Наталка Сняданко

Невловима лірика буднів

* * *

Минуло кілька днів, перш ніж я збагнула, що у спільному з сусідами коридорі відбулися якісь зміни. Упродовж кількох днів коридор залишався незвично чистим, з квартири навпроти не долинали запахи алкогольних, тваринних і людських випарів, не чулося собачого гавкоту, ввімкненого на повну потужність телевізора, навіть звуків традиційної ранкової подружньої сварки. Спершу це тішило, і я навіть подумала, наскільки щасливішими або принаймні життєрадіснішими могла б зробити багатьох із нас звичайнісінька відсутність сусідів, хоча б тимчасова. Або наявність товстіших стін у наших багатоквартирних будинках і можливість не вникати в інтимні деталі побуту людей за стіною.

Загалом я не маю нічого проти своїх сусідів. Навпаки, мене цілком влаштовує, коли вуйко Зеньо спить не біля стіни, бо тоді його хропіння мені менше чути, я давно звикла, що будильник за стіною спішить на десять хвилин, і мені навіть подобається прокидатися трохи раніше, тим більше що звук сусідського будильника, пом’якшений спільною стіною, не такий різкий і пронизливий, як дзеленчання під самим вухом. Я змирилася навіть із постійним, який ніколи не слабшає, запахом смаженої на салі бульби у нашому спільному коридорі. До таких речей із часом звикаєш, починаєш ставитися з розумінням, виявляти певну цікавість до того, як розвиватимуться події, і навіть усвідомлюєш, що тобі бракуватиме цього всього, якщо воно раптом кудись зникне. І ось тепер, коли звуки сусідської життєдіяльності більше не втручалися у моє власне життя, я раптом замість сподіваного полегшення відчула дивну спустошеність. Чомусь зовсім не тішила омріяна можливість побути на самоті, вслухатися у тишу і не виловлювати у телевізійному чи радіоефірі за стіною приглушені звуки концерту-вітання, а в «живому ефірі» зовсім не приглушені темпераментні суголосся, що виражають намагання погодити між собою непримиренні суперечності, які роздирають і водночас міцно тримають вкупі будь-яку сім’ю, не забезпечену достатньою житлоплощею.

Та повернімося до початку.

1. Відразу два новосілля

– На цьому місці ще зовсім недавно було озеро, – розповіла мені на дитячому майданчику першого ж дня після переїзду до нового помешкання дівчинка з будинку навпроти. Після цієї першої фрази вона зробила багатозначну паузу, правильно збагнувши, що справить на мене сильне враження, а далі почала вже звичне дитяче про те, хто з ким дружить, а з ким посварений, у кого який ровер і скільки ляльок, де продаються найкращі цукерки і які яблуні можна потрусити. Але я слухала не дуже уважно. Після її першої фрази я чомусь відразу уявила собі, що наш будинок, поставлений на місці колишнього озера, обов’язково повинен мати таємничу і нікому не відому історію. Наприклад, що разом із озером на цьому місці загинули русалки і водяники, і тепер їхні душі мстяться новим мешканцям, насилаючи на них дрібні побутові нещастя, тому в будинку часто ламаються крани, вода затоплює усі поверхи, дітям і дорослим постійно сняться страшні сни, всі казки, прочитані на ніч, закінчуються нещасливо, а куплені в магазині цукерки виявляються запліснявілими і зовсім несмачними. Я не була до кінця переконана в тому, чи є у русалок та водяників душі, не кажучи вже про те, чи ці казкові істоти взагалі можуть загинути, але факт існування таємничої історії у будинку, який виріс із справжнього озера, не викликав у мене жодного сумніву. Можливо, якби мені було більше, ніж п’ять років, я відразу збагнула б, що сусідська дівчинка має на увазі невеличкий ставок або й звичайнісінький котлован під фундамент, який багато років чекав на будівельників і був заповнений дощівкою, а тому ніякої романтики в тому, що його засипали, немає. Але з іншого боку, мати власну таємницю теж не так погано. Відтоді я була переконана, що рано чи пізно ця таємниця мені відкриється.

Нас було шестеро: бабця, дідусь, батьки, мій брат і я. Після тривалих спроб налагодити мирне співіснування у затишній двокімнатній квартирі у хорошому районі, з прохідними кімнатами і крихітною кухнею, мої батьки зрозуміли, що ні до чого доброго це не призведе, і почали шукати нову квартиру.

– Ми міняємо дві на чотири, але це відповідно, – сказала по телефону комусь моя мама, і значення цього загадкового «відповідно» не переставало мене мучити, аж поки ми не переїхали і я не побачила все на власні очі.

