Наталка Сняданко

Конкурс Найбридкіших Смертників

* * *

Щорічний Конкурс вибору чотирьох найбридкіших хворих світу відбувався уже втринадцяте. У його бренді поєднувалися символіка Червоного Хреста і піратського прапора – на фоні білого полотнища із червоним хрестом рельєфно виділялися чорним перехрещені людські кістки і череп. Цього року Конкурс проходив в Україні. Ідея його створення належала відомому магнатові шоу-бізнесу Мао Сень-Піну із Нью-Йорка, він же забезпечував фінансування. Основних умов участі в Конкурсі було дві: невиліковне захворювання кожного з учасників та особлива потворність хвороби, яка мала викликати відразу замість співчуття. Фіналісти Конкурсу їхали у двотижневу подорож містами своїх мрій. Протягом цієї подорожі, яка ставала центральною темою світових газет, виконувалися всі забаганки хворих, які протягом туру мали брати участь у численних прес-конференціях і зустрічах з публікою, терпляче відповідати на питання і старанно оголювати перед теле– та фотооб’єктивами свої пухлини, гнійники та екземи.

Мао Сень-Пін називав цей Конкурс доброчинною акцією і тішився славою всесвітньо відомого мецената, але далеко не всі були згідні з таким визначенням. Прискіпливі недоброзичливці підрахували, що протягом цих тринадцяти років бізнесмен, користуючись статусом мецената, звів до мінімуму свої податки, а його прибутки, не в останню чергу і завдяки медіа-резонансу від Конкурсу, виросли настільки, що Конкурс можна сміливо вважати вигідною інвестицією, яка не має нічого спільного з харитативністю.

Бульварна преса відразу ж розтиражувала цифри цих прибутків, вартість нерухомості, якою володіє меценат, його щомісячні видатки, з’явилися навіть компроматні фото – Мао Сень-Пін в борделі, Мао Сень-Пін серед наркоманів, Мао Сень-Пін у дуже нетверезому стані.

Серйозна преса сумнівалася, чи можна будувати шоу-бізнес на стражданні смертельно хворих, чи морально примушувати їх виставляти напоказ свої болячки, чи добре витрачати на це кошти, звільнені від податку, бо якби ці податки пішли на лікарні, то, можливо, завдяки вчасному лікарському втручанню вдалося б зменшити кількість невиліковно хворих.

Ще більш поважні аналітичні видання друкували розлогі есеї про кризу індустрії розваг, інфляцію смаків та уподобань, притуплення людської вразливості і загальний занепад духовності та моралі. Фейлетоністи поважних аналітичних видань саркастично розмірковували про те, що шоу-бізнес ніколи не відзначався особливо тонкими естетичними смаками, але якщо раніше в центрі його уваги принаймні було вродливе людське тіло, навіть нехай у вигляді сумнівної краси силіконового стандарту, то тепер увага публіки скеровується на найпотворніше. Ще трохи, і повернеться середньовічна мода на публічні страти, тортури на дибі, спалення відьом, і тоді різко впадуть телерейтинги всіх популярних передач, навіть прямих трансляцій з боксу серед суперваговиків. Найбільші песимісти пророкували майбутній занепад й індустрії сексуальних розваг.

Мао Сень-Пін ображався на такі заяви, наводив цифри своїх щорічних пожертвувань на Конкурс, які визначалися шестизначними цифрами, не вказуючи при цьому, ясна річ, що 70% цих коштів витрачається на рекламу, і скаржився на чорну людську невдячність. Цю полеміку преса друкувала не менш активно, наводилися коментарі незацікавлених осіб і авторитетних експертів, а всі публікації, як прихильні, так і критичні, переважно передували черговому Конкурсу Найбридкіших Смертників, від чого популярність і прибутки Мао Сень-Піна неухильно зростали.

