспорт, і в засмаглих обличчях бабусь щось міняється. Міняється майже невловимо, але ти добре усвідомлюєш, що розмова після цього вже не буде такою ж невимушеною, як раніше. А щойно ви минаєте кордон, як бабусі роблять такі ж співчутливі і всерозуміючі міни, кивають так само поблажливо і відсторонено, як комп’ютерники східному німцеві з Коттбуса, і ти розумієш, що розмова просто приречена зациклитися на візах, нелегальному безробітті і тому, як усе погано в цій проблемній Східній Європі. А самим бабусям доведеться робити над собою шалені зусилля, щоб стриматися до самого Берліна і не висловити все, що вони думають про цих зайд із України, які тільки і мріють про те, щоб сісти на шию європейським платникам податків і потім нічого не робити до самої пенсії, як мріяли свого часу вони самі, коли нелегально тікали на Захід. Якщо уявити собі, як перетинали кордон у часи «залізної завіси», всі теперішні нарікання на візові складнощі виглядають так само жалюгідно, як розповіді безробітного з Коттбуса у порівнянні з аналогічними проблемами його ровесника з якого-небудь Стрия.

Щоправда, азіатської зовнішності комп’ютерники, які мешкають у Лондоні, хоча тепер подорожують до Нюрнберґа, здається, цілком задоволені своїм товариством. Завдяки німцеві вони усвідомлюють нарешті, що тітонька з динаміка, яка вже кілька разів вибачилася за спізнення потяга, не жартує, і потяг таки спізниться, причому інші потяги, з якими обслуга нашого інтерсіті намагалася зідзвонитися, не зможуть так довго чекати, а отже, лондонським комп’ютерникам доведеться внести корективи у маршрут своєї подорожі. На кілька хвилин німець замовкає і досить швидко знаходить у зошиті зі своєї течки інші залізничні сполучення для співрозмовників, а потім знову повертається до теми безробіття, і за кілька хвилин я довідуюся, що сам він також працював комп’ютерником у Лондоні, але контракт йому не продовжили і це несправедливо. Я полишаю марні намагання зосередитися на прочитаному і сприймаю цей монолог як можливість вдосконалити свою англійську. Моя самооцінка у процесі цього вдосконалення трохи зростає, хоча я свідома, що це не зовсім об’єктивне враження, адже я так часто чула про німецьке безробіття, що напевно змогла б частково зрозуміти розповідь про це навіть якимось марґінальним тайським діалектом.

Нарешті ми щасливо минаємо усі перепони на шляху поїзда, пов’язані з інтенсивною забудовою новоприєднаних земель. Ці перепони виявляються дуже навіть реальними і зовсім не метафорою із культового колись німецького фільму «Життя – це будівельний майданчик». Як мені й радили, я виходжу на східному вокзалі, піднімаюся на ескалаторі, ретельно читаю всі записані на картці інструкції, згідно із якими уже за кілька хвилин я опинюся на Александерплятц.

Аби подовжити задоволення, підходжу до жіночки у шкірянці, майже такі ж носять мої співвітчизниці її віку, і питаю, як проїхати до Александерплятц, хоча добре знаю як. Але мені подобається вимовляти цю назву, подобається усвідомлювати, що це місце справді існує, його не вигадав Альфред Дьоблін, і щойно я вийду назовні із темної підшлункової метро, мені назустріч відразу ж вискочить із-за рогу який-небудь сучасний Франц Біберкопф, «людина, яка руйнує всі міфи».

– Іди за мною, я покажу тобі, де сідати, – діловито мимрить жіночка, зловживаючи діалектним «дат» і боязко тримаючись за торбу. – Але вважай у метро на сумку, бо як свиснуть, то вже свиснуть. Не люблю я це місце, на закупи ходжу не сюда.

Ясна річ, вона не вживає ніякого «сюда», але її діалектна німецька, не спотворена зайвою освітою, сподобалася б Альфредові Дьобліну, вона добре пасувала б до його роману, цієї стилістичної мішанини, з якої складається епос кожного великого міста, побачений очима маленької людини, що бореться з цим містом за власне виживання.

Я виходжу з метро, минаю кількох заглиблених у жування канапок студентів на лавках, ще кількох албанців, які п’ють пиво і, мабуть, працюють на одній з довколишніх будов, намагаюся уявити, як колись тут тримали худобу. Уявити це не так уже й складно, адже Алекс – це хаотичне нагромадження новобудов і недобудов, позбавлене будь-якої затишності чи навіть простої охайності, не кажучи вже про якусь там гламурність. Я не дуже розумію чергу, яка терпляче вишиковується щодня перед входом до телевізійної вежі, у горішньому куполі якої розташована головна туристична приваба цього місця – ресторан, що обертається разом з вежею і з якого нібито відкривається гарний вигляд на місто. Хоча з іншого боку, потрібно ж десь фотографуватися усім цим натовпам, які вивалюються з метро, трамваїв та спеціальних туристичних автобусів, що возять по місту американців та японців, а ті невтомно знімають на свої камери усе підряд, що потрапляє в поле зору за затемненими віконними шибами. Їх лише зрідка випускають з автобуса і дають чіткі інструкції, як саме проводити цих кілька вільних хвилин. Тож така черга на недосяжну телевисоту має бути зручною можливістю перепочинку для екскурсоводів, яким тепер можна спокійно перекусити десь у китайців чи безногих продавців сардельок. Фастфуду на Алексі багато, більше, ніж продавців фастфуду, тут лише тих, хто пропонує купити радянські військові ордени та шапки-вушанки. А якщо з’їсти свої сардельки чи китайські макарони, а потім заникатись на лавку поміж деревами, то можна ненадовго відчути себе причетним до брудного і розхристаного існування тутешніх завсідників – панків, бездомних і звичайних пофігістів, які разом зі своїми флегматичними псами безтурботно вилежуються на ріденькій травичці газону і слухають вуличних музикантів. Панки викликають деяку підозру, здається, що вони не справжні, а якісь статисти в кіно, бо ж справжні панки не повинні бути такими доглянутими, так старанно, волосок до волоска, зачесаними і налакованими, у дорогих черевиках, пошитих на замовлення шкірянках, з вичищеними псами. Деякі з них, ніби для того щоб позбавити оточення цієї підозри у несправжності, ходять по вулицях із алюмінієвими десятилітровими відрами замість наплічників. Точнісінько такими, з яких миють підлоги українські прибиральниці у поліклініках, тільки новісінькими і до блиску вичищеними. А інколи щастить сфотографувати когось із них, наприклад, за зосередженим каканням у кущах, коли видно лише фрагменти – темно-червоний і старанно поставлений сторчма «ірокез», шматок оголеної дупи поміж ріденьких кущиків і затиснуту в кулаці найтиражнішу німецьку газету «Більд». Полювання за такими кадрами – це, ясна річ, специфічне задоволення, але принаймні не таке нудне, як черга до згаданого в усіх путівниках ресторану під куполом телевежі.

Взагалі, мабуть, правильніше було б казати не Алекс, а Олекс, бо названо цю площу на честь російського царя Олександра І, і такий варіант якось краще відповідає тутешній майже слов’янській розхристаності і хаосу, цій території сучасних східнонімецьких Біберкопфів, яким раптом хтось зруйнував мур і позбавив їх надійної ролі жертви, котрій співчувають, допомагають і нічого від неї не вимагають. А ось тепер ще й безробіття на рівні, якого не досягало після падіння Третього райху, і якась загальна розгубленість у повітрі.

Я знову даю всмоктати себе натовпу в метро, тепер мені треба потрапити ще східніше, у культовий богемний район Берліна під промовистою назвою Панко. Тут намагаються оселитися ті, хто приїздить із провінції, це дорогий і модний район, у якому колись мешкала партійна верхівка східного Берліна, тут чимало кнайп із впізнаваними аксесуарами типово радянських інтер’єрів – килими на стінах, кольори шпалер, зворушливі старомодні торшери та громіздкі «м’які частини».

Тутешнє метро має функцію якогось подвійного дна, де осідає і стає очевидним найбільш характерне, а часто і найбільш симпатичне. Хоча зосередженість найбільш симпатичного саме у метро навряд чи можна назвати чимось характерним. Принаймні для інших міст.

Навпроти мене сидять три француженки і голосно розмовляють про щось. Мабуть, про одяг, про що ж іще можуть розмовляти француженки згідно із нашими уявленнями про них. Тим більше, вони час від часу показують одна одній на свої руки, ноги, шиї, відмірюючи уявну довжину та імітуючи складки і форму вирізу. Вони розмовляють голосно, проте без тої хамуватої нотки відвертості, яка часом чується у розмовах незрозумілими мовами і примушує підозрювати, ніби говорять про тебе.