До нас тут жили кілька квартирантів студентського віку, які, напевно, вселилися відразу після здачі будинку будівельниками. Це наклало на дизайн помешкання помітний відбиток. Незвична прямокутна форма кімнат справляла враження, ніби знаходишся у помешканні, що складається із самих коридорів, довгих, вузьких і погано освітлених. На цементній підлозі лежав пошарпаний та брудний лінолеум, замість шпалер чи принаймні побілки стіни були вкриті сірим, подекуди майже чорним шаром плісняви, вітальню прикрашала вирвана «з м’ясом» батарея центрального опалення, «меблі» складалися з дірявого нічного горщика, який теж чомусь стояв у вітальні, й круглої табуретки на двох ніжках посеред кухні. Всюди впевнено порядкували великі таргани і павуки, які порозтягували свої сіті навіть над кльозетовою мушлею, а запах самої мушлі набув якоїсь особливої нотки за кількатижневий період нашого переїзду, поки туалетом ніхто не користувався. Мені ще ніколи раніше, як і ніколи згодом, не доводилося чути такого запаху. Бували інші, навіть гірші, але цей був особливим. Наша мушля пахла зовсім не так, як брудні туалети в інших помешканнях, і навіть не так, як безкоштовні громадські вбиральні, тобто схоже, але з додатком чогось пряного, так могли би пахнути кілька десятків замулених лісових озер, якби їхній запах вдалося зібрати у концентрат якомусь божевільному Жанові Батісту Ґренуєві. Не знаю, чому мені на думку постійно спадало таке недоречно романтичне порівняння. Можливо, так я проводила сама для себе якусь невидиму паралель із вигаданими мною ж русалками.

Після першої ночі у новій квартирі, проведеної на сяк-так порозкладаних матрацах, уранці у мене була висока температура, все тіло вкрилося великим червоними плямами, які дошкульно свербіли, голова боліла, у вухах шуміло і було важко пересувати ноги. Мама злякалася і повела мене до дільничного педіатра, попередньо змастивши про всяк випадок найбільш болючі місця зеленкою.

Коли я у такому вигляді з’явилася перед купкою знервованих мам і крикливих дітей, що нетерпляче вовтузилися у коридорі поліклініки, черга на мить затихла, а потім діти почали тихенько скімлити, а мами беззвучно пропустили нас без черги. Лікарка серйозно насупилася, оглядаючи поверхню мого тіла, схожу на зламаний світлофор для пішоходів, у якому червона і зелена лампи горять одночасно, попросила мене висунути язика, про всяк випадок зазирнула до правого вуха, послухала пульс, перевірила шуми в серці і багатозначно сказала: «Гм».

– Прошу? – не зрозуміла лаконічного діагнозу моя мама, але замість відповіді отримала скерування на рентген, аналізи і повторне обстеження.

Через кілька днів аналізи показали, що ні вірусний гепатит, ні туберкульозна паличка, ні вітрянка мені на разі не дошкуляють. Лікарка ще раз поміряла мені тиск, перевірила зір, зазирнула про всяк випадок до правого вуха, виписала мікстуру від кашлю та аскорбінову кислоту, пересвідчилася, що коклюшем, скарлатиною та краснухою я вже відхворіла, а потім відвела маму вбік і повідомила, що, мабуть, у квартирі доведеться виводити плюскв. Мама густо почервоніла, забубоніла щось про переїзд, квартирантів і «ці панельні будинки», але лікарка не реагувала на її знервовані виправдовування розуміючим підтакуванням, а лише мовчки дивилася у вікно і чекала, поки мама похапцем збере свої речі і ми вийдемо з кабінету. Відтоді почалася епопея маминої героїчної боротьби, яка була б неможливою без застосування марлевої пов’язки, зсунутих в одну кімнату меблів, тимчасового переселення до знайомих найвразливіших членів сім’ї і невтомного розбризкування по всіх підозрілих місцях високотоксичних сумішей. І ця боротьба завершилася першою тріумфальною перемогою над плюсквами вже через півроку. Мої найсильніші дитячі спогади не існують без гидкого і паморочливого запаху, який оточує маму у марлевій пов’язці, а мама вимітає із закутків мертвих комах.

Таргани мали стати наступними маминими жертвами, але вони виявилися живучішими, ніж плюскви, і не дали вивести себе ні «Дихлофосом», ні китайським олівцем, ні сумішшю варених яєць із борошном та борною кислотою у вигляді розкладених по всіх закутках кульок, ні навіть «Рейдом», який прийшов на зміну всім традиційним засобам боротьби. Кількість тарганів, які жили у нашій квартирі, часом зменшувалася, потім вони перестали заповзати у кімнати і зосередилися тільки на кухні, бували моменти, коли вони поводили себе майже непомітно, могла навіть створитися короткотривала ілюзія перемоги. Але ілюзія швидко зникала, і поступово ми змирилися з думкою, що таргани є органічним складником нашої квартири, як павуки чи мухи. Ми перестали звертати на них увагу і боротися з ними, тим більше що від «Дихлофосу» у мами з’явилося хронічне запалення слизової оболонки горла.

