Харис Джоан

Бонбонени обувки

Джоан Харис

Бонбонени обувки

(книга втора от триилогията Шоколад)

Част първа

Смъртта

Сряда, 31 октомври

Денят на мъртвите

МАЛКО ИЗВЕСТЕН Е ФАКТЪТ, ЧЕ БЛИЗО ДВАЙСЕТ МИЛИОНА писма годишно се адресират до мъртъвци. Хората забравят да преустановят изпращането на писмата – тези скърбящи вдовици и неоспорими наследници – и абонаментите за списания продължават, далечните приятели тънат в неведение, библиотечните глоби остават неплатени. Това прави към двайсет милиона циркулярни писма, банкови извлечения, кредитни карти, любовни послания, рекламни брошури, поздравителни картички, уведомления и сметки, които всеки ден падат върху изтривалките или паркета, подхвърлят се небрежно през оградата, тъпчат се в пощенските кутии, трупат се на стълбите, въргалят се ненужни пред вратите и праговете и така и не достигат до адресата. Мъртвите нехаят. По-важното е, че и живите нехаят. Живите просто затъват в ежедневните си грижи и изобщо не забелязват, че съвсем под носа им стават чудеса. Мъртвите оживяват.

Не е кой знае какво да се съживи мъртвец. Една-две сметки, име, пощенски код – нищо, което да не може да се намери в стар плик с боклук, разкъсан (може би от лисици) и оставен на прага като подарък. От захвърлена поща може да се научи много: имена, банкови данни, пароли, електронни адреси, идентификационни кодове. С подходящата комбинация от лични данни можете да си откриете банкова сметка, да наемете кола, дори да подадете молба за нов паспорт. Мъртвите вече нямат нужда от тези неща. Както казах, подарък, който само чака да го вземете.

Понякога Съдбата дори сама ви го поднася, така че си струва да бъдете нащрек. Изнесат ли менюто за деня – и дяволът се нарежда на опашката. Затова аз винаги чета некролозите, като понякога успявам да се сдобия със самоличността на починалия, преди още да е погребан. И затова щом зърнах траурния знак и претъпканата пощенска кутия отдолу, приех подаръка с благосклонна усмивка.

Разбира се, не беше моята пощенска кутия. Тук пощата работи доста изрядно и писмата рядко се доставят на погрешен адрес. Още една причина да харесвам Париж – освен заради храната, виното, театрите, магазините и буквално неограничените възможности. Но Париж е скъп, разходите са огромни, а и впрочем от известно време насам жадувам за нова промяна. От около два месеца играя на сигурно, преподавам в един лицей в 11 район, но след неотдавнашните размирици там реших, че е време да се махна (като взема със себе си двайсет и пет хиляди евро общински средства, вложени на сметка на името на бивш колега, които след две-три седмици дискретно ще изтегля) и да си потърся апартамент под наем.

Започнах от левия бряг на Сена. Апартаментите там не ми бяха по джоба, но момичето от агенцията не го знаеше. Така че представяйки се под името Ема Уиндзор, с английски акцент, небрежно стиснала под мишница дамска чанта "Мълбъри", обута в копринени чорапи, над които сладко шумоляха дрехи от "Прада", аз прекарах приятна сутрин в разглеждане на витрините.

Пожелах да разгледам само немебелираните жилища. На левия бряг имаше няколко такива: просторни апартаменти с изглед към реката, мезонети с градини на покрива, луксозни мансарди с лъскави паркети.

С известно съжаление отхвърлих всички предложения, макар че не можах да устоя на изкушението пътьом да отнеса няколко полезни неща. Списание в неразкъсана опаковка с клиентския номер на абоната, две-три циркулярни писма, а на едно място намерих злато: кредитна карта на името на Амели Довил, която можеше да се активира само с телефонно обаждане.

Оставих на момичето номера на мобилния си телефон. Номерът е на името на Ноел Марселен, с чиято самоличност се сдобих преди няколко месеца. Плащам сметките относително редовно – горката жена почина миналата година на деветдесет и четири годишна възраст, – но затова пък всеки, който се опита да проследи обажданията ми, ще се затрудни, докато ме открие. Абонаментът ми за интернет също е на нейно име и го плащам редовно. Ноел е твърде ценна за мен, за да я изгубя. Но никога няма да бъде основната ми самоличност. Първо, не искам да съм на деветдесет и четири. Освен това ми омръзна да получавам брошури за помощни приспособления за изкачване на стълби.

Последната ми публична самоличност беше Франсоаз Лавери, учителка по английски в лицея "Русо" в 11-и район. Трийсет и две годишна, родена в Нант, омъжена и в същата година овдовяла, бивш съпруг – Раул Лавери, загинал при автомобилна катастрофа в навечерието на първата годишнина от сватбата им (стори ми се романтично, донякъде обясняваше леко меланхоличния ѝ нрав). Строга вегетарианка, малко срамежлива, трудолюбива, но недотам даровита, че да представлява заплаха. Общо взето, приятна жена – което само показва, че никога не бива да съдите човека по външния му вид.

Днес обаче съм друга. Двайсет и пет хиляди евро не е малка сума и винаги има вероятност някой да заподозре нещо. Повечето хора не са подозрителни – те не биха забелязали престъплението дори ако се върши под носа им, – но аз не съм стигнала дотук с излишни рискове и знам, че е по-сигурно да не се задържам на едно място.

Затова пътувам с малко багаж – опърпан кожен куфар и лаптоп "Сони", в който се съдържат документи за стотина възможни самоличности – и мога за по-малко от един следобед да се стегна, да почистя и да залича всички следи.

Така изчезна Франсоаз. Изгорих документите ѝ, кореспонденцията, банковите ѝ извлечения, бележките ѝ. Закрих всички сметки на нейно име. Книги, дрехи, мебели и всичко останало занесох в Червен кръст. Няма смисъл да събират прах.

След това имах нужда от нова самоличност. Настаних се в евтин хотел, където платих с кредитната карта на Амели, съблякох дрехите на Ема и отидох на пазар.

Франсоаз беше старомодна, носеше обувки с умерено високи токчета и спретнат кок. Новата ми личност обаче предпочита друг стил. Името ѝ е Зози дьо л'Алба и създава смътно впечатление на чужденка, макар че ще се затрудните да определите откъде е родом. Ослепителна е – пълна противоположност на Франсоаз: носи лъскави шноли в косата си, обича ярките цветове и изрязаните кройки, има слабост към базарите и луксозните магазини и по-скоро би умряла, отколкото да обуе ниски обувки.

Извърших промяната ловко и бързо. Влязох в един магазин като Франсоаз Лавери, със сив костюм и наниз от изкуствени перли. След десет минути излязох друг човек.

Проблемът остава нерешен: къде да отида? Колкото и да се изкушавам, на левия бряг е изключено, макар че, струва ми се, бих могла да изкопча още няколко хиляди от Амели Довил, преди да я изоставя. Разбира се, имам и други източници на средства, без да броя най-последния – мадам Бошан, отговорник по финансовите въпроси на последното ми работно място.

Толкова е лесно да се открие кредитна сметка. Една-две стари сметки за платени комунални услуги, понякога дори стара шофьорска книжка върши работа. А с разрастването на търговията по интернет възможностите се увеличават всеки ден.

Но моите нужди далеч надхвърлят източниците на средства. Ужасявам се от скуката. Трябва ми нещо повече. Размах за способностите ми, приключения, предизвикателство, промяна.

Живот.

И тъкмо това ми поднесе Съдбата сякаш случайно онази ветровита октомврийска утрин в Монмартър, когато погледнах към едно магазинче и видях малката спретната бележка, залепена на вратата:

Затворено поради траур.

От доста време не бях идвала тук. Бях забравила колко ми харесва кварталът. Казват, че Монмартър е последното село в Париж, а тази част от хълма е почти пародия на френско селце с множеството кафенета и малките сладкарници, с къщите, боядисани в розово или резеда, с капаците на прозорците и саксиите със здравец по первазите, така преднамерено живописни, сценична миниатюра на подправено очарование, зад което наднича зле прикрито каменно сърце.

Може би точно затова ми харесва. Идеалната обстановка за Зози дьо л'Алба. И попаднах там почти случайно, спрях на едно площадче зад "Сакре Кьор", купих си кафе и кроасан в заведение, наречено "Льо Пти Пенсон", и се настаних на маса на улицата.

Според синя ламаринена табелка, окачена високо на стената, площадът се казваше "Де Фо Монейор". Малко спретнато площадче, подобно на грижливо оправено легло. Кафене, пекарна за палачинки, две-три магазинчета. Нищо повече. Нито едно дърво за заобляне на ръбовете. Но по някаква причина едно магазинче привлече вниманието ми – стори ми се, че е нещо като изискана сладкарница, макар че на табелата над вратата не пишеше нищо. Транспарантът беше вдигнат само до половината, но от мястото, където седях, виждах витрината и лазурносинята врата, която приличаше на късче небе. През площада до мен долиташе тих настоятелен звън – над вратата висяха няколко звънчета, които изпълваха въздуха със слаби нестройни звуци.

С какво ме привлече това място? Не знам. В лабиринта от улички на Монмартър има толкова подобни магазинчета, привели снаги над калдъръма като изнурени грешници. Те са с тесни фасади и разкривени стени, често влажни на нивото на улицата, наемът им е баснословен и дължат съществуването си главно на глупостта на туристите.

Стаите над тях рядко са в по-добро състояние. Тесни, непрактични и неудобни, шумни нощем, когато улиците долу оживяват, студени през зимата и по всяка вероятност непоносими през лятото, когато слънцето напича тежките каменни плочи, а през единствения прозорец на покрива, широк не повече от двайсет сантиметра, не прониква друго освен задух и жега.

И все пак нещо там бе привлякло любопитството ми. Може би писмата, които стърчаха предизвикателно между металните челюсти на пощенската кутия като изплезен език. Може би едва доловимото ухание на индийско орехче и ванилия (или просто на влага?), което се разнасяше от процепа под лазурносинята врата. Може би вятърът, който закачливо повдигаше полата ми и играеше със звънчетата над вратата. Или бележката – грижливо написана на ръка – със своята немногословна, интригуваща многозначителност:

Затворено поради траур.

Бях привършила с кафето и кроасана. Платих, станах и се приближих да разгледам. В магазинчето се продаваха шоколадови изделия, малката витрина беше претъпкана с картонени и метални кутии, а зад тях в полумрака се виждаха подноси с пирамиди от шоколадови бонбони под кръгли стъклени похлупаци – като сватбени букети от миналия век.