Поряд із француженками сидить молода індійка з приблизно трирічною донькою. Мала пустує, перебігає з одного кінця вагона до іншого, мати спокійно і незворушно кличе її назад пташиними звуками своєї мови, до якої дуже пасує її хриплуватий голос. А мені чомусь на кожній зупинці стає страшно і здається, що мала обов’язково вискочить на платформу і не встигне забігти назад перед тим, як поїзд рушить. Мені соромно за цей свій страх, і я почуваюся, немов розгодована матуся іншої дівчинки такого ж віку з випадкового епізоду на дитячому майданчику у Львові. Мати забороняла малій ховатися за ковзанкою, мотивуючи це так:

– А якщо раптом на дорозі машина зупиниться, вискочить дядько, вхопить тебе, затягне в машину, а потім поріжуть і продадуть на органи. Я ж не встигну добігти, щоб врятувати тебе.

Добігти вона, мабуть, і справді б не встигла, навіть якщо припустити, що вона в принципі може бігати.

Мої домашні асоціації продовжує жіночка у дальньому кутку вагона, яка виглядає до болю знайомо. Біляві кучері, джинсовий костюм із вишивкою, мешти на шпильках і макіяж такого ж, як мінімум двадцятирічної давності, зразка. У мене не виникло б жодних сумнівів на її рахунок, навіть якби на одній із зупинок вона не витягла із сумки газету «Русский вестник».

Не знаю, як це їм вдається, але їх дуже легко вирізняти у тутешньому натовпі, так само легко, як це було б важко в іншому натовпі там, звідки всі вони поз’їжджалися. Глобалізована схожість їхніх звичок і світоглядів незалежна від географічних відмінностей місць їхніх народжень, достатньо суттєвих, зрештою, відмінностей.

Я виходжу з метро і роблю кілька марних спроб запитати дорогу – четверо перехожих, до яких я звернулася, виявилися приїжджими, ще двоє мексиканців не володіли німецькою, і нарешті якийсь нервовий негр гаркнув мені у відповідь:

– Ці німці ніколи нічого не знають, у тебе ж карта в руках, що ти не бачиш, куди йти.

І справді, подумала я, у мене ж карта в руках, через десять хвилин я була вже в готелі.

Тут явно не звикли до відвідувачів такого типу, дівчина у бездоганному діловому костюмі здивовано дивиться на мій наплічник, теплий зимовий одяг і теплі черевики на грубій підошві. І хоча на моєму обличчі зовсім немає косметики, а серед верхнього одягу нічого хутряного, на її обличчі відбиваються усі доречні в такому випадку кліше: Сибір, полярні ночі, ведмеді на вулицях, сире м’ясо, яке їдять руками. У Вроцлаві, з якого я виїхала кілька годин тому, і справді лежить півтораметровий шар снігу. А тут, у Берліні, всі вбрані по-весняному і йде дощ. Цей погодний контраст зайвий раз дає мені можливість відчути, що відстань, яку я щойно подолала, насправді значно більша, ніж зазначений у мене в квитку кілометраж. Можливо, цей потяг зовсім не випадково рухається з такою невеликою, як на європейські стандарти, швидкістю. Він дає своїм пасажирам час на роздуми, нагоду усвідомити, що кордон – це зовсім не політична умовність чи географічна необхідність, цей поїзд схожий на міфологічний човен, який курсує поміж двома світами, мешканцям яких ніколи не зрозуміти одне одного.

Переді мною у двері зайшла поважного віку дама, яка приїхала таксівкою, водій виніс за нею екстравагантний капелюх і кишенькового песика. Обличчя дівчини на рецепції розпливається у звичній посмішці, світ повертається до норми, моя поява була лише випадковістю. Я підіймаюся до свого номера, на ключі замість цифри написано А.Vülker, на дверях сусіднього номера – J.Vülker, спільна лазничка, всередині латунні таблички з тими ж прізвищами, щоб А.Vülker і J.Vülker не переплутали рушники. Кімната в колоніальному стилі, бамбукові палиці по кутах, на яких розтягнуто білий полотняний намет, тканина якого нещільно прилягає до стін і тріпотить на вітрі, коли відчиняєш вікно. На антикварних комодах і столах – світлини зі сценами сафарі, а по кутах – громіздкі плетені скрині і незручні, теж плетені стільці. У помешканні А.Vülker не можна курити, а помешкання J.Vülker дісталося Зехрі, ім’я якої означає «вродлива дівчина з хвилястим волоссям».

Зехра прилетіла з Анкари, і вона намагається бути несхожою на турецьких жінок, яких тут, у Берліні, дуже багато. Вбрані у безформні балахони, замотані хустинами, вони сидять у кожному вагоні трамвая чи метро і, коли заходиш, дивляться на тебе байдужим, позбавленим цікавості поглядом. Здається, ніби вони тільки те й роблять, що їздять у громадському транспорті з усіма своїми дітьми, візочками, сумками, поширюють різкі аромати дешевих парфумів, змішані з запахом поту. А вечорами збираються своїми великими родинами десь у парку, в районі Кройцберґа, а найбільш радикальні – у своєму Нойкьольні, куди скоро боятимуться їздити усі, крім них, і наших, тих, що передплачують «Русский вестник». Хоча якщо розібратися, то які вони наші, разом із цим своїм «вєстніком». Вони збираються і спершу довго їдять щось, знайомо порозстелявши газети на траві, а потім обговорюють плани на завтра, розподіляють між собою маршрути і вагони, щоб не пропустити жодного і нікому ні на мить, принаймні ні на мить, проведену в громадському транспорті, не дати забути про свою присутність. Така у них тактика. Невідомо тільки, яка у них мета. Тобто нам із Зехрою невідомо.

Хоча загалом як Кройцберґ, так і Нойкьольн не такі вже й погані райони. Мені навіть часом здається, що вони чи не найцікавіше з усього, що є у цьому місті. Це сусідні райони, і можна непомітно перетнути межу між ними у метро, на деяких станціях стіни прикрашають старі написи часів Другої світової, коли у метро були бомбосховища і всюди були намальовані стрілки до них, а також зазначалося, скільки осіб може там поміститися. Я виходжу на одній з таких зупинок, тут могли б заховатися від бомбардування 447 осіб. Кордон між Кройцберґом і Нойкьольном можна непомітно перетнути і пішки, на перший погляд різниця між ними не така вже й помітна. Хіба що вулички у Кройцберзі більш доглянуті, краще освітлені й у крихітних крамничках торгують не дешевими турецькими шкарпетками, а делікатесними турецькими стравами, винами, дитячими іграшками, тут багато невеличких і вічно переповнених кнайп, овочевих крамниць, книгарень із книжковими розкладками «все по 1 євро», на яких можна знайти Сервантеса російською, а Леніна німецькою, Томаса Манна іспанською, а Генріха Манна французькою. Деякі з книг підписані: «Жанні від Ленні» або «Ленні від Тані». Різняться своїм змістом і газетні вивіски та оголошення, розвішані на стінах або на стовбурах дерев. У Кройцберзі більше оголошень, які запрошують на «Танці в парку». У Нойкьольні частіше трапляються газетні вирізки з повідомленнями про «Вбивство у парку». У Кройцберзі люблять оселятися представники творчої богеми, не лише слов’янської і турецької, а й німецької. Щоправда, парам із дітьми часом доводиться міняти район, бо у школах частіше звучить турецька, ніж німецька. У Нойкьольні надзвичайно дешеве житло, тому тут часто селяться незаможні студенти, в тому числі німецькі. Але більшість із них при першій же нагоді намагаються поміняти район.

Перше, що кидається у вічі під час прогулянки Нойкьольном, – це велика кількість поховальних бюро, які пропонують помпезні бронзові та мармурові надгробки, які давно вийшли з моди, здається, навіть у Східній Європі. Ще тут часто можна побачити оголошення: «Посилки до Росії, Польщі, України».

У Кройцберзі розташована моя улюблена кнайпа (неподалік вулиці Пушкіна). Точніше, дві кнайпи – одна навпроти одної по обидва боки каналу, в одній можна посидіти на дерев’яних настилах, які поплавками покладено на воду, намочити ноги і навіть погодувати качок, які підпливають і нахабно погрожують дзьобнути. У кнайпі навпроти є столики для пірнання. І хоча я ніколи не пірнала з них, але мені дуже подобається сидіти там, пити пиво і знати, що в будь-який момент можеш пірнути. У цих кнайпах збирається дуже попущена публіка, деякі парочки кохаються просто у вбиральні, на мушлі. І якщо в цей момент заходить хтось із відвідувачів, парочка не переривається, просто подає знак, що можна спокійно користуватися пісуаром.