Наші сусіди вселилися майже одночасно з нами. Їх було четверо: пан Зеньо Качка, його дружина Стефа Качка, старший син Лесик Качка і молодший Пилипко. Кількість привезених ними речей, як на мене, не мала шансів поміститися у скромній однокімнатній квартирі, де всі вони збиралися жити. Але сусіди явно дотримувалися іншої думки і хвацько взялися розвантажувати привезене. Вони довго тягали меблі та клунки і шуміли при цьому так, що здавалося, ніби їх як мінімум тринадцятеро. Із нашого, тепер уже спільного, коридору долинали життєрадісні удари меблів об стіни і вхідних дверей об меблі, часом спересердя випускав із себе лайливе слово пан Зеньо, інколи зойкала пані Стефа. Ще до настання темряви їм якимось чином вдалося розміститися в однокімнатній квартирі навпроти, первісний стан якої був значно кращий за те, що довелося застати нам після переїзду, принаймні батареї не були повиривані, а на стінах не видно було грибка. Хоча, можливо, ці дрібниці просто пройшли повз їхню увагу, яку цілком поглинув непростий процес заселення.

Із сусідами треба жити в мирі, а найкраще взагалі дружити. Цим правилом користувалися мої батьки і були готові піти на жертви задля збереження дружніх стосунків. Тому робили вигляд, ніби нам не заважає, що телефон «на блокіраторі» годинами зайнятий, навіть якщо терміново потрібно кудись подзвонити. Зате вже коли ми доривалися до слухавки, теж не обмежували себе у тривалості телефонних розмов. Цьоця Стефа, вуйко Зеньо, а згодом і їхні нащадки часто позичали в нас пляшку оцту, буханець хліба, пачку солі чи десятку до «получки» і забували віддати. Ми не нагадували. З іншого боку, хто знає, що ми самі забували віддати, позичивши. Ми намагалися не зважати і на те, що пан Зеньо вночі часом вибиває головою скло в дверях спільного коридору. Навіть після того, як подібні випадки почастішали і стали повторюватися майже щоночі, а його дружина щоранку прибирала уламки скла та змивала сліди крові, вживаючи при цьому слова, які у нас вдома при дітях не казали. Часом пан Зеньо, вибивши скло, починав дзвонити у наші двері, очевидно сплутавши їх зі своїми. Сонний тато виходив до нього, мовчки клав спати під дверима сусідньої квартири, які йому відмовлялися відчиняти, а вранці так само мовчки проходив повз нього на роботу. Ми не посварилися із сусідами навіть після того, коли вони поїхали на місяць у село, залишивши телефонну слухавку поруч з апаратом.

Ми розуміли, що все це дрібниці у порівнянні з хорошими стосунками. Не заважала нам і постійна наявність у спільному коридорі одного або кількох знайомих пана Зеня, які спали, закушували або дрімали.

Зате цьоця Стефа допомагала татові дістати цемент, вапно, гіпс, фарбу для дверей, фарбу для стін, навіть натирачку для підлоги, яку тоді чомусь називали «мастикою», фанеру, поролон, пінопласт, шпаклівку, скловату, лінолеум, ацетон, змішувач, розчинник, скипідар і ще якусь таємничу речовину, яку тато у розмовах із сусідом називав «раствор» і про яку, крім надзвичайної її потрібності для нашої машини, мені більше нічого довідатися не вдалося.

Батьки навіть намагалися спонукати нас із братом дружити із сусідськими хлопцями. Старшого сина наших сусідів звали Лесик, він ходив до паралельного зі мною 6-го «Д», був худеньким, мовчазним і підтримував дружбу з нашим сусідом на поверсі Тарасиком. Я досі не знаю, яким було повне, себто паспортне ім’я Лесика, мені завжди кортіло у нього запитати, але він був таким сумним, мовчазним і нерішучим, що я не наважувалася. Раптом він соромиться свого майже дівчачого імені й образиться на мене?

А мама мені заборонила ображати сусідських хлопчиків ще після того, як ми з Лєною, Свєтою і Петриком, які жили у сусідньому будинку, бавилися в лікарню, хоча, як на мене, нічого образливого у нашій грі не було. Ми і раніше часто бавилися в лікарню, спочатку пацієнтами ставали улюблені ляльки, а потім кожна з нас по черзі. Петрик був єдиним пацієнтом чоловічої статі, і ми дуже поважали його за це. Тому досі випробували на ньому лише навики користування термометром та проведення штучного дихання за методом «рот в рот».