Зад мен в "Льо Пти Пенсон" двама старци ядяха варени яйца и продълговати препечени филии с масло, а съдържателят с вързана на кръста престилка говореше на висок глас за някой си Попол, който му дължал пари.

Площадът отпред беше почти пуст, само една жена метеше паважа и двама художници със стативи под мишници вървяха към "Плас дю Тертр".

Погледът ми се спря върху единия, млад мъж.

– Хей! Това сте вие!

Ловният вик на всеки портретист. Знам го добре – самата аз съм го използвала, – познавам и този поглед на щастлив откривател, който идва да покаже, че художникът е намерил своята муза, че дълги години я е търсил и че с каквато и сума да я изнуди за позирането ѝ, никакви пари не са достатъчни за съвършенството на творбата му.

– Не, не съм аз – отвърнах сухо. – Намерете си друга муза, която да обезсмъртите.

Той сви рамене, направи физиономия, после сведе глава и побърза да настигне приятеля си. Сладкарничката беше изцяло на мое разположение.

Хвърлих поглед към писмата, които стърчаха все така дръзко от пощенската кутия. Нямах основателна причина да поемам такъв риск. Но малкото дюкянче ме привличаше като лъскав предмет на паважа, който би могъл да се окаже монета, пръстен или просто късче станиол, уловило светлината. А във въздуха се носеше обещание, освен това беше Денят на мъртвите, щастливият ми ден, ден на края и на началото, на лошия вятър, на дяволските ласки и на огньовете, които горят цяла нощ. Време на тайните, на чудесата и, разбира се, на мъртвите.

Озърнах се крадешком. Никой не ме гледаше. Бях сигурна, че никой не видя как с едно ловко движение прибрах писмата в джоба.

Есенният вятър брулеше немилостиво и вдигаше прахоляка на паважа. Миришеше на пушек – не на парижкия пушек, а на дима от моето детство, който рядко си припомнях, примесен с мирис на тамян, бадемови сладки и опадали листа. На хълма Монмартър няма дървета. Има само камъни – белезникава глазура, едва прикриваща липсата на вкус. Но небето беше с крехкия цвят на яйчена черупка, изрисувана със сложните мотиви от пушека на комините: мистични символи върху син фон.

Сред тях различих Ухото на Царевицата, знака на Одрания човек – дар, жертвоприношение.

Усмихнах се. Нима беше съвпадение?

Смърт и дар – в един ден?

***

Някога, когато бях малка, мама ме заведе в Мексико Сити да разгледам руините от времената на ацтеките и да празнуваме Деня на мъртвите. Хареса ми драматизмът: цветята, хлябът в чест на мъртвите, песните и захарните черепи. Но най-любима ми беше така наречената пинята, боядисана животинска фигура от папиемаше, обкичена с конфети и пълна със сладки, монети и дребни подаръчета. Пинята се окача над вратата и се замеря с пръчки и камъни, докато накрая се пръсне и съдържанието ѝ се изсипе на земята.

Смърт и дар, събрани в едно.

Не можеше да е съвпадение. Този ден, това магазинче, този знак в небето – сякаш самата богиня Миктлансиуатл ги бе изпратила на пътя ми. Пинята само за мен...

Все така усмихната, аз се обърнах и осъзнах, че някой ме наблюдава. На десетина крачки от мен напълно неподвижно стоеше дете: момиче на единайсет или дванайсет с яркочервено палто, леко олющени кафяви ученически обувки и лъскава черна коса като на светец от византийска икона. То ме погледна безизразно, леко склонило глава на една страна.

За миг си помислих, че може да ме е видяло да взимам писмата. Нямаше как да разбера откога стои тук, затова го удостоих с най-милата си усмивка и натъпках писмата по-дълбоко в джоба на палтото си.

– Здравей – казах. – Как се казваш?

– Ани – отговори момичето, без да се усмихне. Очите му бяха интересно съчетание от синьо, зелено и сиво, устните – толкова алени, че приличаха на нарисувани. Изглеждаше поразително на бледата утринна светлина и докато го гледах, очите му станаха още по-светли, сякаш приели цвета на есенното небе.

– Не си тукашна, нали, Ани?

При тези думи тя примигна, може би изненадана от това, че съм познала. Парижките деца никога не разговарят с непознати, подозрителността е здраво втъкана в същността им. Това момиче беше различно – може би предпазливо, но не недоброжелателно – и по-скоро податливо на чар.

– Откъде знаете? – попита то накрая.

Първо попадение. Усмихнах се.

– Личи си по говора ти. Откъде си? От Юга?

– Не точно – отвърна Ани. Но този път се усмихна.

От разговорите с деца може да се научи много. Имена, професии, дребни подробности, които придават безценна автентичност на самоличността. Повечето интернет пароли са имена на деца, на съпруги, дори на домашни любимци.

– Ани, не трябва ли да си на училище?

– Днес не. Почивен ден е. Освен това... – тя погледна вратата с написаната на ръка бележка.

– "Затворено поради траур" – прочетох аз.

Ани кимна.

– Кой е умрял? – яркочервеното палто не беше като за погребение, а и нищо в погледа ѝ не подсказваше, че скърби за някого.

В първия момент тя не отговори, но аз забелязах блясъка в синьо-сивите ѝ очи, които сега гледаха леко надменно: сякаш се чудеше дали въпросът ми е проява на нахалство или на искрено съчувствие.

Оставих я да зяпа. Свикнала съм да ме зяпат. Случвало ми се е дори в Париж, където хубавите жени са в изобилие. Казвам "хубави", но това е илюзия, съвсем простичък фокус, магия, нищо повече. Леко наклонена глава, определен вид походка, дрехи, които подхождат на момента – всеки може да го постигне.

Е, почти всеки.

Удостоих момичето с най-ослепителната си усмивка, сладка, самонадеяна и леко състрадателна, сякаш за секунда се бях превърнала в добрата по-голяма сестра, която то никога не е имало, бляскава бунтарка с цигара "Голоаз" в ръка, любителка на тесните поли и ярките дрехи, чиито непрактични обувки Ани тайничко мечтае да обуе.

– Ще ми кажеш ли? – попитах аз.

Тя продължи да ме гледа още около секунда. По-голямото дете в семейството, ако изобщо разбирам от тези неща, уморено, толкова уморено да бъде послушно, опасно близо до възрастта на бунтарството. Цветовете на лицето ѝ бяха необичайно ярки, в тях отгатвах своенравие, тъга, наченки на гняв и още нещо – ярка нишка, която не можех да оприлича с нищо.

– Хайде, Ани. Кажи ми. Кой е умрял?

– Майка ми – каза тя. – Виан Роше.

Сряда, 31 октомври

ВИАН РОШЕ. ОТДАВНА НЕ БЯХ НОСИЛА ТОВА ИМЕ. КАТО палто, което обичам, но отдавна съм прибрала в скрина: почти бях забравила колко добре ми стои, колко е топло и удобно. Толкова пъти съм сменяла името си – имената и на двете ни, докато се местехме от село в село и следвахме вятъра, – че вече би трябвало да съм отвикнала. Виан Роше отдавна е мъртва. И все пак...

И все пак ми харесваше да бъда Виан Роше. Харесваше ми формата на звуците му в устата ми. Виан – като усмивка. Като дума за добре дошъл.

Разбира се, сега имам друго име, не много различно от предишното. Имам и живот – по-добър, биха казали някои. Но не е същото. Заради Розет, заради Анук, заради всичко, което оставихме след себе си в Ланскене су Тан онзи Великден, когато вятърът се обърна.

Този вятър. Виждам, че и сега духа. Подмолен, но настоятелен: диктува всяко наше движение, откакто се помня. Майка ми го усеща, аз също – дори тук, дори сега, – измита ни като листа в ъгълчето на тази уличка, върти ни в бесен танц, докато паднем изнемощели на паважа.

Ей го вятъра благ...

Мислех, че сме го накарали да замлъкне завинаги. Но и най-малкото нещо може да събуди вятъра: дума, знак, смърт. За него няма тривиални неща. Всичко е ценно, всичко се трупа, докато накрая равновесието се наруши и ние отново поемем на път, и си казваме: "Е, може би другия път..."

Но вече няма да има друг път. Този път няма да бягам. Не искам да започвам отначало, както сме правили неведнъж, и след Ланскене. Този път ще останем. Каквото и да се изисква от нас. Каквото и да ни струва, ще останем.

Спряхме в първото село, в което нямаше църква. Останахме шест седмици и продължихме пътя си. Три месеца, после седмица, месец, още седмица – по пътя сменяхме имената си, докато бебето започна да личи.

Тогава Анук беше почти на седем, въодушевена от мисълта за малка сестричка, но аз бях толкова уморена, толкова уморена от тази безкрайна върволица от села покрай реката с малки къщурки и саксии със здравец по прозорците; и начинът, по който хората ни гледаха – особено нея

– И задаваха въпросите си, беше винаги един и същ.

Отдалеч ли идвате? При роднини ли ще отседнете? Мосю Роше ще дойде ли?

И след като отговаряхме, те ни измерваха с поглед, с онзи поглед, който се спираше върху износените ни дрехи, върху единствения ни куфар и онзи бегъл отпечатък, оставен от множеството гари, спирки и хотелски стаи, спретнати и голи.

О, как копнеех най-после да бъдем свободни! Толкова свободни, колкото никога не сме били, свободни да се задържим на едно място, да усетим вятъра и да обърнем гръб на неговия зов.

Но колкото и да се мъчехме да избягаме, слуховете ни следваха. Някакъв скандал, шушукаха хората. С някакъв свещеник – така бе чул някой. А жената? Циганка, ходи при хората от реката, представя се за знахарка, бере билки. Говори се още, че някой е умрял, може би от отрова или просто от лош късмет.

Така или иначе, нямаше значение. Слуховете пускат корени като плевели през лятото, заплитат се в краката ни, спъват ни, драскат петите ни – и бавно и постепенно започнах да разбирам.

Нещо се бе случило по пътя. Нещо ни беше променило. Може би се бяхме задържали ден – седмица – повече в някое от селата. Имаше разлика. Сенките се бяха удължили. Сега бягахме.