На стінах будинків у Кройцберзі багато графіті у стилі написів: todo para todos. І якщо не вдумуватися у марксистсько-хіпівське значення цього слогану «все для всіх», то можна вигадати собі щось дуже романтичне і загадкове, наприклад, що це якась магічна формула індусів, яких у цьому районі дуже багато, чи навіть мексиканців, яких тут іще більше. Часом я забуваюся і роззираюся тут у пошуках когось, хто міг би відповісти мені на одне з моїх дурнуватих запитань, наприклад, як пройти до такого приємного майданчика для відпочинку, здається, недалеко від метро, а поряд із ним парк і турецька овочева крамниця. Насправді тут за кожним рогом можна знайти такий майданчик, не кажучи вже про всі перелічені орієнтири. Але мені чомусь хочеться знайти саме той, на якому минулого разу було так приємно сидіти, хоча я і розумію, що знайти його навряд чи вдасться. Як не дивно, часом навіть такі дурнуваті запитання зустрічають розуміння. Одного разу це була німкеня років сорока п’яти, вбрана в щось стильно обдерте, як усі тут, незачесана, в одній руці вона тримала цигарку, іншою штовхала дитячий візок. На візку, який уже давно відслужив своє і в будь-який момент міг розвалитися, сиділи одне на одному двоє хлопців років шести-семи. Нижній – блондин із прозорою шкірою і голубими очима, верхній – мулат із довгими кучерями і пухнастими віями. Німкеня, яка розмовляла берлінським діалектом, зрозуміла моє питання з півслова і пояснила, як пройти. Місце, до якого я дійшла, було чудовим, хоча і зовсім не тим, яке я мала на увазі. Але яка, зрештою, різниця.

Я розумію Зехру, бо мені й самій дуже не хочеться, щоб хтось міг подумати, ніби я належу до однієї з російськомовних родин єврейського чи казахського походження, які виїхали «на ПМЖ», чи що я вийшла заміж з метою отримати тутешнє громадянство. Адже мої колишні співвітчизниці, які належать до цих категорій, виділяються у транспорті не менше, ніж турчанки.

Щоранку, коли ми із Зехрою виходимо з готелю і сідаємо в метро, я помічаю, що вона всю дорогу напружується, коли чує турецьку, так само як здригаюся і я, коли чую російську. Ми перезираємося поглядами спільниць, і від цього стає якось легше.

Зехра часто дзвонить додому, розмовляє зі своїм півторарічним сином, від якого вперше поїхала на цілих десять днів. Вона страшенно хоче назад, до Анкари, і тому все довкола їй не подобається – ні кімната в колоніальному стилі, ні балдахін над ліжком, ні тигрова шкіра на стіні. Не кажучи вже про Перґамський музей, куди вона пішла вже вп’яте, щоб уп’яте розревітися під час оглядання воріт з ринку старовинного міста Мілет, яке було розташоване на території теперішньої Туреччини.

– Ти розумієш, це ж усе наше, йому тут не місце, – зітхає Зехра.

З вікна її кімнати видно внутрішній дворик, альпінарій довкола фонтана, вода з якого повільно стікає у широку кам’яну чашу. Особливо обурює Зехру кебаб на сусідній вулиці, вона знайшла три орфографічні помилки у тій частині меню, де назви були вказані турецькою. Вона звернула на це увагу власника кебабу, і той наступного ж дня все виправив. Але Зехра не може заспокоїтися, вона не розуміє, як можна з такою байдужістю ставитися до рідної мови. І її зовсім не заспокоює усвідомлення, що меню провисіло на будці щонайменше кілька місяців і ніхто не зауважив помилок. Хоча кебаби смачні і ми кілька разів купуємо їх вечорами. Одного з таких вечорів ми з Зехрою довго розмовляємо про те, як швидко в емігрантів втрачається мовне чуття, і стосується це не лише малограмотних заробітчан, а й освічених людей. Зехра народилася в Туреччині, з троьох до тринадцяти років мешкала з батьками у Гамбурзі, а потім повернулася назад, до Анкари. Вона розмовляє німецькою майже без акценту і працює перекладачем для найбільших турецьких видавництв, а її чоловік, також германіст, має власну фірму, яка займається виготовленням нотаріально завірених перекладів.

Ми довго сперечаємося з нею про те, що гірше – бути українцем чи турком у сенсі того, як тебе сприймають європейці. Про українців тут знають надто мало, а про турків – надто багато. Виявляється, що результат виходить доволі схожий, тим більше що як українці, так і турки, які найчастіше репрезентують свої країни тут, зайняті на тих же будовах чи сезонних сільськогосподарських роботах.

– Ти не уявляєш, яка дивовижна моя країна – напівазіатська, напівєвропейська. Це така неймовірна суміш, таке поєднання протилежностей, європейцям просто важко уявити собі щось, що настільки сильно відрізняється від їхнього нудного глобалізованого світу, – і це звучить у неї зовсім не пафосно, а щиро і переконливо. Відчувається, що їй справді болить і вона ненавидить цей ситий і зациклений на собі світ за те, що він сприймає її так однобоко. Я розумію її значно краще, ніж їй здається, попри те, що знаю про Туреччину, мабуть, значно менше пересічного європейця. Але у нашому з нею праведному і патріотичному обуренні проглядається небезпечно багато від позиції жертви, від ображених монологів «пеемжистів», яким постійно здається, що вони заслуговують і на більш сите існування, яке хтось мав би їм забезпечити, але чомусь не забезпечує, егоїстично зайнятий власними справами.

Наші нічні розмови постійно розпадаються на окремі монологи, суть яких, попри відмінність деталей, зводиться до одного. Це трохи нагадує хаотичний самоаналіз, коли вже усвідомлюєш, яких саме помилок допустилися батьки у твоєму вихованні, але все одно не знаєш, як тепер дати раду з наслідками цих помилок. Адже звинувачувати когось завжди легше, ніж міняти щось у собі.

Час від часу Зехра перестає нервово курити, її обличчя змінюється, в ньому з’являється якась мрійлива розслабленість. І тоді вона розповідає про свого півторарічного сина. Вона довго не хотіла мати дітей, їй було страшно, що і вона колись виглядатиме так само, як усі ці турчанки у берлінському метро, адже механізм патріархального побуту для всіх однаковий. Але тепер їй навіть складно пояснити, чого саме вона боялася. Усі її страхи виявилися надуманими і безпідставними.

– Уявляєш, мені майже сорок, а я тільки тепер усвідомила, що не мушу жити так, як інші, згідно із встановленими кимось правилами, а можу сама вирішувати, що і як робити, – Зехра дуже хвилюється, коли говорить, відчувається, що вона йшла до цього усвідомлення довгими і складними манівцями психологічних травм і розчарувань. – Тобто люди, які живуть не так, як хочуть, самі погоджуються на це. Справа не в тому, що в них немає вибору, а лише в тому, що їм легше думати, ніби в них немає іншого виходу, аніж насправді шукати цей вихід. Я просто не знаю, як тобі пояснити, яким неймовірним відкриттям стало для мене те, що дитина не обмежує тебе, не прив’язує до щоденної рутини і побуту, не замикає все твоє життя на собі. Точніше, обмежує, прив’язує і замикає, але не це головне. Важливо те, що вона дарує тобі зовсім інший світ відчуттів, якісно новий рівень існування, по-іншому в тебе цього ніколи б не було. Виявляється, вибір насправді потрібно робити не між сім’єю і повноцінним існуванням, а між повноцінним існуванням і життям посеред уявних страхів. Виявляється, нічим не потрібно жертвувати, і чим більше ти намагаєшся встигнути у своєму житті, тим більше встигаєш і тим більш наповненим є твоє існування, а коли боїшся зробити крок, аби не зіткнутися з несподіваними наслідками, то і все твоє життя складається із самих лише страхів перед тим, чого, швидше за все, ніколи так і не трапиться. Напевно, для тебе це і так давно ясно, але мені потрібно було багато років боротися із собою і страхом повторити чиїсь помилки, перш ніж я збагнула таку просту річ.

Але я розуміла її значно краще, ніж їй здавалося. Попри те, що ми з Зехрою виросли у таких різних світах, нас об’єднувало розуміння магічної влади словосполучення «так має бути», яке для багатьох стає межею, яку неможливо подолати. Але якщо наважитися проігнорувати цю необхідність і просто робити все так, як хочеться, то раптом виявляється, що бути може не лише «так», а й дуже по-різному. І навіть якщо буде гірше, ніж сподіваєшся, то все одно різноманітність краще безвиході.