Але того дня перед нами виникло важливіше завдання. Ідея експерименту виникла у мене напередодні, коли я спостерігала, як ставили клізму моєму маленькому братові. Бабця сказала мені: «Дивись і запоминай хорошенько. Як виростеш, будеш імєть своїх дітей, пригодиться». Я вирішила не чекати аж так довго і відразу ж закріпити навики на практиці. Тому наступного дня принесла з дому клізму і запропонувала Лєні і Свєті навчитися ставити її на Петрикові.

Петрик був слухняним і тихим хлопчиком з довгими віями і завжди грав разом з нами у доньки-матері. Він був загальним улюбленцем серед дівчаток нашого двору та предметом жорстоких дотепів хлопчиків. Почувши про ідею експерименту з клізмою, він важко зітхнув, але погодився, він завжди на все погоджувався. Ми замотали його старими простирадлами, щоб не пручався, і напомпували через клізму водою, як вчила бабця: «Чим більше, тим лучче, шоб желудочок харашо промився». Не врахували ми тільки того, що для промивання шлунка не варто застосовувати воду із підвальної труби, принесену у дитячих відерцях з пісочниці. Після цього експерименту Петрик прохворів цілий тиждень і більше не погоджувався бути нашим пацієнтом. А його мама влаштувала скандал моїй мамі, а також мамі Лєни і Свєти. Моя мама спершу не повірила мамі Петрика, а коли я у всьому зізналася, була вкрай здивована. Мабуть, ця історія не до кінця вписувалася в її уявлення про спосіб розваг власної доньки. Мене завжди вважали дуже спокійною і тихою дитиною, яка весь вільний час проводить за читанням книжок та розведенням кактусів і не має жодних схильностей до катування сусідських хлопчиків. Про всяк випадок мама зі мною суворо порозмовляла, заборонила ображати Петрика і порадила дружити краще з Лесиком.

Лесик зовсім не цікавився вирощуванням кактусів, не мав уявлення, хто такі Шерлок Холмс, Еркюль Пуаро, Ніро Вульф, Мегре чи хоча б міс Марпл, уже не кажучи про якусь там дедукцію, вирощування орхідей чи собаку Баскервілів. Він не міг назвати жодної із найбільш вживаних злочинцями у кримінальних романах цикут, не мав уявлення, як відрізнити померлого від ціанистого калію від отруєного завеликою дозою снодійного, зовсім не орієнтувався у вогнепальній зброї, не кажучи про зброю холодну. Що там казати, цілими днями граючи із Пилипком у карти, він навіть не знав, який пасьянс був улюбленим у Наполеона на острові Святої Єлени. Більше того, він нічого не міг відповісти на запитання, як часто у нього бувають ерекції, чи була у нього вже хоч одна полюція і чи знає він, чому дівчаток час від часу звільняють від занять фізкультурою. І це при тому, що ще починаючи від 4-го класу початкової школи всі у нашому дворі тільки про це й говорили. Особливо коли стояли поруч із старшокласниками чи старшокласницями, які збиралися на перервах покурити у шкільних туалетах, чи коли бавилися у лікарню під час дитячих днів народжень. Важко було собі уявити, що хтось живе так близько, вчиться у паралельному класі й досі про це не знає. Із Лесиком можна було разом подивитися телевізор та пограти в карти, більше ніякі розваги його не цікавили. Це було нудно. Тому наша дружба тривала недовго.

2. Історія міцних напоїв, або Товариство шанувальників мистецтва

З усієї родини наших сусідів тільки вуйко Зеньо претендував на право називатися творчою особистістю.

– Я був колись, ти розумієш, як Шевченко був. Йому батько казали: «З тебе буде велике ледащо або велика людина». І мені батько так казали. Шевченко спився, і я спився. Тіко його посадили, і він прославився, а я через тую горівку зогнию в їдному з тихво підвалів, – пояснював він своїм товаришам у нашому спільному коридорі, потім брав свою пошарпану гітару і починав тужливо наспівувати: «Взєв би я бандуру…» Товариші уважно слухали, і у їхніх посоловілих поглядах на мить з’являлося щось просвітлене, мрійливе, майже нетутешнє. Часом вуйко Зеньо з класики переходив на твори власного авторства, більшість з яких була написана у складній модерністській манері, без чіткого ритму і мелодії, найчастіше на музику були покладені білі вірші, які у свою чергу характеризувалися відсутністю наскрізної теми, логічного зв’язку між окремими куплетами, не кажучи вже про якесь там римування. Ці твори важче сприймалися непідготованою публікою, могло трапитися, що той чи інший слухач починав дрімати і нечемно похропувати, але пильні сусіди тут же його розштовхували і примушували зосередитися на подальшому слуханні. Їхня терплячість викликала повагу, особливо зважаючи на те, що автор не робив пауз між окремими творами і зазвичай закінчував концерт кількагодинними імпровізаціями.