От какво? Тогава не знаех, но вече го различавах в отражението си в огледалата на хотелските стаи и в блестящите витрини. Винаги съм носила червени обувки, индийски поли с пискюли по воланите, палта втора ръка с маргаритки по джобовете, джинси с бродирани на тях цветя и листа. Сега се мъчех да се слея с тълпата. Черно палто, черни обувки, черна барета върху черната коса.

Анук не разбираше.

– Защо този път не останахме?

Неизменният рефрен в онези дни. Започнах да изпитвам ужас от самото име на мястото, от спомените, които полепваха като осили по дрехите ни. Ден след ден се носехме с вятъра. А нощем лежахме една до друга в някоя стаичка над кафене или си правехме горещ шоколад на походно котлонче, или палехме свещи и правехме зайчета от сенките на стената, и си разказвахме приказни истории за магии, вещици и къщички от джинджифилови сладки, и мрачни мъже, които се превръщат във вълци и понякога така и не възвръщат човешкия си облик.

Но тогава те бяха само истории. Истинската магия – магията, с която бяхме живели цял живот, магията на майка ми с талисманите и заклинанията, със солта до вратата и торбичките от червена коприна за умилостивяване на малките божества – някак ни изостави онова лято, като паяк, който за една нощ се превръща от носител на добър късмет в лоша поличба и плете мрежите си, за да улови в тях сънищата ни. И след всяка дребна магия или заклинание, след всяка обърната карта, всеки символ и всяка руна, надраскани на вратата, за да отклонят нещастието от пътя му, вятърът само духаше по-силно, дърпаше дрехите ни, душеше ни като гладно куче и ни подмяташе насам-натам.

Но ние все още бягахме пред него: беряхме вишни или ябълки според сезона, а през останалото време работехме в кафенета и ресторанти, пестяхме пари, сменяхме имената си във всяко село и град. Станахме предпазливи. Налагаше се. Криехме се като яребици в полето. Не летяхме, не пеехме.

И постепенно оставихме настрана картите Таро, престанахме да ползваме билките и специалните дни отминаваха незабелязани, луната изтъняваше и се заобляше, а руните за късмет, изрисувани на дланите ни, избледняваха и накрая се измиха.

Беше време на относително спокойствие. Спряхме в града, намерих място, където да се установим, проучих училищата и болниците. Купих евтина венчална халка от битпазара и започнах да се наричам мадам Роше.

И ето че през декември в една болница в покрайнините на Рен се роди Розет. Бяхме намерили временен подслон в село Ле Лавьоз край Лоара. Живеехме над една сладкарница. Харесваше ни. Можехме да се задържим...

Но декемврийският вятър си бе наумил друго.

Ей го вятъра благ,

вятърко, вика ме мойта мила...

Знаех тази песен от майка си. Това е стара любовна песен, магия за любов, и аз я запях, за да умилостивя вятъра, да го накарам този път да ни остави, да приспя малкото ревливо вързопче, което бях донесла със себе си от болницата. Мъничето нито ядеше, нито спеше, само плачеше като котка нощ след нощ, докато вятърът край нас свистеше и фучеше като разгневена жена, и аз всяка нощ го приспивах с тази песен, наричах вятъра "благ" и "вятърко" с думите на песента, тъй както хората от народа някога са наричали Фуриите и са се обръщали към тях с думите "достопочтени" и "могъщи" с надеждата да избегнат отмъщението им.

Дали Достопочтените преследват мъртъвците?

Те отново ни намериха на брега на Лоара и отново трябваше да бягаме. Този път към Париж – Париж, града на майка ми и мястото, където съм се родила, единственото място, където се бях заклела никога да не се връщам. Но големият град позволява на хората да бъдат невидими. Вече не сме папагали сред лястовици, сега сме предрешени в оперението на местните птици – твърде обикновени, твърде проскубани, за да привлекат погледа. Майка ми избяга в Ню Йорк, за да умре, аз избягах в Париж, за да се родя повторно. Болна или здрава? Богата или бедна? Града не го е грижа. Градът си има друга работа. Той ни подминава, без да задава въпроси, върви по пътя си, без да вдига глава.

И все пак тази година не беше лека. Беше студено, бебето плачеше, ние живеехме в малка стаичка на втория етаж недалеч от булевард "Дьо ла Шапел" и нощем неоновите светлини примигваха в червено и зелено, докато ни подлудят. Можех да реша проблема – знам едно заклинание, с което щях да ги пропъдя също толкова лесно, колкото да угася лампа, – но бях си обещала да не правя повече магии, затова спяхме на пресекулки между червеното и зеленото, а Розет плачеше до зори (или поне така ми се струваше) и за пръв път сладкишът ни за Богоявление не беше домашно приготвен, а купен от магазина, но и без това на никого не му се празнуваше.

Тази година мразех Париж. Мразех студа, мръсотията и миризмите, грубостта на парижани, шума на метрото, насилието, враждебността. Скоро разбрах, че Париж не е град. Той е просто сбирщина от руски матрьошки, напъхани една в друга, всяка със своите навици и предразсъдъци, със своята църква, джамия, синагога, всичките пълни с фанатици, клюкари, посветени, изкупителни жертви, неудачници, влюбени, водачи и шутове.

Някои хора бяха мили, като индийското семейство, което се грижеше за Розет, докато ние с Анук ходехме на пазар, или бакалина, който ни даваше натъртените плодове и зеленчуци от лавката си. Други – не. Брадатите мъже, които извръщаха глави, когато с Анук минавахме покрай джамията на улица "Мира", жените пред църквата "Сен Бернар", които ме гледаха, все едно бях прокажена.

Оттогава нещата доста се промениха. Най-после намерихме мястото си. Само на половин час път пеша от булевард "Дьо ла Шапел" площадчето "Де Фо Монейор" е сякаш друг свят.

Монмартър е село, казваше майка ми, остров, който се издига над парижката мъгла. Не като Ланскене, разбира се, но все пак мястото е хубаво: малко жилище над магазинчето с кухня в дъното, една стая за Розет и една за Анук, точно под стряхата, където гнездят птиците.

Някога нашето магазинче е било кафене със съдържателка Мари-Луиз Пусен, която живееше на първия етаж над него. Тя беше прекарала тук двайсет години, погребала бе съпруга и сина си, а сега, вече шестдесетгодишна и с крехко здраве, упорито продължаваше да работи. Жената имаше нужда от помощ, а аз – от работа. Съгласих се да въртя търговията срещу скромно възнаграждение, като ползвам помещенията на втория етаж, а когато мадам Пусен съвсем престана да се справя, направихме от дюкянчето сладкарница.

Аз поръчвах стоката, водех сметките, уреждах доставките, продавах. Грижех се за поддръжката и ремонта на къщата. Така минаха три години и постепенно свикнахме. Нямаме градина, не живеем нашироко, но от прозореца ни се вижда "Сакре Кьор", кацнал над улиците като огромна птица. Анук вече учи в лицея "Жул Ренар", близо до булевард "Де Батиньол", умна е и се старае, гордея се с нея.

Розет е почти на четири, но, разбира се, не ходи на детска градина. Стои при мен в сладкарницата, играе на пода с копчета и бонбони, подрежда ги по цвят и форма или изпълва лист след лист в скицника си с дребни рисунки на животни. Учи езика на глухонемите и бързо обогатява речника си със знаците за "хубаво", "още", "ела тук", "виж", "лодка", "вкусно", "рисунка", "пак", "маймуна", "пате", а напоследък – за голямо удоволствие на Анук – "глупости".

А когато затворим за обедна почивка, отиваме в "Парк дьо ла Тюрлюр", където Розет обича да храни птиците, или още по-нататък, на гробището на Монмартър, което Анук харесва заради мрачната му внушителност и многото котки. Или прекарвам времето в разговори с другите търговци в квартала: с Лоран Пенсон, който държи неугледния "кафе-бар" от отсрещната страна на площада, с клиентите му, повечето редовни, които идват за закуска и остават до обяд; с мадам Пино, продавачката на картички и религиозни джунджурии на ъгъла, с художниците, които седят на "Плас дю Тертр" с надеждата да привлекат вниманието на туристите.

Тук има ясно разделение между обитателите на Монмартър и останалите хора. Хълмът превъзхожда другите квартали във всяко отношение, поне според моите съседи от "Плас де Фо Монейор": той е последната крепост на автентичната парижка атмосфера в град, в който днес гъмжи от чужденци.

Тукашните хора никога не си купуват шоколадови бонбони. Макар и неписани, правилата тук са стриктни. Някои места са само за туристи, като например пекарната на "Плас дьо ла Галет" с огледалата в стил ар деко, цветните стъкла и бароковите купчини от бадемови сладки. Местните ходят на "Рю де Троа Фрер" в по-евтината и по-простичка хлебарница, където хлябът е по-вкусен, а кроасаните се пекат всеки ден. По същия начин тукашните хора се хранят в "Льо Пти Пенсон", където има пластмасови маси и специалитет на деня, докато туристите предпочитат "Ла Боем" или, още по-лошо, "Ла Мезон Роз", където никой истински жител на Монмартър не би стъпил, както и не би позирал на художниците на някоя тераса в кафене на "Плас дю Тертр", нито би отишъл на неделна служба в "Сакре Кьор".

Не, повечето ни клиенти са от другаде. И ние имаме редовни посетители: мадам Люзерон, която се отбива всеки четвъртък на път за гробищата и винаги купува едно и също – три трюфела с ром, ни повече, ни по-малко, в подаръчна кутия с панделка. Дребното русо девойче с изгризани нокти, което идва да провери степента си на самоконтрол. И Нико от италианския ресторант на улица "Коленкур", който идва почти всеки ден и чиято необуздана страст към шоколада – и към всичко останало – ми напомня за човек, когото познавах някога.

Имаме и случайни посетители. Това са хора, които просто се отбиват да разгледат или търсят нещо за подарък, или просто искат да се поглезят с фуния дражета, кутия виолетки, блокче марципан или меденка, бонбони с розов ликьор или резенчета захаросан ананас с ром и карамфил.

Познавам вкусовете на всички. Знам какво искат, макар че никога не бих им го казала. Би било прекалено опасно. Анук е вече на единайсет и има дни, когато почти го усещам – това ужасно знание, затворено в нея като животно в клетка. Анук, моето лятно дете, което в миналото по-скоро би забравило да се усмихне, отколкото да ме излъже. Анук, която ближеше лицето ми и крещеше "Обичам те!" на обществени места. Анук, моята малка непозната, която все повече се отдалечава от мен с настроенията си, странните си мълчания и екстравагантните си измислици, и начина, по който ме поглежда понякога, сякаш се мъчи да различи нещо полузабравено във въздуха над главата ми.