Зехра дуже пишається тим, як добре їй вдалося організувати побут:

– Щоранку ми снідаємо, довго п’ємо каву на балконі, потім десь близько одинадцятої чоловік іде на роботу, а до нас із малим приходить мама і йде з онуком на прогулянку, потім варить обід і кладе його спати. А я сідаю за свої переклади або допомагаю з роботою чоловікові. І це таке щастя – у будь-який момент встати з-за комп’ютера і визирнути з дверей кабінету, щоб побачити, як весело бавиться малюк. Ти не уявляєш. Часом я думаю, чи могла б відчувати від усього цього такий же кайф, якби мені самій доводилося цілими днями сидіти з ним у парку і готувати обіди замість того, щоб працювати. Але напевно я все одно придумала б, як зробити так, щоб усім нам було добре. Знаєш, мене мама з дитинства лякала – не виходь занадто рано заміж, бо будеш нещаслива, як он та сусідка чи ця знайома. Хочеш бути незалежною, думай насамперед про роботу, а найкраще залишайся в Німеччині, у них там усе по-іншому. Але насправді незалежність – це ж твій внутрішній стан, який не визначається країною проживання. Ти або вмієш його досягнути, або ні. Хоча ясно, що я довго вагалася, чи правильно зробила, коли відмовилася залишитися у Гамбурзі. Це надзвичайно гарне місто, і я його дуже люблю. Я навіть написала про це, можеш подивитися на моїй веб-сторінці sehra.translations.de.

І мені було так страшно завагітніти, здавалося, життя після цього завершиться, тобто завершиться все те, що було для мене таким важливим, і залишиться тільки побут і постійне роздратування. Але насправді все вийшло навіть навпаки. Тільки тепер я можу дозволити собі братися за ті переклади, які мені подобаються, а не лише за ті, які краще оплачуються. Тобто я і раніше, звичайно, могла, але боялася, що не вистачить на життя, що втрачу вигідне замовлення. Тепер почала дивитися на ці речі якось зовсім по-іншому. Таке враження, що в голові щось перевернулося і тепер там значно більше порядку. Принаймні дурницями переймаюся значно менше. А то за дріб’язковим заробітчанством не помітиш, як мине життя. Мабуть, у цьому є щось від медитації чи духовної аскези – ти так довго зосереджуєшся на власних відчуттях, уникаєш зайвих емоцій, стресів, роздратувань, намагаєшся більше часу приділяти читанню, музиці, роздумам і просто відокремлюєш себе від усього дріб’язкового, непотрібного. Твоя психіка очищується від баласту, і раптом приходить розуміння чогось важливого, дотягнутися до чого раніше бракувало сил і часу.

Знаєш, я тільки зараз почала замислюватися над тим, чому вирішила зайнятися перекладами. Раніше я просто перекладала, і все, думала, що вся справа у знанні мови. Але насправді все далеко не так просто. Думаю, що переклад – це така постійна покута, зухвале намагання досягнути неможливого. От дивишся на сторінку, бачиш речення і розумієш, що твоєю мовою воно ніколи не звучатиме так само, ти можеш передати зміст, можеш змінити щось, можеш навіть написати краще, ніж в оригіналі, але ніколи це не буде те саме. І все одно сідаєш і записуєш варіант за варіантом, намагаєшся підійти до бажаного якомога ближче. І кожного разу вчишся тільки одного – як з гідністю приймати поразки, бо кожен із варіантів, який ти обираєш, передбачає певні втрати. Так само безкінечно можна вагатися, де жити – в Анкарі чи в Гамбурзі, у мене купа друзів, які роками продовжують роздумувати над цим, хоча насправді давно все вирішили. І навіть не тому, що їм погано ведеться, а тому, що вони не знають, як їм жилося б, якби вибір було зроблено по-іншому. Кожен вибір передбачає певні втрати, але потрібно навчитися не думати про це тоді, коли вибір уже зроблено.

Першого вечора ми ведемо діалоги лише удвох із Зехрою, а наступного до нас долучається ще Інґа з Вільнюса. Вона пише п’єси. Її п’єси дуже популярні в Литві, і навіть тут, у Німеччині, але про це я довідуюся не від неї, а з Інтернету, вже згодом, коли повертаюся додому. Інзі трохи за тридцять, вона курить міцні цигарки без фільтра, а коли посміхається, здається, ніби вона бачить щось таке, чого не можуть бачити всі інші. У ній є якась особлива просвітленість, попущеність, зосередженість на речах важливих, далеких від щоденної приземленості. Коли Інґа розповідає про себе, здається, що вона вигадує все це або переказує одну зі своїх неймовірно популярних п’єс. Інґа почала перекладати зовсім недавно. Вона не дуже добре володіє німецькою, якої навчилася у дитинстві від своєї няні-німкені.

– У мене якесь дивне ставлення до цієї мови, – каже Інґа. – Я не могла би вчити її. Не знаю чому, просто відчуваю, що не могла би. І ніколи раніше не думала, що буду перекладати. Бо насправді я погано володію розмовною мовою, розумію далеко не все, а сказати можу ще менше. Але часом у мені ніби прокидається щось, і якісь окремі книги німецькою чомусь здаються мені дуже близькими. Так, ніби я сама пережила все описане там, і я просто відчуваю, як потрібно це перекласти. Тоді я мушу сісти і зробити це, щоб не мучило. Може, я взагалі не перекладаю, а переписую, з перекладами ж ніколи не відомо, як далеко ти можеш зайти і чи добре це для тексту. Але читачам подобається. Напевно, це основне.

Таким інтуїтивним методом Інґа переклала поезію Целяна, Рільке, Тракля, прозу Ельфріде Єлінек і ще якісь тексти, що досі вважалися неперекладними. Її переклади відразу ж були визнані найкращими з усіх дотеперішніх спроб. Інґа навіть отримала за них ряд престижних премій. Але про це вона нічого не розповідає, про це можна прочитати в Інтернеті. Інґа дуже спокійно ставиться до свого успіху, вважає, що це не її заслуга, вона просто записала те, що їй відкрилося. Така у неї манера – до всього ставитися спокійно, як до приємного, так і до неприємного. Зовсім не слов’янська манера.

Мати Інґи колись була дуже потужною бізнесвумен, власницею кількох великих фірм, торгувала нерухомістю, нафтою.

– Але тепер часи змінилися, колишні схеми вже не працюють, а вона так і не навчилася працювати за новими, – спокійно пояснює Інґа. Раніше вона жила з мамою у віллі під Вільнюсом, але тепер разом із дорослим сином переїхала до коханця. – Надійний чоловік, може, це і надовго, – коротко характеризує вона своє особисте життя.

Інґа не має вищої освіти, бо у п’ятнадцять років пішла з дому, народила сина і кілька років прожила у лісництві, на хуторі, працювала на фермі. Потім переїхала до міста, влаштувалася продавчинею в магазин. А тоді почала об’їжджати коней, готувати їх на продаж, і це заняття дуже їй подобалося. Але одного разу вона впала з коня і отримала дуже серйозну травму хребта. Кілька років лікувалася, пережила стан клінічної смерті і летаргічний сон, під час якого їй і наснилися сюжети усіх її п’єс. Вона написала уже двадцять п’єс і на цьому вирішила зупинитися.

– Так можна писати без кінця, але це ж нецікаво. Я вже знаю, що можу дуже добре передавати деталі, нюанси, настрої, напругу ситуації. Якийсь короткий динамічний сюжет. Будувати діалоги. Але це все дрібниці. Справжня майстерність – це написати роман, створити цілу конструкцію, яка тримається купи, живе, захоплює когось, примушує читати далі, створити персонажів, які були б складними і переконливими, а не лише схематичними і контурними, як у коротких п’єсах чи оповіданнях. Якщо мені не вдасться таке, то я кину писати. Буду чимось іншим займатися. Може, ще одну дитину народжу. Це справжнє, це правильно.

У сусідньому з Яніною номері мешкає та сама дама з песиком і екстравагантним капелюхом, яка поселялася одночасно зі мною. Яніна приїхала із Софії. У дитинстві вона кілька років прожила в Німеччині, а тепер працює редактором у великому видавництві, викладає в університеті і підробляє перекладами. Яніна сама виховує доньку і з дитинства розмовляє з нею лише німецькою, хоча дівчина відповідає матері виключно болгарською. На моє здивоване запитання Яніна відповідає просто:

– Я не можу купити їй «Мерседес». Нехай хоча б іноземну мову вивчить. Який не є, а кусок хліба.

Такий брутальний тріумф прагматизму дивує навіть мене, хоча не мав би дивувати, бо там, звідки я приїхала, також часто більше цінують матеріальний добробут, ніж власні емоції та психологічний комфорт. І справа не так у бідності, як у звичці.