Цього року критичних голосів було особливо багато. Можливо, причиною став нещасливий порядковий номер Конкурсу і пов’язані з цим технічні недоліки. Наприклад, українських організаторів звинувачували у тому, що зникла частина виділених спонсором коштів. Ті, ясна річ, заперечували і вважали причиною таких звинувачень примітивну заздрість тих країн, які так і не стали місцем проведення Конкурсу, хоча дуже цього прагнули. Дехто вважав, що Конкурс спершу повинен пройти у всіх країнах Європейської Спільноти, а другий і третій світ можуть зачекати. Але місце кожної наступної імпрези призначав сам Мао Сень-Пін. Він обрав Україну, бо його остання, п’ята за порядком, дружина виявилася українкою і розповідала, що цей край неймовірно гарний, не кажучи вже про якість тутешніх чорноземів, останнім часом трохи підіпсуту екологічною кризою.

Четвірка невиліковно хворих українців та українок була бездоганною з точки зору журі. При всьому бажанні нікому б не вдалося дорікнути організаторам, що хвороби учасників надто поважні чи недостатньо потворні. Журі подбало і про відображення локального колориту, кожен із учасників мав найбільш розповсюджену у своїй місцевості хворобу, вияви якої були гіпертрофованими відповідно до вимог Конкурсу. Вражав і юний вік фіналістів, адже ніхто з них не мав шансів дожити до вісімнадцяти.

Тринадцятирічний Кєша з Донецька народився у сім’ї шахтарів і став першим відомим медицині випадком успадкування найстрашнішого професійного легеневого захворювання гірників. На стінках його дихальних шляхів відклалося стільки вугільного пилу, скільки збирається у дорослого шахтаря за тридцять років безперервного стажу. Вже понад три роки Кєша не може самостійно пересуватися і дихає тільки завдяки спеціальним кисневим пристроям. Хлопчик розповідав журналістам, що пісяє і какає він кров’ю, а на доказ спльовував червоною слиною у хустинку. Кєша – кількаразовий чемпіон Донецька з шахів, переможець міської олімпіади з фізики, пише вірші, причому українською мовою, що дуже дивує його родичів, адже в сім’ї ніхто, крім нього, цією мовою не володіє.

У п’ятнадцятирічного киянина Петрика місяць тому діагностували лейкемію, яка прогресує з незнаною досі лікарям швидкістю, і лікарі не гарантують, що він проживе ще хоча б півроку. Організм Петрика відмовився перетравлювати їжу, а м’язи кишківника – стримувати кал та сечу, тому коли хлопець не носив підгузника, то всюди залишав за собою брудні смуги та калюжі. М’язи Петрика поволі відмирають. Минулого місяця у нього віднялися руки і ноги, а волосся почало рости всередину, що супроводжується сильними головними болями. Петрик демонстрував журналістам рентгенівські світлини свого черепа і щокілька хвилин закочував очі, голосно стогнав і бився в конвульсіях, на губах у нього з’являлася піна з неприємним запахом.

Одинадцятирічна Леся і дванадцятирічна Орися зі Львова зрослися тілами, немов сіамські близнючки, хоча насправді були лише сусідками. Трапилося це кілька років тому. Вони мешкали недалеко від військового полігону, і необережно кинута звідти граната якимось чином долетіла до дитячого майданчика і розірвалася просто в пісочниці, повз яку саме проходили дівчатка. Діти чудом залишилися живі, але вибухова хвиля міцно притисла їх одну до одної і поплавила шкіру, а розпечене м’ясо годі було розірвати. Лікарі відмовилися оперувати, бо шанси на успіх були надто мізерні. Після пережитого внутрішні органи дівчаток були у такому ж зужитому стані, як у 80-річних бабусь. У Лесі та Орисі трусилися руки, підгиналися ноги, волосся було сивим, а зуби штучними. На їхньому спільному, туго перебинтованому передпліччі можна було роздивитися шматки поплавленої вибухом плоті, яка визирала з-поміж бинтів гнійними шматками. Молодими залишилися тільки пружні сідниці та тугенькі, щойно заокруглені груденята. Леся і Орися стали фаворитками чоловічої частини журі, а Кєша і Петрик – жіночої.