Наложи се да сменя и нейното име, разбира се. Сега аз съм Ян Шарбоно, а тя е Ани, макар че за мен винаги ще си остане Анук. Не ме смущават самите имена. И преди сме ги сменяли. Но сякаш сме изгубили нещо. Не знам какво, просто усещам липсата му.

Казвам си, че тя расте. Отдалечени, смаляващи се като отражения на дете в коридор от огледала, виждам Анук на девет – светлината все още преобладава пред сянката, Анук на седем, Анук на шест, която стъпва тромаво като пате с жълтите си гумени ботуши, Анук с Чехълчо, който подскача след нея, Анук, стиснала сноп захарен памук в малкото си розово юмруче. Няма ги вече, разбира се: строени в редица, те са се изгубили зад бъдещите образи на Анук. Анук на тринайсет, която открива момчетата, Анук на четиринайсет, Анук на двайсет, невъзможно голяма, устремена с бърза крачка към нов хоризонт...

Чудя се какво си спомня. Четири години са много време за дете на нейната възраст и Анук вече не говори за Ланскене или – още по-зле – за Ле Лавьоз, макар че от време на време от устата ѝ се изплъзва по нещо – име, спомен, – което ми говори повече, отколкото тя предполага.

Но седем и единайсет години са два отделни континента. Надявам се, че добре съм се справила със задачата си. Достатъчно добре, струва ми се, за да държа животното затворено в клетката му и да укротявам вятъра, а онова село на Лоара да бъде само избледняла картичка от въображаем остров.

И така, аз държа под ключ истината и земята се върти както винаги, с всичко добро и лошо на нея, и ние пазим пъстрите си премени за себе си, и никога не се месим в хода на нещата – дори за приятел, дори във вид на простичка руна за късмет, надраскана върху капака на кутия.

Знам, че това не е висока цена за близо четиригодишното ни спокойствие. Но понякога се питам колко точно сме платили дотук и колко още предстои да плащаме.

Има една стара приказка, която знам от майка си – за момъка, който продал на уличен търговец сянката си в замяна на вечен живот. Получил каквото искал и си тръгнал доволен от изгодната сделка – защото каква полза от сянка, мислел си той, и защо да не се отърве от нея?

Но минали месеци, после години и момъкът започнал да проумява. Той вървял и не хвърлял сянка, не виждал отражението си в нито едно огледало, нито едно езеро, колкото и гладко да било, не отразявало лика му. Момъкът започнал да се бои, че е станал невидим, не излизал навън нито в слънчеви дни, нито в лунни нощи, строшил всички огледала в дома си и закрил прозорците отвътре, но и това не го успокоило. Любимата му го изоставила, приятелите му остарели и умрели. А той продължавал да живее в постоянен полумрак, докато един ден в отчаянието си отишъл при свещеник и се изповядал за стореното.

И свещеникът, който бил млад по времето, когато момъкът сключил сделката, а сега бил жълт и трошлив като стари кокали, поклатил глава и казал:

– Онзи, когото си срещнал, не е бил уличен търговец. Ти, синко, си сключил сделка с Дявола, а сделките с Дявола обикновено завършват с това, че някой губи душата си.

– Но той поиска само сянката ми – възразил момъкът.

Свещеникът отново поклатил глава.

– Човек, който не хвърля сянка, не е никакъв човек – рекъл той, обърнал гръб на момъка и не казал нищо повече.

И момъкът си отишъл у дома. На другия ден го намерили обесен на едно дърво, утринното слънце светело в лицето му, а по тревата се точела дългата му сянка.

Това е само приказка. Знам. Но постоянно си я припомням, особено нощем, когато не мога да заспя и звънчетата подрънкват тревожно, аз сядам в леглото и вдигам ръце, за да проверя дали хвърлят сянка на стената.

Напоследък все по-често се улавям, че търся и сянката на Анук.

Сряда, 31 октомври

О, БОЖЕ. ВИАН РОШЕ. ОТ ВСИЧКИ ГЛУПАВИ НЕЩА, които можех да кажа. Защо говоря такива глупости? Понякога наистина не проумявам. Предполагам, защото знаех, че тя ще ме чуе, и защото ме беше яд. Напоследък често ме е яд.

А може би и заради обувките. Заради чудните лъскави обувки с високи токове и цвят на алено червило, на захарна пръчка, на бонбон, искрящи като рубини на голия паваж. В Париж не можете да видите такива обувки. Поне не на краката на обикновените хора. А ние сме обикновени хора – така казва мама, – макар че понякога не личи, особено ако се съди по нея.

Тези обувки...

"Чук-чук-чук" – отекнаха бонбонените обувки по паважа и спряха точно пред сладкарницата, където собственичката им надникна през витрината.

Погледната в гръб, отначало ми се стори позната. Яркочервено палто в тон с обувките. Платиненоруса коса, вързана назад с шалче. И дали пъстрата ѝ рокля беше обкичена със звънчета или на ръката ѝ подрънкваха гривни? И какво беше това – едва забележимото сияние около нея, сякаш въздухът искреше от мараня?

Сладкарницата беше затворена заради погребението. След миг жената щеше да изчезне. Но аз много исках да остане, затова направих нещо, което не биваше да правя, нещо, което мама мисли, че съм забравила, и което отдавна не бях правила. Сключих пръсти зад гърба ѝ и начертах знак във въздуха.

Бриз, ухание на ванилия, мляко с настърган мускатов орех, какаови зърна, печени до потъмняване на бавен огън.

Това не е магия. Наистина. Това е само трик, игра, която обичам да играя. Няма такова нещо като истинска магия – и все пак действа. Понякога действа.

"Чуваш ли ме?" – казах аз. Не с моя глас, а със сянката му, много тиха, като шумолене на сухи листа.

Тогава тя го усети. Знаех, че го е усетила. Обърна се и застина: аз накарах вратата да заискри, съвсем леко, като небето. Поиграх си – стана хубаво, като огледало на слънце, което ту блестеше, ту не блестеше в лицето ѝ.

Чаша с мирис на пушек от горящи дърва, малко сметана, поръсена със захар. Горчив с портокал – любимият ти шоколад, 70 процента черен със ситно нарязани портокали от Севиля. Опитай ме. Вкуси ме. Пробвай ме.

Тя се обърна. Знаех, че ще се обърне. Изглеждаше изненадана да ме види, но въпреки това се усмихна. Видях лицето ѝ – сини очи, широка усмивка, ситни лунички около носа – и веднага страшно я харесах, тъй както харесах Рижия при първата ни среща...

И тогава тя ме попита кой е умрял.

Не можах да се сдържа. Може би заради обувките, може би защото знаех, че мама стои зад вратата. Така или иначе просто ми се изплъзна от устата, тъй както светлината и мирисът на дим се промъкваха през прага.

Казах "Виан Роше" на твърде висок глас и точно след като го казах, мама излезе. Мама в черното си палто с Розет на ръце и онази физиономия, онзи поглед, който ми хвърля, когато се държа лошо или когато пак стане някоя Случка с Розет.

– Ани!

Дамата с червените обувки погледна майка ми, после мен, после пак нея.

– Мадам... Роше?

Мама бързо се опомни.

– Това е... моминското ми име – отговори тя. – Сега съм мадам Шарбоно. Ян Шарбоно – и отново ми хвърли онзи поглед. – Боя се, че дъщеря ми обича да си прави шеги – обясни майка ми на дамата. – Надявам се, че не ви досажда.

Дамата се разтресе от смях чак до токчетата на червените си обувки.

– Ни най-малко – каза тя. – Просто разглеждах хубавата ви сладкарничка.

– Не е моя – отвърна мама. – Аз само работя тук.

Дамата отново се разсмя.

– Да бях на ваше място! Тръгнала съм да си търся работа, а ето ме тук, стоя и гледам шоколадови бонбони.

При тези думи мама се поотпусна и остави Розет, за да заключи вратата. Розет важно изгледа дамата с червените обувки. Дамата се усмихна, но Розет не ѝ отвърна. Тя рядко се усмихва на непознати. Това ми достави удоволствие. Помислих си, че аз съм я намерила. Аз съм я задържала тук. Тя ми принадлежеше поне за малко.

– Работа? – попита мама.

Дамата кимна.

– Миналия месец съквартирантката ми се изнесе, а аз не мога да плащам целия наем с моята заплата на сервитьорка. Казвам се Зози, Зози дьо л'Алба, и освен това обичам шоколад.

Човек не може да не я хареса, помислих си. Очите ѝ бяха толкова сини, усмивката ѝ – като резен лятна диня. Тя леко помръкна, когато погледна към вратата.

– Съжалявам – каза Зози. – Моментът не е подходящ. Надявам се, че починалият не е ваш роднина?

Мама отново взе Розет.

– Мадам Пусен живееше тук. Тя би казала, че е съдържателка на сладкарницата, но, честно казано, не правеше кой знае какво.

Спомних си мадам Пусен, пухкавото ѝ лице и престилките ѝ на сини карета. Любимите ѝ бонбони бяха шоколадовите с розов ликьор и тя ядеше от тях много повече, отколкото ѝ беше позволено, но мама не казваше нищо.

Мама каза, че е получила инфаркт, което ми звучеше като нещо хубаво, като антракт на цирково представление или като някакво загадъчно лакомство. Но изведнъж осъзнах, че никога вече няма да видим мадам Пусен, никога вече, и от това ми се зави свят, сякаш съм погледнала надолу и съм видяла, че точно пред мен зее пропаст.

Казах:

– Да, така е – и се разплаках.

И преди да се опомня, тя ме държеше в прегръдките си, ухаеше на лавандула и на гладка коприна и шепнеше нещо в ухото ми – заклинание, помислих си с учудване, заклинание, точно като едно време в Ланскене, – и когато погледнах, видях, че това не беше мама. Беше Зози, дългата ѝ коса опираше в лицето ми, а червеното ѝ палто сияеше на слънцето.

Зад нея стоеше мама в черното си палто, очите ѝ – черни като нощта, толкова, че никой никога не може да разбере какво мисли. Тя пристъпи напред с Розет на ръце и аз знаех, че ако остана, ще ни прегърне и тогава ще се разплача още повече, без да мога да ѝ обясня защо, нито сега, нито после, особено пред дамата с бонбонените обувки.