Яніна виховує доньку сама й одного вечора розповідає класичну історію життя східноєвропейки, дуже далеку від оптимістичної теорії Зехри. Яніна років на 5 старша від Зехри. Вона вийшла заміж на другому курсі університету, відразу ж завагітніла і народила, потім донька стала дорослою, чоловік покинув їх, а робота в університеті більше не могла прогодувати. Тоді вона почала підробляти шиттям і перекладами. Фемінізм Яніни жорсткий і цинічний у порівнянні з романтичною і м’якою версією Зехри. Яніна вважає усіх чоловіків недолугими, а жінок занадто м’якими. Переконана, що сім’ю завжди витягує на своїх плечах жінка, і достатньо їй дозволити собі хоча б найменшу слабинку, як усе валиться, бо чоловіки ще більш безпорадні і невдячні, ніж діти. Яніна із Зехрою довго і безрезультатно сперечаються про це, а мені цікаво, що думає про це все донька Яніни, якій уже п’ятнадцять і мати напевно радить їй щось схоже до того, що радила мати Зехрі свого часу. Цікаво, що стане для неї важливішим – кар’єра чи особисте, а можливо, вона, як і Зехра, не відчуватиме необхідності робити вибір між першим і другим. Цікаво, що переважає у формуванні ставлення до цих питань – те, наскільки вдало склалося життя, чи поколіннєві закономірності?

Інґа і Яніна спершу трохи вороже ставитимуться до Анни з Москви, яка звикла працювати ночами і до обідньої перерви їй надзвичайно важко зосередитися на семінарі. Зате у другій половині дня, коли всі вже відчувають легку втому, Анна пожвавлюється й активно вступає в дискусії, кожне зі своїх висловлювань вона починає складною конструкцією вибачення за те, що погано володіє розмовною німецькою. При цьому вона вживає страшенно складні й архаїчні синтаксичні конструкції, якими розмовляють герої перекладених нею найважливіших класиків, але аж ніяк не сучасні німці. Коли вона питає носіїв мови, як правильно сформулювати те чи інше речення, ті й самі не завжди відразу можуть дати правильну відповідь. За свій тридцятилітній стаж роботи Анна переклала цілу бібліотеку.

– Думаю, що секрет успіху моїх перекладів не так у моєму знанні німецької, як у вмінні створити читабельний російський текст, – так просто Анна узагальнює одну з найбільш дискусійних тез наших нічних посиденьок. Одного разу ми мало не розділилися на ворожі табори, адже Зехра з Яніною були категорично проти того, що можна братися за переклад, якщо не володієш досконало мовою оригіналу. Але ми з Анною та Інґою дотримувалися думки, що значно важливішим є віртуозне володіння мовою, на яку перекладаєш.

Як і в більшості росіян, в Анни дуже сильний акцент, коли вона розмовляє німецькою, набагато сильніший, ніж в Інґи. Традиційна для східних європейців ворожість до всього російського дуже швидко минається, бо до Анни просто неможливо ставитися вороже. У свої п’ятдесят п’ять вона виглядає досить молодо завдяки короткій стрижці, підтягнутості (тричі на тиждень басейн і молодший на п’ять років коханець), ненавидить готувати і мріє відзначити свій день народження у поїзді Транссибірської магістралі. Анна народилася в Сибіру, її батько був українцем, і вона навіть знає кілька колядок. Одного ранку дорогою на семінар ми з нею заходимо до Інтернет-кав’ярні і вона показує мені на карті селище, в якому народилася і куди мріє поїхати колись на свій день народження. Вона зізнається, що їй страшенно набридло щороку готувати оселедця під шубою і салат олів’є для п’яти найближчих товаришок, які обов’язково прийдуть без запрошення розповідати про те, що все найкраще у них уже залишилося позаду. Новини, які складаються з того, хто від кого пішов, помер, зник назавжди, хвороби, депресії, хронічне безгрошів’я. Анні не хочеться зайвий раз думати про це, тим більше що її активна натура не схильна до того, аби жаліти себе за те, чого вже не зміниш.

– Знаєш, жити самій, коли тобі за п’ятдесят, – це дуже кльово, – зізнається вона мені. – Я не думала, що мені буде так добре, коли від мене пішов чоловік. Але виявилося, що насправді тільки тепер я можу бути собою. Діти виросли, і не потрібно більше вставати вдосвіта і збирати їх до школи, а самій бігти на нудну роботу. Тепер я можу дозволити собі сидіти ночами за келихом вина і перекладати книги, які завжди хотіла перекласти. І це таке щастя, ти собі не уявляєш. Мій коханець – дуже цікавий чоловік, відомий науковець, він постійно десь за кордоном або у своїй лабораторії в Сибіру. Ми бачимося раз на місяць, часом у різних країнах, і це так романтично і гарно. І я ціную те, що не потрібно терпіти одне одного і пробачати недоліки, не потрібно бачитися, коли цього зовсім не хочеться, і йти на компроміси. Це такі світлі стосунки, про які я мріяла все життя. Два дні на тиждень я проводжу з онукою, і це мої найщасливіші дні. У мене окрема квартира, старенькі «Жигулі», які я вмію сама відремонтувати. І знаєш, мені для щастя більше нічого не потрібно.

Мені дуже подобається слухати це все і розуміти, що старіння зовсім не обов’язково мусить складатися з одних лише втрат, розчарувань і болячок. Можна подивитися на все це з іншої точки зору і влаштувати своє життя так, щоб розповідати про нього так само замріяно й усміхнено, як це робить Анна. Перед тим, як ми виходимо з Інтернет-кав’ярні, вона ще показує мені на карті свою вулицю і навіть район у Москві. Ясна річ, карта Москви в Інтернеті значно детальніша, ніж карта Сибіру.

Наше турецько-слов’янське братство відразу ж формується у нерозлучне товариство і вирізняється на фоні інших перекладачів німецької літератури – з Парижа, Будапешта, Нью-Йорка, Квебека і ще десятка світових столиць. Наші стосунки з ними, як і їхні стосунки з усіма рештою, прохолодно-ввічливі, тактовно-ділові, і хоча в кінці семінару ми активно обінюємося візитками й адресами, запрошуючи одне одного в гості, я розумію, що насправді могла б наважитися поїхати в гості лише до Зехри, Інґи, Яніни та Анни, і ми знову сиділи б ночами і згадували про те, який кльовий Берлін, хоча за ті кілька днів, які ми проводимо тут, нам зовсім не до Берліна, ми постійно сперечаємося на якісь глобально-ментальні теми, ховаючи за цими суперечками не лише свою східноєвропейську гарячковість і схильність усе узагальнювати та шукати крайнього, а й свою образу на те, що перетин кордонів і далі є для нас надзавданням і ми змушені почувати себе туристами-першачками, які ніде не бувають і поводяться, як бідні родичі із села, захоплено розглядаючи туристичні приваби. Образу на те, що нам бракує цієї західноєвропейської меланхолійності, естетства, стриманості, пересиченості, вміння наклеєно посміхатися, вести small talk і невміння заощаджувати гроші на дрібних приємностях.

Ми розуміємо, що у цьому всьому є і наша перевага, наше вміння отримувати радість від дуже простих і давно непомітних для тутешніх мешканців речей. Від того, що життя навіть у будні може складатися не з самої лише роботи і вечорами не всі сідають перед телевізорами, а заповнюють кнайпи і лавки на вулицях, п’ють пиво і спілкуються, а біля їхніх ніг лежать пси, і діти бавляться у пісочниці навпроти, а немовлята сплять у візочках біля столиків. Від того, що можна випадково побачити оголошення про курси сальси на одному з катерів, які курсують по Шпреє, і спонтанно зголоситися на такий урок при світлі вечірніх ліхтарів. Від того, що життя тут не завмирає всю ніч і навіть о четвертій ранку в метро багато людей, одні повертаються з вечірок, інші їдуть на роботу. Від того, що різниця між буднями і вихідними на вулицях практично не відчувається ні за штивністю святкових убрань і родинних прогулянок центральними вулицями після відвідин храму, ні за більшою кількістю п’яних пролетаріїв у метро. Відчувається це хіба що у поїздах, де на вихідні діють спеціальні знижки, і натовпи туристів різного віку з наплічниками та велосипедами дисципліновано вишиковуються поблизу виходу на кожній із зупинок і б’ють рекорди за кількістю здатних вистрибнути на платформу протягом лічених хвилин стояння потяга разом з велосипедами, багажем, дітьми і псами.