Крім музики, Зеньо проявив себе і в інших видах мистецтва. В першу чергу, у мистецтві образотворчому. Тут його творчість переважно зводилася до портретів, що додавало йому ще більше популярності серед незмінної аудиторії, бо кожен вважав за честь бути намальованим «паном художником». Самі портретовані та їхні друзі легко знаходили подібність між оригіналом та зображенням і зовсім не комплексували з того приводу, що впізнати зображеного не вдавалося окрім них більше нікому, напевно, вони вважали себе причетними до шанувальників справді високого мистецтва, яке не зрозуміти першому-ліпшому, тому жваво обговорювали та ретельно «обмивали» кожну нову роботу. Єдиним, що не викликало сумніву, була схожість усіх портретів пензля пана Зеня між собою, хоча з іншого боку, і в цьому не було нічого дивного, адже тривала дружба товариства шанувальників мистецтва у нашому з сусідами спільному коридорі і солідна кількість уже «обмитих» робіт неминуче призводила до уподібнення між собою і самих портретованих.

Ще одним талантом вуйка Зеня, який шанували всі його друзі, було вміння створювати недорогі алкогольні напої високої міцності в умовах відсутності необхідних складників. Відтоді, як товариство почало збиратися у нашому коридорі, я лише кілька разів чула там класичний запах «Пшеничної», не тої, ясна річ, фабричної, яка, на думку Зеня, «невідомо з чого зроблена», а «своєї, домашньої, з натурального продукту». Але часи натурального продукту закінчилися разом з періодом матеріального добробуту. Почалася епоха економічної кризи, яка негативно вплинула на настрій та оптимізм кого завгодно, але тільки не вуйка Зеня.

Він щодня ретельно готувався до вечірнього візиту своїх гостей. Це можна було визначити як за набором специфічних запахів, які я з часом навіть навчилася ідентифікувати, так і за відходами виробництва, які пан Зеньо спершу складав у спільному коридорі, мабуть плануючи ще попрацювати над можливостями подальшого ресайклинґу. У цьому йому переважно перешкоджала дружина, яка викидала сміття і вибачалася за незручності перед моїми батьками. Мені досі не зрозуміло, як саме у процесі виготовлення алкоголю можуть прислужитися китайський бальзам «Зірочка», яєчна шкаралупа, подерті шкарпетки чи панчохи, металеві замки від портфелів, алюмінієві ложки, рідина для пускання мильних бульбашок, шампунь «Лєсной» чи собачий нашийник проти бліх. Але пан Зеньо якимось чином використовував усі ці та багато інших складників. Найбільшою популярністю користувалися, ясна річ, духмяні одеколонні вироби вітчизняного виробництва від «Красної Москви» і «Ландиша» до «Шипру» і «Для мужчін». Я не здивуюся, якщо саме вуйкові Зеню належить першість саме такого їх використання, яка згодом отримала широку популярність і поза межами нашого спільного коридору. Протягом деякого часу в магазинах навіть спостерігався дефіцит таких товарів. Ясна річ, серед складників, використовуваних в «алхімії для підняття духу», як окреслював свою діяльність сам пан Зеньо, не обійшлося і без пального різного ступеня очищення: від високих октанових чисел 95 і 92 до нижчого і дешевшого А-76, а потім і далі, аж до солярки. Прогресування економічної кризи в державі ніяк не похитнуло винахідливості нашого сусіда та витривалості його друзів, навпаки, їхні зустрічі почастішали і почали відбуватися двічі на день. Щоразу перед цим на сусідській кухні щось готувалося і пахло, але я не ризикну перераховувати складників цього запаху, окрім класичного аромату смаженої на салі бульби, ясна річ, бо цей запах я вже ніколи ні з чим не переплутаю.

3. Сусіди і містика

Спочатку сусіди завели білого кудлатого пса і гордо назвали його Лордом, «жеби був порєдним», як пояснила мені сусідка. Але чи то народна мудрість про вплив імені на характер цього разу не справдилася, чи Лорд занадто гостро переживав невідповідність умов свого проживання до високого титулу, але цей пес став одним із найскандальніших у нашому дворі. Щодня о п’ятій ранку він починав голосно гавкати перед сусідськими дверима, що вели до спільного коридору, вимагаючи, аби його випустили на вулицю. Далі, вже на сходовій клітці, сповіщав усім, що його таки випустили, а потім, перед вікнами будинку, продовжував ранкову прогулянку видиранням вовни з хвостів сусідських котів.

Така вдача аж ніяк не могла зробити його загальним улюбленцем, тому не дивно, що з ним постійно траплялися якісь халепи. Одного разу він приповз додому закривавлений, із жалібним скавулінням і запискою, причепленою до хвоста: «Еще раз разбудіт, уб’ю суку». Невідомо, чому автор послання змінив стать Лорда, але добре принаймні те, що слова автор записки не дотримав.