Затова се обърнах и се затичах по белите пусти улички, докато се слях с тях и с небето. Хубаво е да тичаш: правиш гигантски крачки, можеш да разпериш ръце и да литнеш като хвърчило, можеш да вкусиш вятъра, да видиш как слънцето тича пред теб, а понякога почти можеш да ги изпревариш – вятъра и слънцето, и сянката, която те следва по петите.

Знаете ли, моята сянка си има име. Казва се Чехълчо. Мама разправя, че някога съм имала зайче със същото име, но аз вече не си спомням дали е било живо или само играчка. Твоят въображаем приятел, така го нарича мама понякога, но аз съм почти сигурна, че Чехълчо беше истински – мека сива сянка, която тичаше след мен, а нощем се свиваше на кълбо в леглото ми. И сега обичам да си спомням за него, да си представям, че ме пази, докато спя, или че тича с мен след вятъра. Понякога усещам присъствието му. Случва се дори да го виждам, но мама казва, че е плод на въображението ми и не обича да говоря за него дори на шега.

Напоследък мама рядко се шегува и вече не се смее както преди. Може би продължава да се тревожи за Розет. Знам, че се тревожи и за мен. Казва, че не гледам достатъчно сериозно на живота. Че нямам правилно отношение към него.

Дали Зози гледа сериозно на живота? О, Боже. Обзалагам се, че не. Не би могла, след като носи такива обувки. Сигурна съм, че затова толкова я харесах. Заради червените обувки, защото спря да разгледа витрината и защото ми се стори, че вижда Чехълчо – а не обикновена сянка – зад гърба ми.

Сряда, 31  октомври

Е, МИСЛЯ, ЧЕ УМЕЯ ДА ОБЩУВАМ С ДЕЦА. А СЪЩО И С родителите им: това се дължи на чара ми. Знаете ли, не може да се постигне нищо без чар, а в моя бранш, където печалбата се състои от далеч по-лични неща от вещи, е особено важно да се докоснеш до живота, който се готвиш да отнемеш.

Не че животът на тази жена ме интересуваше кой знае колко. Поне не в началото – макар че, признавам си, събуди любопитството ми. Не толкова заради покойната. Дори не заради сладкарницата – хубава, но твърде малка и ограничена за човек с моите амбиции. Заинтригува ме не жената, а момичето...

Вярвате ли в любов от пръв поглед?

Така си и мислех. Аз също не вярвам. И все пак...

Тези ярки цветове, зърнати през открехнатата врата, изкусителното загатване за неща, не докрай видени и изпитани, подрънкването на звънчетата над входа – тези неща събудиха отначало любопитството ми, а след това и вкуса ми към завоеванията.

Разбирате ли, аз не съм крадла. Аз съм предимно и основно колекционер. Правя го от осемгодишна: тогава колекционирах дрънкулки за гривната си, а сега колекционирам индивиди, техните имена, тайни, биографии, живот. О, отчасти го правя, за да извлека печалба. Но преди всичко обичам преследването, тръпката от набелязването, съблазняването, скандала. А когато пъстрата пинята се пръсне...

Това е най-любимата ми част.

– Деца – усмихнах се аз.

Ян въздъхна.

– Толкова бързо растат. Докато се опомниш, вече са си отишли – в далечината момичето продължаваше да тича.

– Не се отдалечавай! – извика тя.

– Няма да се отдалечи.

Ян изглеждаше като укротено копие на дъщеря си. Черна късо подстригана коса, правилни вежди, очи с цвят на горчив шоколад. Същите алени, непреклонни, плътни устни, леко извити нагоре в ъгълчетата. Същият неопределено чужд, екзотичен вид, макар че освен това първо впечатление за ярки цветове, зърнати през открехната врата, не виждах доказателства в подкрепа на заключението си. Тя говореше без акцент, носеше стари дрехи от универмаг "Ла Редут", простичка кафява барета, леко килната на една страна, практични обувки.

Можете да научите много за един човек, ако разгледате обувките му. Тези бяха преднамерено неекстравагантни: черни, с овални носове и неумолимо невзрачни, също като ученическите обувки на дъщеря ѝ. Общо взето, изглежда твърде скромна, дори леко опърпана, няма бижута, като се изключи простичката златна халка: точно колкото да избегне хорските приказки.

Детето в ръцете ѝ е най-много тригодишно. Има същите зорки очи като майка си, но косата му е с цвят на сурова тиква, личицето, не по-голямо от гъше яйце, е обсипано със светли лунички. Незабележимо малко семейство, поне на пръв поглед, и въпреки това не можех да се отърся от мисълта, че у тях има нещо повече, което не мога да проумея докрай, някаква неуловима светлина, различна от моята...

Ето това, помислих си, е достойно за колекцията ми.

Жената погледна часовника си.

– Ани! – извика тя.

Ани размаха ръце в далечния край на улицата – жест, който изразяваше въодушевление или може би бунт. Въздухът след нея искреше лазурен като криле на пеперуда това само затвърди впечатлението ми за нещо скрито. От малката също се излъчваше повече от загатната светлина, а колкото до майката...

– Омъжена ли сте? – попитах аз.

– Вдовица съм – каза тя. – От три години. Отпреди да се преместя тук.

– Така ли?

Не ми се вярва. За да бъдеш вдовица, не е достатъчно  да носиш черно палто и венчална халка, а Ян Шарбоно  (ако това е истинското ѝ име) не ми прилича на вдовица. На другите – може би, но аз съм по-наблюдателна.

Тогава защо ще лъже? Тук е Париж, за Бога, никой не съди хората заради липсата на венчална халка. Каква ли тайна крие? И струва ли си да я разкрия?

– Сигурно е трудно да се върти търговия. Особено тук.

Имах предвид Монмартър, това странно островче от камък с всичките си туристи, художници, открити водосточни шахти, просяци, стриптийз барове, липи и крадци, които дебнат нощем из китните улички.

Тя се усмихна.

– Не е толкова лошо.

– Наистина ли? Но сега, когато мадам Пусен я няма...

Ян извърна поглед.

– Собственикът ни е приятел. Няма да ни изхвърли – стори ми се, че я видях леко да се изчервява.

– Върви ли търговията тук?

– Можеше да бъде и по-зле.

Да, туристите, вечните търсачи на скъпи лъскави дреболии.

– О, не че ще забогатеем от това...

Така си и мислех. Едва преживяват. Тя гледа гордо на тези неща, но аз виждам евтината пола, оръфания подгъв на палтенцето на детето, избледнелия, вече нечетлив надпис на дървената табела над вратата.

И все пак имаше нещо странно привлекателно в препълнената малка витрина с множеството картонени и метални кутии, с шоколадовите вещици за Деня на Вси светии, украсени с лентички пъстра хартия, с тромавите тикви от марципан и захарните черепи от кленов сироп, които надничат изпод полуспуснатия транспарант.

Имаше и мирис – мирис на дим, ябълки и горена захар, ванилия, ром, кардамон и шоколад. Аз дори не обичам шоколад, но въпреки това усетих как устата ми се напълва със слюнка.

Опитай ме. Вкуси ме.

С пръсти направих знака на Димящото огледало, известен като Окото на Черния Тецкатлипока, и стъклото сякаш се озари за кратко.

Разтревожена, жената сякаш усети пламъка, а детето в ръцете ѝ тихо се засмя и протегна ръка...

Странно, помислих си.

– Сама ли правите бонбоните? – попитах аз.

– Някога ги правех сама. Но вече не.

– Сигурно не ви е лесно.

– Справям се – каза тя.

Хм. Интересно.

Справя ли се наистина? Ще може ли да се справя и след смъртта на старата съдържателка? Кой знае защо, но се съмнявам. О, изглежда ми много оправна с тези непреклонно присвити устни и открит поглед. Но въпреки всичко у нея има слабост. Слабост – или може би сила.

Една жена трябва да е силна, за да живее като нея, да отглежда две деца сама в Париж, да работи часове наред и  ако има късмет, да изкара достатъчно, за да плати наема. Но слабостта ѝ е в друго. Да вземем това дете. Тя се страхува за него. Страхува се и за двете деца, държи ги плътно  до себе си, сякаш вятърът може да ги издуха.

Знам какво си мислите. Защо това толкова ме интересува?

Е, ако щете, наречете ме любопитна. В края на краищата, аз търгувам с тайни. Тайни, дребни измами, присвояване, изучаване, кражби – както дребни, така и грандиозни, – лъжи, проклети лъжи, увъртания, подмолни дълбини, тихи води, наметала и кинжали, задни врати, тайни срещи, закътани ъгли, секретни операции, незаконно присвояване на собственост, информация и други.

Толкова ли е лошо?

Предполагам, да.

Но Ян Шарбоно (или Виан Роше) крие нещо от света. Долавям мириса на тайни отвътре – като пинята, пълна с конфети. Един добре премерен удар с камък ще ги разпръсне и тогава ще се види дали тези тайни могат да бъдат от полза за някого като мен.

Любопитна съм, чисто и просто – характерна черта на щастливците, родени под знака Едно Ягуар[1].

Впрочем тя лъже, нали? А ако има нещо, което ние, Ягуарите, мразим повече от слабостта, то е лъжата

Четвъртък, 1 ноември

Денят на Вси светии

ДНЕС АНУК ПАК НЕ СЕ СВЪРТАШЕ НА ЕДНО МЯСТО. Може би заради вчерашното погребение, а може би просто заради вятъра. Понякога той я подхваща и я подхвърля насам-натам като полудяло жребче, прави я своенравна, безразсъдна, меланхолична и странна. Моята малка непозната.

Знаете ли, аз дори я наричах така някога, когато беше още малка и Розет я нямаше. Малка непозната, сякаш я бях взела назаем отнякъде и един ден някой щеше да дойде да си я прибере. Открай време изглеждаше такава, друга, очите ѝ виждаха твърде надалеч, мислите ѝ стигаха отвъд границите на света.

"Надарено дете, казва новата ѝ учителка. Какво забележително въображение, какъв богат речник за възрастта ѝ"

– Но въпреки това в очите ѝ се чете онзи поглед, онова подозрение, сякаш подобно въображение е само по себе си съмнително, може би знак за някаква зловеща тайна.