Перший серйозний скандал у пресі вибухнув після того, як з’ясувалося, що діти-смертники з невідомих причин різко змінили маршрут своєї подорожі і тепер замість Венеції, Парижа, Нью-Йорка і Праги оглядатимуть Познань, Ґданськ, Лодзь і Краків. Більше того, вони не подорожуватимуть у бізнес-класі найкомфортніших світових авіаперевізників, як їхні попередники минулих років, а їздитимуть по містах Польщі міні-автобусом, щоправда, німецького виробництва. Зате кожен із них отримає решту спонсорських коштів готівкою, що стане нововведенням у сценарії Конкурсу. Газетярі звинувачували українських розпорядників у відмиванні грошей, у жорстокості до дітей і навіть у намаганні «покласти гроші їм у могилу». Адже невідомо, чи витримають важко хворі діти таку виснажливу мандрівку. Декілька українських газет надрукували документи з підписаною дітьми та їхніми батьками згодою на таку зміну маршруту і гарантували справжність цих документів. Після цього скандал трохи вщух, але у пресі продовжували з’являтися незадоволені відгуки.

А тим часом завершилися останні приготування, і діти вилетіли з Києва спеціальним рейсом до Варшави, звідки їх відразу ж перевезли до Познані – місця офіційного початку подорожі. Там на них уже чекали місцеві журналісти, які з’їхалися сюди на автомобілях з модними патріотичними наклейками із зображенням польського герба, у якому замість білого орла був чорний німецький, підписаний: «Я гордий, бо я із Сілезії». Таким чином сучасна свідомість місцевого населення впоралася з історичною травмою багаторічного панування німців на тутешній території.

На летовищі дітям роздали туристичні буклетики англійською та французькою мовами, з яких можна було довідатися координати місцевих готелів, ресторанів, музеїв та повій, а також прочитати, що назва міста Познань походить від слова «пізнатися», бо саме тут багато століть тому зустрілися засновники міста, брати Лех, Чех і Рус.

Відразу ж після обіду в дорогому ресторані за дітьми прийшов екскурсовод, який вважався одним із найкращих місцевих істориків та краєзнавців.

– Познань – місто церков, – такими словами почав свою розповідь краєзнавець і протягом наступних дванадцяти з половиною хвилин перелічував міські церкви, архітектурні стилі, роки будівництва, руйнації та відбудови, прізвища архітекторів. Так-от, Познань – місто церков, – повторив екскурсовод на тринадцятій хвилині, й Орися з Лесею ввічливо знизали спільним плечем. Мабуть, їх важко було здивувати кількістю церков, а може, вони вважали, що у Львові церков усе одно більше.

На ринку екскурсовод повідомив дітям, що тут стоять майже самі відбудовані після війни кам’яниці, а старих збереглося відносно мало, потім знову довго перемішував прізвища з датами і назвами архітектурних стилів, а в кінці повідомив, що бажаючі можуть щодня опівдні побачити, як стукаються ріжками знамениті познанські козлики над фасадом міської ратуші. Леся і Орися наступного дня так і зробили, і якась бабця розповіла їм, що цих козликів наказав поставити над годинником познанський воєвода багато століть тому, коли над ратушею з’явився перший годинник. На святковий прийом з цієї нагоди кухар готував оленину, але йому не пощастило, і м’ясо пригоріло. Тоді кухар віддав наказ зловити двох козенят, з яких збирався нашвидкуруч приготувати печеню. Та козенята втекли аж на верхівку ратуші, де почали стукатися ріжками. Це побачили запрошені на учту гості і довго тішилися незвичним видовищем. Воєвода так зрадів вдалому перформансу, що віддав наказ зробити механічних козликів і розмістити їх на тому ж місці. Як склалася доля святкового обіду і самого кухара, бабуся не розповіла.