Іншим разом Лорда мало не збила машина, за кермом якої хтось із сусідів розгледів власника пещеного сибірського кота Амура з третього поверху. Свого часу Лорд намагався перегризти Амурові горлянку, але в останній момент чомусь передумав. Господар автомобіля в останній момент загальмував, назавжди залишивши таємницею те, що саме було його справжнім наміром: загальмувати чи таки переїхати пса.

Часто Лорда били за викрадений із сумки неуважної господині шматок м’яса, якщо неуважна господиня, повертаючись із базару, ненадовго зупинялася поговорити із сусідкою і забувала при цьому про все на світі. Кілька разів йому пропонували отруєну їжу. Але Лорд, підтримуючи традиції всієї родини Качок, виявився напрочуд живучим і не дав звести себе зі світу.

Самим же господарям його непростий характер, очевидно, не дуже заважав. Тому вони завели ще хом’яка, за яким любив спостерігати меланхолійний Лесик, потім рибок, яких Лесик годував, а далі залишили в себе ще й приблудне кошеня, якому Лорд спершу відірвав половину вуха, а після того, як вухо загоїлося, заприязнився з ним, навіть дозволяв їсти зі своєї миски. Тваринна епопея завершилася тим, що хтось із родичів подарував сусідам крілика, мотивуючи це практичною користю і великою кількістю некошеної трави на газонах, що знімало проблему харчування. Сусіди залишили у себе ще й крілика.

Потім Лесик одружився. У це було важко повірити не лише тому, що подія трималася у великій таємниці аж до останнього моменту, коли приготування до весілля було завершено. Сама думка про одруження якось не в’язалася з тихим і сором’язливим Лесиком, який так рідко виходив з дому, що всі дивувалися, побачивши його на вулиці, і який, здавалося, крім своїх рибок і хом’яка, нікого більше не помічав. Тихішим за нього був хіба що молодший брат Пилипко, який боявся навіть задерикуватого кошеняти, яке вже встигло перетворитися на наглого кота. Пилипко рідко піднімав очі, коли розмовляв з кимось, а оскільки і на розмову він наважувався достатньо рідко, то після п’ятнадцяти років, прожитих по сусідству, я так і не можу з певністю сказати, якого кольору у Пилипка очі.

Зрештою, дивним в усій цій історії був не стільки сам факт одруження Лесика, скільки плани молодят жити разом з батьками. Всі, хто довідувався про це рішення, одноголосно зойкали: «Це неможливо!» Такої думки дотримувався весь наш будинок, усі сусідні будинки, а також родичі і знайомі родини Качок. Одностайно відреагували на цю звістку навіть шанувальники таланту пана Зеня, які одними з перших підняли чарки за здоров’я молодих у нашому спільному коридорі і ще протягом тривалого часу кожну свою зустріч починали саме з цього тосту.

Але всі ми помилялися і недооцінювали комбінаторні здібності наших сусідів. Протягом двох вечорів вони інтенсивно пересували меблі, гупали дверима, голосно дискутували і креслили на папері плани помешкання. А на третій вечір гордо покликали нас подивитися, який знайшли вихід із становища. Описати цю неймовірну конструкцію із меблів, штор, відчинених дверцят шафи і поставлених один на один стільців я не беруся. Важливим залишається результат: усі члени родини, яка відтепер складалася із цьоці Стефи, вуйка Зеня, Лесика, його дружини Свєти, Пилипка, пса Лорда, кота Гриця, крілика Ізабелли, хом’яка Лізи й акваріума з рибками, розмістилися в однокімнатній квартирі з кухнею, лазничкою, туалетом, коридором і телефоном загальною площею тридцять два квадратних метри. І протягом двох років родина мирно співіснувала, і цьому співіснуванню ніщо не заважало. Ні те, що незабаром після весілля у молодят народилося немовля. Ні те, що всі, крім цьоці Стефи, були безробітними і жили невідомо на що, точніше, на ту мінімально дозволену законодавством зарплату, яку цьоці Стефі не платили вже протягом двох років. Ні те, що вуйко Зеньо все частіше чаклував на кухні над варивом із незбагненних складників і все частіше розбивав скло в дверях спільного коридору, залишаючи сліди крові на сходовій клітці і підлозі в коридорі, яку тепер уже ніхто за ним не прибирав.

Існування сім’ї виглядало збоку доволі мирно і гармонійно, не збільшилася навіть кількість голосних сварок, переважна більшість їх, як і раніше, відбувалася між представниками старшого покоління. Молодята чи то не сварилися зовсім, чи то робили це тихо, побоюючись, аби руйнація складних меблевих конструкцій не спричинилася до нещасного випадку.