Вината е моя. Сега вече го знам. Навремето ми се струваше толкова естествено да я възпитам с вярванията на майка ми. Те ни даваха посока, традиции, магически кръг, в който светът не можеше да проникне. Но там, където светът не може да влезе, ние не можем да излезем. И уловени в пашкул, който самите ние сме изплели, живеем отделно от останалите като вечни чужденци.

Или поне живеехме допреди четири години.

Оттогава живеем в уютна лъжа.

Не ме гледайте с такова учудване, моля ви. Покажете  ми която и да било майка и аз ще ви покажа, че тя е лъжкиня. Ние разказваме на децата си за света такъв, какъвто би трябвало да бъде: място без чудовища и без призраци, където ако правиш добро, ще ти отвръщат с добро и мама  винаги ще бъде наблизо, за да ги пази. Разбира се, никога не наричаме това "лъжи" – намеренията ни са толкова добри, всичко правим само за добро, – но така или иначе те не са нищо друго.

След Ле Лавьоз нямах избор. Всяка майка би сторила същото.

– Какво стана? – все питаше тя. – Ние ли го направихме, мамо?

– Не, беше злополука.

– Но вятърът... ти казваше...

– Заспивай.

– Не можем ли да оправим нещата с някоя магия?

– Не, не можем. Това е само игра. Магии не съществуват, Нану.

Тя ме погледна важно.

– Съществуват. Чехълчо ми каза.

– Миличка, Чехълчо също не е истински.

Не е лесно да бъдеш дъщеря на вещица. Още по-трудно е да си майка на вещица. И след случилото се в Ле Лавьоз аз бях изправена пред избор. Да кажа истината и да осъдя децата си на живот като този, който самата аз съм живяла: постоянно местене от град на град, нищо стабилно, нищо сигурно, с постоянно отворени куфари, вечно надбягване с вятъра...

Или да излъжа и да бъда като всички останали.

Затова излъгах. Излъгах Анук. Казах ѝ, че всичко това не е истинско. Няма магия извън приказките, няма сили, които да се укротяват и изпитват, няма домашни богове, няма вещици, няма руни, няма заклинания, няма тотеми, няма кръгове, начертани в пясъка. Всяко необяснимо явление стана Случка с главно "С": внезапно споходил ни късмет, измъкване на косъм, дар от боговете. А Чехълчо бе понижен в ранг на "въображаем приятел" и пренебрегнат, макар че и сега ми се случва да го виждам, дори само с крайчеца на окото.

Сега просто обръщам гръб. Затварям очи, докато цветовете се разсеят.

След Ле Лавьоз обръщам гръб на всички тези неща, макар да знам, че тя може да ми се разсърди – дори да ме намрази за кратко, – но се надявам, че един ден ще разбере.

– Един ден ще трябва да пораснеш, Анук. Ще трябва да се научиш да правиш разлика между реално и измислено.

– Защо?

– Така е по-добре – отвърнах аз. – Тези неща, Анук, ни отдалечават от другите. Правят ни различни. Харесва ли ти да си различна? Не ти ли се иска поне веднъж да бъдеш част от останалите? Да имаш приятели, да...

– Аз имах приятели. Пол и Фрамбоаз...

– Не можехме да останем там. След това, което стана...

– И Зезет, и Бланш...

– Те са пътешественици, Нану. Хора от реката. Ти не можеш вечно да живееш на лодка, особено ако искаш да ходиш на училище...

– И Чехълчо...

– Въображаемите приятели не се броят, Нану.

– И Рижия, мамо. Той ни беше приятел.

Мълчание.

– Защо не можехме да останем при Рижия, мамо? Защо не му каза къде сме?

Въздъхнах.

– Сложно е за обяснение.

– Мъчно ми е за него.

– Знам.

При Рижия, разбира се, всичко е просто. Правиш каквото искаш. Вземаш каквото искаш. Пътуваш накъдето те отвее вятърът. И аз съм минала по този път. Знам накъде води. И е толкова тежко, Нану. Толкова непоносимо тежко.

Рижия би казал: "Много се тревожиш." Рижия с предизвикателната си рижа коса, със сдържаната си усмивка и с любимата си лодка под плаващите звезди. Много се тревожиш. Може и да е вярно: въпреки всичко аз много се тревожа. Тревожа се, че Анук няма приятели в новото училище. Тревожа се, че Розет е почти на четири, толкова наблюдателна, а не говори, сякаш ѝ е направена магия като на принцеса, която зла вещица е накарала да онемее, за да не разкрие някаква тайна.

Как да обясня това на Рижия, който не се бои от нищо и не се тревожи за никого? Да бъдеш майка означава да живееш в страх. Страх от смърт, от болест, от загуба, от злополука, от непознати, от Черния призрак или просто от онези дребни, ежедневни неща, от които по някаква причина най-много ни боли: изражение на досада, гневна дума, неразказана приказка за лека нощ, пропусната целувка, ужасният момент, когато майката престава да бъде център на вселената на дъщеря си и се превръща в поредния сателит, който кръжи в орбита около някое по-незначително слънце.

Това не се е случило – поне засега. Но аз съм го виждала у другите деца: у петнайсетгодишните момичета с техните нацупени устни, мобилни телефони и презрителен поглед към света като цяло. Дъщеря ми е разочарована от мен, знам. Аз не съм майката, която тя иска да бъда. А на единайсет, колкото и да е умна, все още е твърде малка да разбере какво съм пожертвала и защо.

Много се тревожиш.

Де да беше толкова просто.

Просто е, отвръща гласът му вътре в мен.

Някога може и да е било, Рижия. Вече не е.

Чудя се дали се е променил. Колкото до мен... съмнявам се, че ще ме познае. От време на време ми пише – взел е адреса ми от Бланш и Зезет – по няколко изречения на Коледа и на рождения ден на Анук. Аз му пиша до пощата в Ланскене, защото знам, че понякога минава от там. В нито едно от писмата си не съм споменала за Розет. Не съм споменала и за Тиери – за хазяина ми Тиери, който е толкова мил и щедър и на чието търпение толкова се възхищавам, че нямам думи да го изкажа.

Тиери льо Тресе, на петдесет и една, разведен, има син, ходи на църква – мъж канара.

Не се смейте. Много го харесвам.

Чудя се какво намира в мен.

Тези дни се гледам в огледалото и не виждам в него отражение, само безжизнен портрет на жена над трийсетте. Нищо особено, просто жена, нито хубава, нито интересна. Жена като всички останали, точно каквато се стремя да бъда, и въпреки това днес тази мисъл ме потиска. Може би заради погребението: тъжен слабо осветен параклис, цветя, останали от предишния покойник, празна зала, абсурдно огромен букет от Тиери, безразличен свещеник със сополив нос, музика ("Нимрод" на Елгар) от пукащите тонколони.

Смъртта е банална, казваше майка ми седмици преди самата тя да умре насред оживена улица в центъра на Ню Йорк. Животът е невероятен. Ние сме невероятни. Да приемаш невероятното означава да се радваш на живота.

Ех, майко, как само се променят нещата. В доброто старо време (не чак толкова старо, напомням си аз) снощи щяхме да празнуваме. Навечерието на Вси светии: магическо време, време на тайни и загадки, на билки, зашити в торбички от червена коприна и окачени из цялата къща, за да предпазват от зли сили, време на разпръснатата сол, на виното с подправки и на меденките, оставени на перваза, на тиквите, ябълките, конфетите, мириса на смола и дим от горящи дърва, когато есента си отива и на нейно място идва старицата зима. Трябваше да има песни и танци около огъня, Анук, намазана с пъстри бои и цялата в черни пера, да тича от врата на врата, следвана от Чехълчо, а Розет с тиквения си фенер и своя тотем – с оранжева козина, за да бъде в тон с косата ѝ – да се кипри и да подскача след нея.

Стига толкова – боли ме, като си помисля за онова време. Но всичко това не е безопасно. Майка ми го знаеше – тя двайсет години бягаше от Черния призрак и макар за кратко да бях повярвала, че съм го победила, преборила съм се за мястото си и съм спечелила битката, скоро осъзнах, че победата ми е само илюзия. Черния призрак има много лица, много последователи и не винаги носи якичка на свещеник.

Някога мислех, че се страхувам от техния Бог. Сега, след толкова години, знам, че се страхувам от тяхната доброжелателност. От благонамерената им загриженост. От съжалението им. През тези четири години постоянно ги усещах след себе си, как душат и ни следват по петите. И след Ле Лавьоз почти ни настигнаха. Те, Достопочтените, са толкова добронамерени, искат само най-доброто за хубавите ми деца. И няма да се откажат, докато не ни разделят, докато не ни разкъсат на парчета.

Може би затова никога не съм се доверявала на Тиери. Милият, благонадежден, стабилен Тиери, моят добър приятел с широка усмивка, весел глас и трогателна вяра в универсалните лечебни свойства на парите. Той иска да помогне – вече толкова ни е помагал през тази година. Достатъчна е само една моя дума и пак ще го направи. И край на всичките ни затруднения. Не разбирам защо се двоумя. Не разбирам защо ми е толкова трудно да се доверя на някого, да призная най-после, че имам нужда от помощ.

Сега, когато наближава полунощ, чувствам как мислите ми блуждаят, както често става по това време на денонощието, въртят се около майка ми, картите и Достопочтените. Анук и Розет вече спят. Вятърът рязко утихна. Долу под нас Париж искри като в копринена мъгла. Но хълмът Монмартър плува над улиците като вълшебен град от дим и звездна светлина. Анук мисли, че съм изгорила картите: не съм гледала на тях поне от три години. Но още ги пазя – картите на майка ми, напоени с мирис на шоколад и изтъркани до блясък.

Държа кутията под леглото си. Мирише на изгубено време и на мъгливи дни. Отварям я и вътре са картите, древните изображения върху дърворезба, издълбани преди векове в Марсилия: Смъртта, Влюбените, Кулата, Глупакът, Магът, Обесеният, Колелото на Съдбата.

Това не е истинско гледане, казвам си. Тегля карти произволно, без никаква мисъл за последиците. И все пак не мога да се отърся от мисълта, че нещо се мъчи да излезе наяве, че в картите се крие някакво послание.

Оставям ги. Това беше грешка. В миналото щях да пропъдя нощните демони със заклинание – къш-къш, махни се! – и с лечебна отвара, тамян и щипка сол, разпиляна по прага. Сега съм цивилизована и най-силната отвара, която правя, е чай от лайка. Помага ми да заспя – понякога.