Ми не втомлюємося радіти від простого розглядання зворушливих крихітних крамничок, у яких продумано розташована кожна деталь, усі ці залізні пуделка з довоєнними написами, патефони і грамофони, старі дерев’яні вікна, які ніхто не спішить міняти на пластикові склопакети, масивні портьєри, цілі магазини, у яких можна вибрати собі стильні портьєри, ця увага до декорацій, до нюансів освітлення, свіжі квіти на столах у кнайпах, свічки і підсвічники, гамірне середмістя, від якого можна заникатися у порожній кав’ярні і посидіти в напівмороці під неголосну музику. Це вміння створювати оази спокою посеред ділової денної метушні, вміння релаксувати навіть протягом трьох хвилин переїзду від однієї станції метро до іншої, вміння ощадливо витрачати сили на необхідні речі і вигадувати собі приємності – такі, що їх справді хочеться, а не ті, які можеш собі дозволити, вміння цікаво відпочивати, вміння орієнтуватися у надмірі пропозицій культурного життя, вміння не перейматися тим, що чогось не знаєш чи не вмієш. Нам же вдається комплексувати навіть через те, що чогось не знають про нас, бо, по-іншому, про що тоді всі ці наші слов’янсько-турецькі вечірні монологи. Коли ми не комплексуємо, ми ображаємося, шукаємо крайніх, і вся ця метушня заміняє нам звичку релаксувати у транспорті, так ніби ми просто боїмося, що занадто швидко звикнемо до всіх цих приємностей і тоді у нас уже не викликатиме такого захоплення друга лінія метро, яка їде зі східного району Панко через Александерплятц аж на захід, до самого стадіону, на якому Гітлер проводив сумнозвісні Олімпійські ігри. Є у цій лінії, яка на плані позначена символічним червоним кольором, щось магічне, я давно це підозрювала, а потім з’ясувалося, що захоплює вона не лише мене, таке саме враження склалося і в Яніни з Інґою. Але Анні так не здається, бо коли вона вперше їхала у цьому метро до готелю, то побачила крізь шибу в сусідній вагон, як у якогось п’яного, що заснув на сидінні, злодій зняв ланцюжок, і ніхто не зреагував на це, злодій вистрибнув на наступній зупинці і побіг, а в Анни залишилося дуже неприємне перше враження від моєї улюбленої лінії метро.

Але одного разу ми з Анною, Зехрою, Яніною та Інґою таки виходимо на прогулянку Берліном усі разом. Нам трохи соромно за свій маршрут – недільний променад по Фрідріхштрассе, вздовж лінії колишнього муру до Райхстагу, а потім кудись у бік Паризької площі. Складно уявити собі щось більш туристичне у найгірших сенсах цього слова, і ми несміливо зазираємо в очі нечисленним перехожим, які трапляються нам на шляху, ніби шукаємо в їхніх розгублених, захоплених чи байдужих поглядах позбавлення від власних сумнівів. Я не знаю, що гірше – те, що ми, попри одностайну зневагу до поверхової туристики, обираємо саме такий маршрут, хоча могли б обрати сотні інших, які більше втішили б наш снобізм, чи те, що ми соромимося самі себе і не наважуємося відкинути цю недоречну зверхність. Ми боїмося виглядати туристами, боїмося виказати власну неосвіченість та непосвяченість у деталі місцевого побуту, але цей страх робить те, що ми так намагаємося приховати, лише більш помітним і кумедним.

Туристів завжди легко відрізнити. Ось ці двоє з фотоапаратами і, можливо, ще он ті студенти на траві перед Райхстагом. Ззаду нас оминає парочка на антикварного вигляду велосипедах – переднє колесо велетенське, заднє – крихітне. Вони розмовляють польською, але виглядають цілком асимільованими, та і навряд чи тарабанили б із собою на вихідні ці чудернацькі велосипеди. Жіночка на останніх тижнях вагітності не викликає жодного сумніву, як і родина з трьома дітьми та песиком. Зосереджені на цій дедукції та підраховуванні, ми майже не звертаємо уваги на монументальні споруди зі скла і бетону по обидва боки ріки, на дивний катер, не прогулянковий і не туристичний, із написом «Школа риторики»; від нього віє чимось майже афінським, і нескладно собі уявити, як слухачі цієї школи могли б розміститися на велетенських білосніжних сходах, які ведуть в нікуди, бо двері, якими завершуються сходи і починається будівля, завжди наглухо зачинені і сходами ніхто нікуди не підіймається і не спускається. Хіба інколи поряд зі сходами фотографуються поодинокі туристи, не такі, як ми, а звичайні, у білих кросівках, панамках від сонця, з цифровими фотоапаратами і картами в руках. Вони не соромляться своєї нетутешньості, не намагаються її приховати, а просто збирають враження, слухняно виконуючи вказівки путівників.

Туристів тут виявляється значно менше, ніж ми очікували. Мабуть, усе через той же комплекс власної меншовартості ми відразу ж намагаємося вигадати теорію, яка пояснювала б це. Анна припускає, що надмірна монументальність цього старанно збудованого наново і позбавленого попередньої атмосфери місця зробила його надто неживим, більше схожим на куліси до якогось голлівудського блокбастера, ніж на ділянку густозаселеного мегаполіса. І справді, дивлячись на всю цю застиглу масу білого бетону і скла, важко уявити собі, як тут стріляли у студентів, що намагалися прорватися за берлінський мур. Хоча прізвища загиблих можна прочитати на розставлених уздовж набережної хрестах. Ще важче уявити собі, як виглядав тоді «палац сліз», тобто теперішня зупинка метро Фрідріхштрассе, велетенська і жвава о будь-якій порі, заповнена ятками з фастфудом, сувенірами, мобільними картками та книгами, як тут прощалися перед розлукою родичі, що мешкали по різні боки стіни і яким дозволили ненадовго зустрітися. Теперішня надто показна респектабельність цього місця дезорієнтує, примушує сумніватися у вірогідності минулого, похмурість якого видається сьогодні перебільшеною метафорою з підручника історії.

Теорію Анни підтверджує і значно більша кількість туристів, що їх ми виявляємо зовсім недалеко, навпроти Бранденбурзьких воріт. Латиноамериканські музики із дорогою апаратурою грають явно під фонограму. Академія мистецтв, офіси найбільших світових банків, американське посольство. Навряд чи щось може порушити тутешню залаковану гармонію. Сонячне недільне пообіддя, голуби – все як у якомусь кічуватому кіно. І на центральній лавці вона – їй, мабуть, уже за шістдесят, але пурпур її блузки та старанність зачіски і макіяжу закликають не думати про це. Вона теж читає «Русский вестник», чи як його там, і здогадатися про це неважко ще здалеку, поки літери не проступають поодинці, підморгуючи знайомими сполученнями.

Нам дуже швидко набридає тут, ми спускаємося до метро і їдемо кудись у східному напрямку. Зехра обіцяє показати знамениту «кнайпу бомжів», куди нібито з’їжджаються на обід з цілого міста, бо це найдешевша у місті кнайпа, і їжа при цьому доволі смачна. Ми довго блукаємо, поки Зехра таки знаходить потрібну кнайпу, ми замовляємо по велетенській відбивній з гарніром і салатом. Ціна приємно вражає, але дивує те, що дві з чотирьох цілковито ідентичних порцій чомусь виявляються наполовину дешевшими. Ми вирішуємо не звертати на це уваги персоналу і чесно ділимо видатки. І лише потім, за кавою, я випадково вичитую у буклетику на столі, що ця кнайпа – єдина в Берліні, де запроваджено спеціальні знижки для розумово неповноцінних та психічнохворих. Я показую буклетик Анні, Зехрі, Інзі та Яніні, але замість логічного в такій ситуації загострення невпевненості в собі ми вибухаємо дружним реготом. І навіть не стільки через специфічність ситуації, схожої на сценку з якоїсь антикварної кінокомедії із грубувато плакатними колізіями, у яких герої здебільшого падають, послизнувшись на банановій шкірці чи їм на голову випадково виливають застояну воду з квіткової вази, фільми з гумором, який має бути зрозумілим кожному навіть без слів. Цей вибух реготу ламає щось у нас усередині, вивільняє нас від самонавіяних страхів і кардинально міняє настрій нашої прогулянки.