Проблеми почалися, коли вирішив одружитися Пилипко.

На той момент минуло вже три роки відтоді, як ми з Лесиком закінчили школу, і півтора відтоді, як у них з дружиною народилася дівчинка Оленка. Вперше я помітила наречену Пилипка вранці, вона виносила сміття, ще не зовсім прокинувшись, у нічній сорочці з накинутим на плечі шаликом, а потім випадково почула уривок розмови двох сусідок на сходах про те, що «молодший, видать, теж скоро жениться буде». Роки користування спільним коридором навчили мене нічому не дивуватися, коли мова йде про родину Качок, але певне зацікавлення щодо того, як їм цього разу вдасться вирішити проблему взаєморозміщення, у мене виникло.

Якщо вірити звукам, що долинали із сусідньої квартири, ситуація розвивалася не так мирно і конструктивно, як під час одруження старшого сина. Того ж вечора звуки сімейної сварки між представниками найстаршого покоління були дуже голосними, хтось часто заходив і виходив із квартири, голосно гримаючи дверима, чувся собачий гавкіт, котячий вереск, жіночий плач, потім усе різко змовкло, а вранці скло у вхідних дверях до нашого коридору було в черговий раз вибито, його уламки змітала докупи наймолодша з невісток, а ввечері, зустрівшись біля під’їзду відразу з трьома представниками чоловічого складу сімейства Качок, я помітила, що кожного з них прикрашає великий синець під оком.

Але незважаючи на тілесні пошкодження, ситуацію, очевидно, вдалося вирішити, бо того ж вечора за стіною почали пересувати меблі. Цей процес тривав приблизно тиждень, а потім з квартири сусідів зникла цьоця Стефа. Хоча в її остаточне зникнення мені не вірилося, я просто не уявляла собі, що вона зможе покинути своїх домашніх і змусити виживати самостійно. А крім того, мені здавалося, що її голос і далі час від часу долинає з-за сусідських дверей і супроводжується гострішим, ніж звичайно, запахом смаженої на салі бульби. Так ніби до страви додавали ще цибулі. Після цього на балконі квартири Качок, як правило, з’являлася свіжовипрана білизна. Цьоця Стефа і раніше брала на себе всі господарські обов’язки, тому не було б нічого дивного, якби вона продовжувала опікуватися родиною і після свого зникнення. Сусіди подейкували, що цьоця Стефа пішла до коханця, але невідомо було, наскільки можна цьому вірити, бо плітки є плітки. А крім того, її зникнення «в нікуди» набагато краще вписувалося у красиву історію про таємницю нашого будинку, що виріс із озера і тепер зберігає якусь таємницю, що проявляється час від часу. Чому б і не такими ось загадковими зникненнями мешканців.

Ще за якийсь час «вступився геть» і сам пан Зеньо, щоправда, його друзі продовжували збиратися у нашому спільному коридорі, і часом мені здавалося, що його голос теж чути з коридору, хоча вночі більше ніхто вже не вибивав шиби і не юшив кров’ю по підлозі. Можливо, пан Зеньо став менше пити, можливо, переніс свій ритуал до якогось іншого місця, а може, голос у коридорі належав не йому. Подейкували, що пан Зеньо переселився до підвального приміщення під назвою «елєватор», де раніше зберігав свої інструменти. Але тоді він обов’язково переніс би туди і зустрічі з товариством шанувальників своїх талантів, а оскільки цього не трапилося, то відсутність пана Зеня видавалася мені не менш таємничою, ніж зникнення його дружини.

Таким чином густота заселеності сусідської квартири суттєво знизилася, і тепер площу ділили між собою лише дві сім’ї. Необхідні для цього конструкції меблів уже було створено раніше, тож особливих зусиль від молодят їхнє облаштування не вимагало.

У фінансовій ситуації родини теж нічого не змінилося, принаймні офіційно. Працевлаштованою з усіх завжди була тільки цьоця Стефа, всі решта переважно проводили час вдома перед телевізором, кілька разів на тиждень зникаючи з дому на ніч, щоб повернутися вранці з якимись мішками, клунками і торбами. Сусіди називали це «вони роблять бізнес», і, можливо, саме цей таємничий бізнес спонукав наступні зникнення.

Третім щез Лорд. Уже протягом кількох тижнів перед цим пес поводився дивно. Наприклад, замість того, щоб гризтися з котами, він почав уникати зустрічі з ними, а одного разу я навіть бачила, як він люто вчепився у горло іншому сусідському псові, захищаючи Амура. Переляканий пес втік, а розгублений кіт про всяк випадок зашипів на захисника. Тоді Лорд, підібгавши хвоста, ганебно зник у кущах. Кіт розгубився ще більше.