Но тази нощ – за пръв път от месеци – сънувам Достопочтените как душат и дебнат, и фучат из тесните улички  на стария Монмартър, и в съня си съжалявам, че не съм хвърлила щипка сол на прага и не съм окачила торбичка с  билки над вратата, защото без тях нощта може да влезе неканена, привлечена от мириса на шоколад.

Част втора

Едно Ягуар

Понеделник, 5 ноември

ХВАНАХ АВТОБУСА ЗА УЧИЛИЩЕ КАКТО ОБИКНОВЕНО. По нищо не се познава, че тук има училище, като се изключи табелата над вратата. Всичко останало е скрито зад високи зидове и може да е административна сграда или частен парк, или нещо съвсем друго. Лицеят "Жул Ренар", не особено голям по парижките понятия, за мен е отделен град.

В училището в Ланскене имаше четирийсет ученика. Тук има осемстотин момчета и момичета плюс множество ученически чанти, MP3 плейъри, мобилни телефони, дезодоранти, тетрадки, гланцове за устни, компютърни игри, тайни, клюки и лъжи. Аз имам само една приятелка – е, почти приятелка, – Сюзан Прюдом, която живее до гробищата на улица "Ганерон" и понякога идва в сладкарницата.

Сюзан, която иска да я наричат Сюз като известната напитка, е червенокоса и се дразни от това, има кръгло розово лице и все се кани да започне диета. Всъщност косата ѝ ми харесва – напомня ми за моя приятел Рижия – и изобщо не мисля, че е дебела, но тя постоянно се оплаква от това. Преди бяхме много добри приятелки, но напоследък се случва Сюз да е в лошо настроение и да говори обидни неща без никаква причина или да заявява, че повече няма да разговаря с мен, ако не направя каквото иска от мен.

Днес пак не ми говори. Това е, защото снощи не отидох  на кино с нея. Но билетите за кино са скъпи, а там се продават пуканки и кока-кола и ако не си купя, Сюз забелязва и после подхвърля шеги в училище за това, че все нямам пари. Впрочем знаех, че Шантал също ще дойде, а Сюзан  се държи по друг начин, когато Шантал е с нас.

Шантал е новата най-добра приятелка на Сюзан. Тя винаги има пари за кино и косата ѝ е винаги идеално сресана. Носи кръстче с диаманти от "Тифани" и веднъж в училище, когато учителката ѝ каза да го свали, баща ѝ написа отворено писмо до вестниците, в което заяви, че е срамота да правят забележка на дъщеря му за това, че носи символа на католическата си вяра, когато момичетата мюсюлманки ходят със забрадки. Вдигна се голям шум и след това забраниха и кръстовете, и забрадките в училище. Шантал обаче продължава да носи кръстчето си. Знам, защото съм я виждала в съблекалните. Учителката се прави, че не забелязва. Бащата на Шантал има особено въздействие върху хората.

Не им обръщай внимание, казва мама. Можеш да си намериш други приятелки.

Не мислете, че не съм опитвала, но всеки път, когато си намеря нова приятелка, Сюз намира начин да се сближи с нея. И преди се е случвало. Не мога да се закълна, че е така, но все пак го усещам като мирис на парфюм във въздуха. И изведнъж онези, които мисля, че са ми приятели, започват да ме отбягват и да ходят навсякъде с нея; и преди да се усетя, вече са нейни приятели, а не мои, и аз оставам сама.

Днес Сюз не ми проговори през целия ден и седя с Шантал във всички часове, и оставяше чантата си на съседния стол, за да не мога да седна там, и всеки път, щом погледнех към тях, те като че ли ми се смееха.

Не ме интересува. Кой би искал да прилича на тях?

Но после ги виждам как си шушукат, допрели глави, и по начина, по който отбягват погледа ми, мога да позная, че пак ми се присмиват. Защо? Какво толкова има в мен? Преди поне знаех какво ме прави различна. А сега...

Нещо в косата ми? В дрехите ми? Дали това, че никога не купуваме нищо от "Галери Лафайет", че не ходим на ски във Вал д'Изер или на море в Кан? Сякаш някой ми е залепил етикет като на чифт евтини гуменки с надпис, който предупреждава, че съм второ качество.

Мама толкова се опитваше да ми помогне. У мен няма нищо необичайно, нищо, което да подсказва, че нямаме пари. Аз нося същите дрехи като останалите. Ученическата ми чанта е като на другите. Гледам същите филми, чета същите книги, слушам същата музика. Би трябвало да се впиша в тяхната среда. Но по някаква причина не успявам.

Проблемът съм аз. Просто съм неподходяща. Може би съм с неподходяща форма, кой знае, или с неподходящ цвят. Харесвам неподходящи книги. Тайно гледам неподходящи филми. Различна съм, независимо дали им харесва или не, и не виждам защо трябва да се преструвам.

Но е трудно, когато всички други имат приятели. И е трудно, когато хората те харесват само ако се правиш на някой друг.

Тази сутрин, когато пристигнах, другите играеха с топка за тенис в класната стая. Сюз я хвърляше на Шантал, тя я хвърляше на Люси, Люси – на Сандрин, и така чак до Софи в другия край на стаята. Никой не каза нищо, когато влязох. Всички продължиха да си подхвърлят топката, но аз забелязах, че никой не я подава на мен, и когато извиках: "Насам!", никой като че ли не чу. Играта сякаш се промени: без никой да каже и дума за това, сега всички се опитваха да държат топката далеч от мен, като крещяха: "Ани е пиян морков!", и ме караха да подскачам, и я подхвърляха все по-нависоко.

Знам, че е глупаво. Това е само игра. Но всеки ден в училище е така. В клас от двайсет и три деца аз съм последното нечетно число, тази, която трябва да седи сама, да дели компютър с други двама ученици (обикновено Шантал и Сюз) вместо с един; която седи сама в междучасията в библиотеката или на пейка в двора, докато другите се разхождат на групи, смеят се, разговарят или играят на нещо. Не бих имала нищо против от време на време някой друг да бъде пияният морков. Но това никога не става. Винаги съм аз.

Не че съм срамежлива. Обичам да си говоря с хората. Разбирам се с тях. Обичам да се веселя, да играя на гоненица, не съм като Клод, който е толкова срамежлив, че не разменя дума с никого и заеква, когато учителката му зададе въпрос. Не съм и докачлива като Сюз или превзета като Шантал. Винаги съм готова да изслушам някого, на когото му е тежко – когато Сюз се скара с Люси или Даниел, идва първо при мен, а не при Шантал, – но точно когато ми се струва, че сме се сближили, тя измисля някоя шега, като например да ме снима с камерата на мобилния си телефон, докато се преобличам в съблекалнята, и после да показва снимките на всички. А когато ѝ кажа: "Сюз, не прави така", тя само ме поглежда и казва, че просто се шегува, и аз трябва да се разсмея дори когато не ми е до смях, защото не искам да излезе, че нямам чувство за хумор. Но не ми се струва никак забавно. Като играта с топката за тенис – забавно е само когато не си пияният морков.

Така или иначе, за тези неща си мислех в автобуса на връщане от училище, докато Сюз и Шантал се кикотеха на седалката зад мен. Не се обръщах и се правех, че чета книгата си, макар че автобусът друсаше и буквите на страницата се замъгляваха пред очите ми. Всъщност очите ми бяха леко насълзени и затова просто гледах през прозореца, макар че докато наближавахме моята спирка след метростанцията на улица "Коленкур", навън валеше, беше почти тъмно и всичко тънеше в парижка сивота.

Може би занапред ще пътувам с метрото. Спирката не е толкова близо до училище, но ми харесва заради бисквитения мирис на ескалаторите, порива на вятъра от пристигащите влакове, хората, тълпите. В метрото могат да се видят какви ли не странни хора. Представители на всички раси, туристи, мюсюлманки със забулени лица, търговци африканци с джобове, пълни с фалшиви часовници, абаносови фигурки, гривни от мидени черупки и мъниста. Има мъже, облечени като жени, и жени, облечени като филмови звезди, хора, които ядат странни закуски от кафяви хартиени пликове, момчета и момичета с пънк прически, татуировки и обеци на веждите, просяци, музиканти, джебчии и пияници.

Мама предпочита да пътувам с автобуса.

Разбира се. Тя би пътувала с него.

Сюзан се изкиска и аз се досетих, че отново говори за мен. Станах, без да ѝ обръщам внимание, и тръгнах към предната врата на автобуса.

Тогава видях Зози да стои между предните седалки. Днес не беше с бонбонените обувки, а с виолетови ботуши с платформи, целите в токи чак до коленете. Беше с къса черна рокля без ръкави, под нея – яркозелен пуловер, а в косата си имаше яркорозов кичур и изглеждаше страхотно.

Не можах да се сдържа. Казах ѝ го.

Бях сигурна, че вече ме е забравила, но тя ме позна.

– Ани! Здравей! – Зози ме целуна. – Аз слизам тук. Ти ще слизаш ли?

Обърнах се и видях Сюзан и Шантал да ме гледат толкова учудено, че дори бяха престанали да се смеят. Но едва ли някой би се изсмял на Зози. А дори да го направи, тя не би обърнала внимание. Виждах как Сюзан стои със зяпнала уста (не особено приятна гледка), а до нея Шантал с лице, позеленяло почти колкото пуловера на Зози.

– Приятелки ли са ти? – попита Зози, докато слизахме от автобуса.

– В известен смисъл – казах аз и завъртях очи.

Зози се разсмя. Тя много се смее, и то доста силно, и изобщо не ѝ пука дали хората я гледат. Изглеждаше много висока с тези ботуши на платформи. Прииска ми се и аз да имам такива.

– Ами защо не си купиш? – попита Зози.

Свих рамене.

– Трябва да ти кажа, че изглеждаш много... обикновено

– Хареса ми начинът, по който каза "обикновено": в очите ѝ блеснаха искрици, които бяха всичко друго освен подигравателни. – Аз те мислех за по-оригинално момиче, ако разбираш какво имам предвид.

– Мама не иска да се различаваме от другите.

Тя повдигна вежди.

– Наистина ли?

Аз отново свих рамене.

– Е, добре, всеки с вкуса си. Виж, има едно чудно местенце малко по-нататък, където правят най-прекрасните торти "Сент Оноре". Какво ще кажеш да отидем да се почерпим?

– По какъв случай? – попитах аз.

– Ще ти бъда съседка!