Тепер ми вже не боїмося виглядати туристами, і навіть туристами зі Східної Європи. Ми не будемо більше бавитися у нещирий снобізм і дозволимо собі навіть походити по магазинах із розпродажами, не замислюючись над тим, як це виглядатиме збоку. Ми не говоримо про це, але я відчуваю, що думки наші схожі, і ми навіть шукаємо перший-ліпший із таких магазинів, аби нарешті подолати у собі ще одне табу. Це виявилася невеличка крамничка, на вітрині якої ми побачили велике оголошення про розпродаж сумок. І хоча ні сумок, ні валіз нікому з нас не потрібно, ми, не змовляючись, заходимо досередини, де біля каси голосно скандалить із продавчинею обурена жіночка. Вона ледь говорить німецькою і має дуже виразний російський акцент. Жіночка не може зрозуміти, чому її подрузі, яка купила тут точнісінько таку ж валізу за десять євро, шеф дав у подарунок ще мило, а їй не дали, і тепер вона приїхала з іншого кінця міста шукати справедливості. Ми виходимо з магазину, не чекаючи розв’язки. А за рогом бачимо ще один розпродаж – літнього одягу – і прямуємо туди.

– Купи себе штаны, смотри, недорого, – каже одна блондинка іншій. Обидві вбрані у яскраво-рожеве, голубе і блискуче, обидві сильно напарфумлені.

– Так они простенькие совсем, – сумнівається її супутниця з яскраво нафарбованими губами і довгими нігтями.

– Ну и ничего, иногда можно, – переконує її перша. – В лес там, на дачу.

У них, як і в нас, відбувається ініціація, вони, як і ми, долають стереотипи. І поки ми тиняємося між вішаками і робимо вигляд, ніби розглядаємо одяг, вони вагаються у своїй кабінці для примірювання, намагаючись збагнути, чи справді можна вийти на вулицю у таких «простеньких» штанах, чи не поставлять вони цим пляму на своїй репутації, чи справді знайомі, з якими вони поїдуть в ліс, не підсміюватимуться над ними через це. І ми вже не посміхаємося зверхньо, дивлячись на їхні вагання, не відчуваємо благородних нападів інтелігентського гніву через такий відвертий вияв несмаку, ми співчуваємо їм і все розуміємо, бо самі щойно відчували дуже схожі вагання і несміливість, боячись порушити неіснуючі правила.

Чомусь я щоразу хвилююся і очікую пригод, коли вирішую погуляти містом і в якийсь момент пересідаю на другу лінію, на U2, пересідаю обов’язково на Алексі, це моє непорушне правило, пересідати саме там, а потім їду в бік Панко і виходжу на котрійсь із зупинок у Східному Берліні, тоді довго блукаю вуличками, не запам’ятовуючи їхніх назв, минаю книгарні і кав’ярні, блукаю без конкретної мети, сприймаю все довкола вдячним і захопленим поглядом дитини на недільній прогулянці. І щоб підкріпити це враження, винагороджую себе кавою, книгою або диском із музикою чи фільмом, запам’ятовую собі на потім кілька особливо вдалих ракурсів будинків, які з’являються у вікнах поїзда метро в дуже правильні моменти, саме тоді, коли втомлюєшся їхати під землею і починаєш відчувати потребу якомога швидше побачити за вікном якийсь гарний будинок. І ось він з’являється – із мальовничо захаращеними балконами, на яких посеред різного мотлоху стоять столики, люди сидять і спокійно п’ють каву, а зовсім не кидаються прибирати все, щоб «мало вигляд», як робили б у нас. Їм важливіше відпочити, поніжитися у скупих променях зимового сонця і не думати про те, що все це парниковий ефект і нічого доброго в цьому насправді немає, про це все вже подумав хтось на сторінках газети, яка ліниво опущена на коліна, а кава у горнятку на столі парує, і здається, що от-от нею запахне навіть тут, у метро, яке вигулькнуло з-під землі лише на кілька зупинок, і на одній із них потрібно вийти і піти в глибину кварталу, там продовжити роздивлятися вулички і будівлі, не боячись, що хтось впізнає у тобі нетутешню. Після нашої спільної прогулянки з Анною, Інґою, Зехрою та Яніною я щоразу тішуся, коли мені вдається позбутися цього страху. А для покращення настрою інколи під час схожих прогулянок перечитую за кавою десь на столику в тіні спеціально видрукуваний для цього текст із веб-сторінки Зехри. Ось він.

Габмурґ Альтона

У цьому престижному районі вільного ганзейського міста прагнуть оселитися практично всі успішні бізнесмени середньої руки, а його назву знають навіть ті туристи, які взагалі нічого не знають про Гамбурґ, бо ця назва вказана на їхніх залізничних квитках. Але коли у дев’ятому столітті Карл Великий разом зі своїми франками, хоча і не без допомоги слов’ян, заснував тут перші поселення, цього району, ясна річ, ще не було. У 950 році на цьому місці мешкало 500 осіб і назва міста звучала якось схоже до підручника з нотної грамоти – Гаммабурґ.

Згодом як слов’яни, так і франки ще не раз відзначилися в історії міста. Саме вони звільнили його від армії Наполеона. Хотілося б із приємністю відзначити, що тут абстрактні слов’яни вже перетворюються на цілком конкретних козаків, так само як стадні франки на військово організованих французів, але, на жаль, історія зберегла надто багато подробиць святкування ними перемоги. Наприклад, те, як на радощах після звільнення вони у всіх церквах влаштували конюшні. Точніше, не зовсім в усіх, одну церкву оминули, можливо, випадково, а може, залишили на потім, щоб було де замолювати гріхи. Козаки, як відомо, завжди були богобоязливі.

Але гамбурзці спокійно перетерпіли цей період, мабуть, після боротьби з піратами, успішно завершеної ще у п’ятнадцятому столітті, нічого нового у плані брутальності козаки їм продемонструвати не змогли.

Тож місцеві мешканці перечекали бурю і почали відбудовувати місто. І навіть доволі успішно. У шістнадцятому столітті для вільного ганзейського міста Гамбурґа починаються золоті часи, народ стікається сюди з усієї Європи тисячними натовпами, рятуючись від релігійних воєн, бізнес процвітає, і все загалом іде ОК, якщо не рахувати задавненого протистояння з Данією, яке триває вже більше трьох століть, відтоді, як данці посміли завоювати Гамбурґ і втрималися там аж двадцять шість років. І хоча для тої пори, коли час рахували щедрими порціями, не меншими за століття чи хоча б півстоліття, це було сміховинно мало, данцям не пробачили навіть після того, коли вони дали притулок тисячам мешканців міста, вигнаних російсько-наполеонівськими військами. Піратам пробачили, поставивши їм пам’ятник на місці історично вагомої страти сімдесяти морських розбійників. А до данців продовжували відчувати підозріливу настороженість, загалом архетипову у ставленні до найближчих сусідів. Завдяки цьому і постала та сама престижна сьогодні Альтона. У сімнадцятому столітті данський король вирішує, що кон’юнктура досить сприятлива, аби створити конкуренцію Гамбурґу, і розбудовує невеличке рибальське селище до одного з найбільших вільних портів на півночі Європи.

Гамбурзці вирішили не відставати і зосередилися на своїх ґешефтах, у чому фортуна їм сприяла. Поодинокі удари долі, наприклад у вигляді епідемії холери, під час якої в кінці дев’ятнадцятого століття загинуло 8600 осіб, місцеві витримали гідно. І незабаром після цього навіть поставили пам’ятник своїм торговим успіхам, збудувавши знамениту ратушу, яка досі є важливим об’єктом туристичної уваги і вражає погляд насамперед монументальністю своєї дещо мавританської за стилістикою архітектури. Естетам із вишуканим архітектурним смаком ця будівля рідко подобається, зате у ній можна вбачати своєрідний символ і переконливу ілюстрацію того, в якому напрямку розвиватиметься мистецтво у випадку повного свого фінансового узалежнення від бізнесу. Ця архітектура досконало відображає уявлення тогочасного купецтва про справжню красу. У 1964 році Гамбурґ досягає рекордної кількості населення – 1,9 мільйона, і це при тому, що в Берліні, з яким він чесно конкурує як вільне місто з вільним містом, на тій самій площі проживає чи не вдвічі більше народу.

Ріппербан. Рибний ринок

Саме в такому порядку потрібно це консумувати. Вночі із суботи на неділю – знаменитий гамбурзький Ріппербан, а вранці, після цілої ночі розгулу – сніданок в одній із кнайп рибного ринку. Принцип простий – вхід коштує вісім євро, за які можна їсти скільки влізе. Буквально. В асортименті – свіжа риба з нічного улову, а також традиційні страви, що їх вживають на сніданок. До цього – культурна програма. На сцені посеред найбільшої торгової зали рибного ринку – Елвіс Преслі місцевого розливу, скопійований з німецькою дотошністю, старанно рухається під фонограму, гості нічного Ріппербану захоплено допивають своє ранкове опохмільне пиво, танцюють і йдуть снідати, а потім вертаються по домівках. Дехто отоварюється на рибному ринку, де можна придбати абсолютно все, що прибуває до гамбурзького порту, а прибуває сюди справді все. Ящик апельсинів, так само як і ящик ківі, і ще багато інших ящиків зі смаколиками – лише по одному євро, а в кінці торгу – десь близько дванадцятої дня частину нерозпроданого товару просто залишають на асфальті, і його підбирають студенти, китайці, емігранти.