Рівно опівдні козенята і справді вискочили з-за своїх дверцят і дванадцять разів буцнулися ріжками під бій годинника. Вони видалися дівчаткам якимись надто іграшковими і непереконливими на тлі масивного золоченого циферблату годинника. Значно більше їм сподобався пам’ятник типовому познаняку в кашкеті та з велосипедом, а найцікавішим у цьому місті видався чудернацький замок зі сходами-лабіринтами та потаємними дверцятами, у роки Другої світової війни пристосований нацистами відповідно до химерних потреб фюрера. Дівчатка не вміли висловити відчуттів, які викликала у них ця імпровізована екскурсія містом, але поєднання практичного дядька у кашкеті з простацьким обличчям і таємничого замку справило на них найбільше враження, а від розповідей екскурсовода залишилося у пам’яті тільки те, що у дев’ятнадцятому, здається, столітті міська влада чомусь вирішила, що конче необхідно, аби всі будинки були однакової висоти, і навіть почала втілювати цей проект на практиці, але потім, на щастя, передумала. Леся і Орися намагалися уявити собі вирівняні під лінійку дахи будинків, їм здалося, що це виглядало б нудно. Ще дівчатам запам’яталося, що екскурсовод не вимовляв літери «р» і прикривав лисину шкіряною кепкою. Дивно, що йому не було в ній душно.

На обіди і вечері дітей возили до найдорожчого ресторану в Познані, де був великий вибір наїдків та напоїв, а бажаючим подавали навіть легкі наркотики. На прес-конференції журналісти насамперед поцікавилися, чи замовляє хтось ці наркотики, і були розчаровані негативною відповіддю. Тим не менше більшість газетних публікацій, які вийшли наступного дня, розпочиналася із розмірковувань, наскільки моральним є саме цей елемент програми. Жовта преса пішла ще далі і припустила, що під виглядом легких наркотиків дітям пропонують кокаїн або і героїн, та ще й примушують казати неправду на прес-конференціях. Власники ресторану навіть подали в суд за наклепи на одне із познанських видань.

Після кількох днів, проведених у Познані, фіналісти Конкурсу перемістилися до Ґданська, де їх приймали не менш урочисто, а для повноти вражень розмістили у найдорожчому готелі морського узбережжя в Сопоті, десь за годину автомобілем від центру міста. Прес-конференцію довелося перенести через погіршення стану Петрика, якого два дні не відпускав сильний спазм головного болю. Лікар, який супроводжував поїздку, навіть побоювався, що хлопчика доведеться терміново відправити додому. Але біль попустив, і рентген показав, що волосся Петрика виросло ще на кілька міліметрів, небезпечно наблизившись до найчутливіших ділянок кори головного мозку. Тепер він майже безперестанку блював, що зовсім не відлякувало журналістів, швидше навпаки, вони з готовністю підставляли свої мікрофони та відеокамери під бризки Петрикового блювотиння з кров’ю, а ефектні кадри друкувалися на перших полосах газет. Екскурсію історичною частиною Ґданська організатори відмінили, і дітей просто провезли вздовж центральної вулиці, а щоб вони не перевтомилися, всіх посадили в інвалідні візочки, навіть Орисю і Лесю, які ще здатні були пересуватися самостійно. Діти мовчки роздивлялися дощові ринви, які закінчувалися фігурними драконячими головами із литва. Із цих роззявлених пащ у дощові дні на бруківку напевно стікає вода.

У Ґданську їм роздали туристичні буклетики російською мовою, з яких можна було довідатися, що вулички у місті красиві, інтер’єри історичні, готелі комфортабельні, а кав’ярні затишні. «Познанський екскурсовод хоча б дати якісь називав, нехай вони і не запам’яталися, а все ж таки інформація», – подумали собі Орися і Леся. Буклет завершувався фразою: «Тихая, уютная улица Маряцка пленяет романтизмом». І звучало це чомусь майже загрозливо, можливо, через те, що маріїнська символіка в назві вулиці у цьому «моряцькому», ледь не «боцманському» варіанті перекладу відгонила якимось нічним портовим притоном.

Протягом трьох наступних днів діти багато сиділи на морському березі, вдихали вологе повітря і спостерігали за чайками, а останнього ранку перед від’їздом ще раз прогулялися центральною вулицею, куди з бічних провулків м’якими бруднуватими клаптями виповзав туман і прокладав поперечні борозни у заломлених поміж будинками променях сонця. Орися сказала, що її тато, який захоплюється фотографією, називає це «добрим світлом».

Потім довго їхали до Лодзі, дорогою довелося часто зупинятися, бо від постійного блювання Петрик почав втрачати свідомість і лікар боявся за його стан. Подорож тривала майже цілий день, і надвечір діти потрапили нарешті у свої заброньовані заздалегідь номери найбільшого в місті готелю, розташованого за кілька метрів від центральної міської променади під назвою Пйотрковська, яка о цій порі вже світилася всіма неоновими фарбами.