Крім того, Лорд припинив голосно гавкати щоранку під дверима, цюняти на сходовій клітці, лякати дітей, красти ковбасу із сусідських сумок і навіть вивазюкувати свою білу шерсть по калюжах, тож тепер можна було розгледіти її природній колір. Він міг цілими днями непорушно пролежати на килимку у нашому спільному коридорі, апатично споглядаючи всіх, хто проходив повз. Траплялися дні, коли Лорд відмовлявся від їжі і не рухався зі свого килимка, навіть коли йому пропонували найбільші кістки або і шматки м’яса. У ці дні поруч із ним можна було часто знайти невеличку купку лайна, за яку пса спочатку карали, але зауваживши повну відсутність реакції на покарання, почали мовчки прибирати.

Лорд ставав трохи схожим на себе колишнього тільки в ті дні, коли мені здавалося, що з-за сусідських дверей долинає голос цьоці Стефи. Він голосно гавкав, майже як колись, і радісно метушився у спільному коридорі. Так само реагував він і на нічим не підтверджену тимчасову присутність у сусідській квартирі вуйка Зеня. Часом Лорд обнюхував сходи до підвалу, а одного разу я навіть застала його за тим, що пес переносив кісточки від свого сніданку до «елєватора» і складав під замкненими дверима. Але подібні пожвавлення траплялися дедалі рідше, пес схуд і обліз, а одного дня кудись зник. Відтоді під сусідськими дверима щоранку з’являлася невеличка купка сухого собачого лайна. Невідомо, яким чином вона потрапляла до нашого спільного коридору крізь зачинені двері.

Після зникнення пса Лесик і Пилипко почали частіше вирушати на загадкові нічні екскурсії. Часом поверталися ще тієї ж ночі і до ранку тягали через коридор важкі мішки та ящики. А часом їх могло не бути протягом кількох днів. І тоді мішків та ящиків було ще більше.

Одного разу з такої мандрівки повернувся лише Пилипко. Того вечора нічого не заносили і не виносили з квартири, натомість до самого ранку чувся голосний плач Лесикової дитини.

– Поїхав до Польщі на заробітки, – лаконічно відповідала на запитання сусідів дружина Лесика, чомусь відводячи убік очі. На питання, коли він збирається повернутися, відповідала невизначено:

– Там видно буде.

Але потім зникла і Лесикова дружина разом із дитиною.

– Поїхала в гості до мами, – не менш лаконічно відповідала на запитання дружина Пилипка.

Минув рік, але ні сам Лесик, ні його дружина так і не надумали повертатися. Тільки інколи вечорами з-за стіни, як колись, чути було приглушений дитячий плач, а під сусідськими дверима з’являлася купка собачого лайна. Зникнення решти домашніх тварин пройшло непоміченим.

Залишившись удвох у квартирі, Пилипко з дружиною деякий час продовжували існувати у виробленому попередньо ритмі, так ніби не наважувалися повірити, що на світі буває така розкіш, як однокімнатна квартира на двох. Вони продовжували розмовляти між собою пошепки, наче боялися, що їх почують, нечутно пересувалися вночі до туалету, навіть кохалися вони все ще за старою звичкою, шепочучи одне одному на вухо задихане «Тихше, тихше», яке ритмічним відлунням продиралося крізь тонку перегородку стіни між нашими помешканнями.

Але поступово усвідомлення власної свободи заволоділо ними. Вони почали все частіше вмикати музику і телевізор на повну потужність, спілкуватися, кохатися і сваритися між собою все голосніше, гримати дверима, виходячи вночі з туалету, і все частіше забували покласти слухавку на телефон, позбавляючи нас зв’язку. Більше в існуванні Пилипка і його дружини нічого не змінилося. Вдень вони і далі майже не виходили з дому, їли смажену на салі картоплю і дивилися телевізор, час від часу Пилипко зникав кудись вечорами, а вранці його разом із численними клунками привозила додому машина. Якби не голосна музика і сварки, що почастішали, про існування сусідів можна було б взагалі забути. Саме в цей момент я на кілька місяців виїхала з міста. А коли повернулася, довідалася, що одного дня приїхала міліція і почала обшук сусідської квартири. Пилипка вони забрали із собою. Пилипкова дружина теж «поїхала до мами». Квартира наразі порожня. Кажуть, туди час від часу навідується вуйко Зеньо зі свого «елєватора», але я ніколи його не бачила. Єдиним, що підтверджує цю чутку і нагадує про те, що тут жила родина Качок, є стійкий запах смаженої на салі бульби. Мабуть, він так ніколи і не вивітриться.

Content

Наталка Сняданко
Невловима лірика буднів

* * *

1. Відразу два новосілля

2. Історія міцних напоїв, або Товариство шанувальників мистецтва

3. Сусіди і містика