Ріппербан – це автострада в районі найбіднішого гамбурзького кварталу Сан Паулі. Колись давно тунелем, що вів із порту попід Сан Паулі, хворі на чуму проходили до лікарні, розташованої поза межами міста. Пізніше цей район був спалений Наполеоном, який хотів розчистити собі місце для маневрів, аби постріли його сягали Альтони.

Тепер у тутешньому метро потрібно заплатити десять євро «курортного збору», і тоді вам покажуть усі місцеві цікавинки, а також місця, у яких можна відірватися. Найстаріший татуювальний заклад Німеччини, найбільше казино Європи з оригінальним російським вертольотом під стелею у ролі вентилятора, або ж літературні вечори із серії «Читають п’яні письменники». Розваги, які споконвіку пропонувалися тут відвідувачам, трохи змінилися відтоді, як розважатися сюди приїздять багаті туристи, а не матроси із гамбурзького порту. Ці розваги не стали вишуканішими, вони просто втратили трохи автентичності і набули «туристськості». Наприклад, до традиційних стриптиз-барів додалися порнокінотеатри.

Але «туристськість» зовсім не свідчить на користь безпеки цього місця. Радше навпаки. Ті, хто приїздить сюди розважитися, знають, чого їм потрібно остерігатися. Пити можна тільки з пляшки, яку відкривають у тебе на очах, аби до неї нічого не підсипали. На бічних вуличках слід бути дуже обережним, бо там п’яних туристів підстерігають албанські головорізи, які полюють за донорськими нирками, що їх потім продають до дорогих приватних клінік пацієнтам із діалізу. Всі ці небезпеки такі давні і такі незнищенні, що про них уже навіть не пишуть у газетах.

Відвідування культових місцевих кнайп також вимагає певного призвичаєння. Постійні відвідувачі та персонал знають, що сідати на крісла та диванчики тут потрібно обережно, особливо під ранок, бо рідко трапляються місця без залишків блювотиння попереднього гостя. Спілкування із барменами, які вже раннього вечора плутають, з якого боку барної стійки їм слід стояти, як і з кельнерами, що мають труднощі з утриманням рівноваги, справа непроста. Не рекомендується також замовляти тут каву, бо поки вона потрапить на стіл, більшість вмісту горнятка залишиться на пластиковій таці, а допроситися ганчірки, аби повитирати калюжі, буде непросто.

Інтер’єр місцевих кнайп переважно не заторкнутий модернізацією, тож виглядають вони подібно до українських наливайок радянського стандарту, схожий тут і запах. До пива подають безкоштовні канапки зі смальцем, яких можна їсти скільки влізе, проблема тільки в тому, що більшість гостей надто швидко доходить до стану, коли їжа більше не лізе досередини, а навпаки, проситься назовні.

Ну, а більш витривалі можуть вранці послухати двійника Елвіса Преслі і навіть потанцювати під добре визвучену фонограму.

Наслідування невловимого

Усі ці суперечливі історичні подробиці сприяють обережності під час першого знайомства з містом. Але окрім ратуші, яку можна і не оглядати, тут зовсім не відчутно купецькості, несмаку чи атмосфери міщанства, зосередженого насамперед на матеріальній культурі. Можливо, тому, що більшу частину міської забудови здійснював архітектор Фріц Ґьоерт, у прізвищі якого мені вчувається якась «ґьое», що німецькою означає «висота». Спроектовані ним будинки і цілі квартали створюють відчуття легкості, трохи схоже на невагомість, хоча це, мабуть, занадто космічно, ці будівлі нагадують океанські лайнери, які вишикувались на маневри (хоча я і не певна, що лайнери проводять маневри, та й самі лайнери мають у собі щось надто високопарне і зарозуміле, тоді як ці будинки зосереджені, здається, насамперед на тому, щоб зайняти якомога менше місця і не кидатися у вічі). Якщо можна уявити собі зв’язок між ненав’язливістю і симетрією, то саме це відчувається у спорудах Ґьоерта, вибудуваних із темної дрібної цегли, із керамічними оздобами в тон поміж вікнами, із багатоярусними балконами. Ці будівлі великі, багатоповерхові, з десятками, а може, і сотнею вікон, але зовсім не гнітючі, не масштабні, не монументальні, і чомусь відразу видно ті з них, які були побудовані пізніше, вже у середині двадцятого століття, і просто наслідували стиль відомого архітектора. Мабуть, невловиме важко наслідувати.

Пам’ятник Фріцу Ґьоерту, який загинув у роки нацизму, такий же далекий від стереотипного уявлення про монументальність, як і його будівлі. Розміром приблизно як людська долоня, маленький, мабуть бронзовий, а може, і з якогось іншого литва, темний чоловічок у крихітній ніші просто в стіні будинку, на рівні плеча дорослої людини. У цьому є щось зворушливе. Як і в меморіальній таблиці, вмурованій в асфальт богемного району Штерн-Шанце. На таблиці зазначається, що колись тут проходив кордон із Данією. Коли тобі вдається так буденно і просто потоптатися на місці, яке колись було кордоном, за кожен міліметр просування якого праворуч чи ліворуч велися столітні суперечки і навіть війни, завжди почуваєш себе трохи дивно. І в такому вмуруванні таблички в асфальт є велика правильність, яка примушує усвідомити умовність, пов’язану не лише з кордонами минулого, а й з актуальними кордонами. Умовність поділів, викликаних мешканням за «кращими» і «гіршими» кордонами, умовність стереотипів і взаємних уявлень про себе людей по обидва боки кордону, умовність влади паспортів, дозволів та іншого бюрократичного дріб’язку, завдяки якому банальна і вічна проблематика сусідської межі, з якою ніколи не буває все добре, перетворюється на справу міжнародної ваги і намагається викликати до себе нікому не потрібну і не заслужену повагу.

Я не буду далі про Штерн-Шанце, як не буду і про інші турецькі квартали з безкінечними фастфудами і магазинами з усілякою всячиною по 99 центів. Справі німецько-турецького порозуміння присвячено достатньо місця на сторінках тутешньої преси. Мені ж ідеться не про Гамбурґ турецький, німецький, слов’янський чи арабський. Не про Гамбурґ наркотично узалежнений і респектабельний. Ідеться про алхімічну таємницю цієї мішанини непоєднуваного, ідеально достосовану до моїх індивідуальних потреб.

Гамбурґ нагадує великий перетяг, через який проходять усі вітри, усі моди і всі забобони часу, швидко пролітають і не застоюються, як у позбавлених руху водоймах чи у маленьких містечках, часто схожих на такі водойми. Символом цієї відкритості є Ост-Вестштрассе, яка відразу ж кидається у вічі з кожної, навіть найбільш приблизної карти міста і назву якої неможливо не запам’ятати.

Я хотіла би бути корабельним щуром, який втік із якогось іспанського, скажімо, корабля і заблукав у підземному тунелі, що проходить під Ельбою, а потім випадково вибрів десь поблизу причалу, ліниво розлігся на сонці і спостерігає за припливами і відпливами міського транспорту, який тут не лише надземний та підземний, а й надводний, незабаром, мабуть, організують і підводний, чого не зробиш, аби привабити туристів. Або щуром, який заповз на верхівку єдиного невідреставрованого міського костелу, свідомо не відреставрованого, як у Берліні, там теж посеред міста стирчить страшний, обгорілий ще з часів радянських бомбардувань чорний шпиль. Звідти, згори, мабуть, видно всі тутешні 2302 мости, на кожному з яких мені теж хотілося б побувати і побачити в дії ідеальну систему захисту від повені, розроблену після трагедії 1962 року, коли загинуло 315 чоловік, було зруйновано 1700 квартир. Звідти добре видно все – дахи і шпилі, центральні магістралі і загублені в зелені вулички з акуратними віллами, видно сповільнення руху автомобілів у пробках, яке з цієї висоти виглядає, ніби якась організована процесія, що свідомо міняє ритм руху в якомусь величному танці і не має нічого спільного з нервовим шарпанням озлоблених водіїв, видно навіть те, що неможливо розгледіти, а тим більше збагнути з обмеженої перспективи корабельного щура.

Content

Наталка Сняданко
Червона лінія U2

Габмурґ Альтона

Ріппербан. Рибний ринок

Наслідування невловимого