Від екскурсії містом вирішили відмовитися, аби зайвий раз не стресувати хворих, прес-конференцію організували в готелі. Журналісти Лодзі зацікавилися приїздом фіналістів Конкурсу не так численно, як їхні познанські та ґданські колеги. Невідомо, чи була у цьому регіональна специфіка, чи поступова втрата інтересу до події і втома публіки від цілодобових трансляцій ходу мандрівки центральними телеканалами. А можливо, у Лодзі просто було небагато журналістів.

На вечірньому банкеті третього дня після приїзду місцеві організатори розповіли, що з історичної та туристичної точки зору Лодзі не дуже є чим похвалитися, переважно люди гуляють тут уздовж Пйотрковської, а ще можна оглянути старі мануфактури, адже якщо Ґданськ – колиска польської незалежності кінця ХХ століття, то Лодзь – місто перших мануфактур і соціалістичного руху початку того самого століття. З таким визначенням не погодилися Леся і Орися, які самостійно блукали містом після того, як втекли від надокучливих опікунів з інвалідними візками, і були приємно вражені великою кількістю гарних старих кам’яниць та парків, подвір’ями, з яких тхнуло сечею, але всередині ховалися хоча й пошарпані, зате дуже гарні будиночки. Особливо їм сподобалося, що усі таблички з назвами вулиць містили короткі пояснення про те, чому вулицю названо саме так. Наприклад, Марія Склодовська-Кюрі – вчена, Стефан Жеромський – письменник, 3 травня – День польської конституції 1791 року. Тепер дітям нарешті стало ясно, чому у польських містах так багато вулиць 3 травня. Батько Орисі колись казав, що коли потрапляєш до чужої країни і бачиш дати на назвах вулиць, то почуваєшся ошуканим, бо ніколи немає певності, чи це якась невідома тобі історична дата, чи просто всі вулиці тут замість назв мають лише номери, – наприклад, із заходу на схід від 3 до 33, а з півночі на південь від 33 до 200.

Подорож до Кракова здійснили не у міні-бусику, а в машині «швидкої допомоги», винайнятій спеціально для цієї поїздки. Петрикові було зовсім погано, до нього долучився ще й Кєша, у того від частої зміни клімату почався дуже сильний кашель, який важко було зупинити. Газети шаленіли, друкуючи репортажі під заголовками «Діти помирають дорогою», «До Кракова доїдуть тільки двоє, додому не повернеться ніхто» і т. п. Від екскурсії містом традиційно відмовилися, прес-конференцію обмежили до чверті години і провели її просто в невеличкій приватній клініці за містом, куди поселили дітей замість передбаченого програмою готелю на ринку. На прес-конференцію пропускали тільки за спеціальними запрошеннями і суворо обмежили кількість журналістів. Після традиційного питання про наркотики і старанно сфільмованого приступу блювання Петрика раптом піднявся член Товариства за підтримку евтаназії, як було написано великими літерами на його футболці. Замість того щоб задавати питання, він підняв угору руку, замахнувся і щось кинув на сцену. Пролунав вибух.

Нікого з дітей врятувати не вдалося, постраждали також кілька журналістів, які стояли у перших рядах. Терориста затримали і почали резонансний судовий процес, у ході якого з’ясувалося, що українські організатори таки фальшували фінансові документи. І хоча заяви фіналістів Конкурсу та їхніх батьків про відмову від дорогих видів транспорту були справжніми, підробними виявилися самі хворі. Всі страхітливі симптоми були імітованими, а самі діти походили із сімей поважних урядових працівників. Провладна українська преса намагалася мляво виступити на підтримку організаторів, мовляв, пожаліли хворих, та й поплатилися за це життям власних дітей, але звинувачень у корупції все одно з’являлося більше. Світова преса була забезпечена резонансною темою на кілька місяців. Популярність і прибутки Мао Сень-Піна росли в геометричній прогресії.

Content

Наталка Сняданко
Конкурс Найбридкіших Смертників

* * *