Разбира се, знам, че не бива да ходя никъде с непознати. Мама често ми го повтаря, а и не може да живееш в Париж, без да си поне малко предпазлив. Но сега беше друго – сега бях със Зози, а и освен това отидохме на публично място, в английска чайна, която не бях виждала досега и където наистина имаше прекрасни торти, точно както Зози бе обещала.

Никога не бих дошла тук сама. Такива места ме притесняват – навсякъде има стъклени маси и дами със скъпи кожи, които пият изискани чайове в чаши от костен порцелан, и сервитьорки с къси черни рокли, които огледаха мен с ученическите ми дрехи и разрошената ми коса, огледаха и Зози с виолетовите ѝ ботуши с платформи, сякаш не можеха да повярват на очите си.

– Обичам това място – прошепна ми Зози. – Весело е. А се взема толкова на сериозно...

И цените си вземаше на сериозно. Изобщо не бяха по джоба ми – десет евро за чайник чай, дванайсет за чаша горещ шоколад.

– Не се тревожи. Аз черпя – каза Зози и седнахме на една маса в ъгъла, където сервитьорка с намусена физиономия, която приличаше на Жана Моро, кисело ни подаде менюто.

– Знаеш коя е Жана Моро? – учуди се Зози.

Аз кимнах, все още притеснена.

– Беше страхотна в "Жул и Жим".

– Не като тази с кльощавия задник – каза Зози и кимна към сервитьорката, която сега се разсипваше в любезности пред две разкошно облечени дами с еднакви руси коси.

Аз се изсмях. Дамите ме погледнаха, после сведоха очи към виолетовите ботуши на Зози. Те допряха глави и изведнъж ми напомниха за Сюз и Шантал. Почувствах как устата ми пресъхва.

Зози явно забеляза нещо, защото спря да се смее и ме погледна загрижено.

– Какво има? – попита тя.

– Не знам. Просто си помислих, че тези хора ни се присмиват.

Опитах се да ѝ обясня, че точно на такива места ходи Шантал с майка си: където много слаби дами с кашмирени дрехи в пастелни тонове пият чай с лимон и не ядат пасти.

Зози кръстоса дългите си крака.

– Така е, защото ти не си клонинг. Клонингите се вписват в средата. Особняците изпъкват. Питай ме кои предпочитам.

Свих рамене.

– Досещам се.

– Май не си убедена – тя се усмихна дяволито. – Гледай сега.

Зози щракна с пръсти към сервитьорката, която приличаше на Жана Моро, и точно в този момент сервитьорката залитна на високите си токчета и изпусна чайник с чай на масата пред себе си, като заля покривката и горещият чай потече в чантите и по скъпите обувки на дамите.

Погледнах Зози.

Тя се усмихна.

– Хубав номер, нали?

Тогава аз се разсмях, защото, разбира се, това беше случайност и никой не би могъл да предвиди какво ще стане, но на мен ми се стори, че Зози е накарала чайника да падне и сервитьорката да се засуети около мократа маса, а пастелните дами – около обувките си, за да престанат да ни обръщат внимание и да се смеят на екстравагантните ботуши на Зози.

Тогава ние си поръчахме торти и кафе от менюто. Зози поръча "Сент Оноре" – тя не е на диета, – а аз избрах бадемова торта и двете пихме кафе лате с ванилия и си говорихме много по-дълго, отколкото очаквах, за Сюз, за училище, за книги, за мама, за Тиери и за нашата сладкарница.

– Сигурно е прекрасно да живееш над сладкарница – започна Зози, докато дъвчеше първата хапка от тортата си "Сент Оноре".

– Не е толкова хубаво, колкото в Ланскене.

Зози се заинтересува.

– Ланскене?

– Едно място, където живеехме по-рано. Някъде на юг. Там беше хубаво.

– По-хубаво, отколкото в Париж? – учуди се тя.

И аз ѝ разказах за Ланскене, за Ле Маро край брега на реката, където играехме с Жано, разказах ѝ за Арманд и за хората от реката, и за лодката на Рижия със стъкления покрив и тясната кухничка с напуканите емайлирани тенджери, и как с мама правехме шоколадови бонбони късно вечер и рано сутрин, и тогава всичко замирисваше на шоколад, дори прахът.

Накрая се изненадах, че съм говорила толкова много. Не бива да говоря за тези неща, нито за местата, където сме живели преди. Но със Зози е различно. С нея ми се струва безопасно.

– И сега, когато мадам Пусен я няма, кой ще помага на майка ти? – попита Зози, докато обираше с лъжичка пяната от кафето.

– Ще се справим – казах аз.

– Розет ходи ли на детска градина?

– Още не – по някаква причина не ми се искаше да ѝ разказвам за Розет. – Но е много умна. Много хубаво рисува. Прави знаци и дори следи думите с пръстче в книгата, когато ѝ четем приказки.

– Не си приличате много.

Аз свих рамене.

Зози ме погледна особено, сякаш искаше да добави нещо, но си замълча. Допи кафето си и каза:

– Сигурно е трудно, като нямате баща.

Пак свих рамене. Разбира се, че имам баща, просто не знам кой е, но нямаше да кажа това на Зози.

– Сигурно си много близка с майка си.

– Ъ-хъм – измънках аз и кимнах.

– Приличате си... – тя млъкна, усмихна се и се намръщи, сякаш се затрудняваше да намери подходящите думи.

– А у теб има нещо, Ани, нещо, което не мога докрай да проумея...

Разбира се, не отговорих на това. Мълчанието е по-сигурно, казва мама, защото не могат да използват казаното срещу теб.

– Ясно е, че не си клонинг. Обзалагам се, че знаеш някои номера...

– Номера? – помислих си за сервитьорката и за изпуснатия чайник. Сведох очи и отново се почувствах неловко, прииска ми се да донесат сметката, за да мога да кажа "довиждане" и да хукна към къщи.

Но сервитьорката не ни обръщаше внимание и говореше с мъжа зад кафе-бара, смееше се и отмяташе коси точно както прави Сюз, когато Жан-Лy Рембо (момчето, което харесва) е наблизо. Впрочем забелязала съм нещо при сервитьорите и сервитьорките: дори да ви обслужат навреме, никога не бързат да ви донесат сметката.

Но Зози направи знак с пръсти толкова незабележимо, че можех и да не го видя. Леко движение като завъртане на копче – и сервитьорката, която приличаше на Жана Моро, се обърна рязко, сякаш някой я беше побутнал, и веднага ни донесе сметката.

Зози се усмихна и извади портмонето си. Жана Моро чакаше с отегчена и намусена физиономия и аз помислих, че Зози ще изтърси нещо – в края на краищата човек, който използва думи като "задник" в английска чайна, едва ли се притеснява да изкаже мнението си.

Но тя нищо не каза.

– Ето ви петдесетачка. Задръжте рестото – и подаде на сервитьорката банкнота от пет евро.

Дори аз забелязах, че са пет. Видях банкнотата съвсем ясно, когато Зози я остави на подноса и се усмихна. Но кой знае защо, сервитьорката не забеляза. Само каза:

– Мерси, приятен ден.

Зози отново направи същия знак и прибра портмонето си, сякаш нищо не се е случило...

И после се обърна и ми намигна.

В първия момент се зачудих дали не ми се е привидяло. Може би просто е станала грешка – в края на краищата в чайната имаше много хора, сервитьорката беше заета, случва се да стават грешки.

Но след случката с чам...

Зози ми се усмихна като котка, готова да те одраска, докато мърка на коленете ти.

Номера, така ги наричаше тя.

Случки, мислех си аз.

Изведнъж ми се прииска да не бях идвала, да не бях говорила с нея онзи ден пред сладкарницата. Това е само игра – дори не е истинска, – но ми се струва толкова опасно, като нещо заспало, което побутваш и то се събужда.

Погледнах часовника си.

– Трябва да тръгвам.

– Ани, отпусни се. Четири и половина е...

– Мама се тревожи, когато закъснявам.

– Пет минути няма да променят нищо...

– Трябва да тръгвам.

Мисля, че очаквах да ме спре, да ме накара да се обърна, както беше направила със сервитьорката. Но Зози просто се усмихна и аз се почувствах глупаво от това, че съм се паникьосала. Някои хора просто се поддават на внушение. Сигурно сервитьорката беше една от тях. Или може би и двете бяха сгрешили – или аз грешах.

Но знаех, че не греша. И тя знаеше, че съм я видяла. Личеше си по цвета на лицето ѝ. И по погледа ѝ – леко дяволит, сякаш нещо ни сближаваше, нещо повече от разговор на торта и кафе.

Знаех, че не е безопасно. Но Зози ми харесва. Наистина. Прииска ми се да кажа нещо, да ѝ обясня...

Обърнах се и видях, че тя продължава да се усмихва.

– Хей, Зози – започнах аз, – това ли е истинското ти име?

– Хей, Ани – каза тя, като имитираше тона ми, – това ли е истинското ти име?

– Ами... – бях толкова стъписана, че за малко да ѝ призная. – Истинските ми приятели ме наричат Нану.

– И много приятели ли имаш? – попита усмихната Зози.

Аз се засмях и вдигнах един пръст.

Вторник, 6 ноември

КАКВО ИНТЕРЕСНО ДЕТЕ. В НЯКОИ ОТНОШЕНИЯ ПО-малко от връстниците си, но толкова по-зряло в други: лесно разговаря с възрастни, но с другите деца се държи неловко, сякаш се опитва да слезе до тяхното ниво. С мен беше открито, забавно, приказливо, меланхолично, добронамерено, но инстинктивно предпазливо при всяко докосване – дори най-бегло – до темата за странностите му.

Разбира се, никое дете не иска да изглежда различно. Но подозрителността на Ани отива по-далеч от това. Тя сякаш крие нещо от хората, някакво необичайно качество, което ако бъде разкрито, може да я изложи на опасност.

Другите може и да не го забелязват. Но аз не съм като другите и чувствам, че тя ме привлича със сила, на която не мога да устоя. Чудя се дали знае каква е, дали разбира, дали изобщо осъзнава какъв потенциал се крие в малката ѝ главица.

Днес отново я срещнах, докато се връщаше от училище. Тя се държа... не точно хладно, но със сигурност по-резервирано от вчера, сякаш съзнаваше, че е прекрачила някаква граница. Както казах, интересно дете и още по-интересно заради предизвикателството, което ми отправя.

Чувствам, че не е неподатливо на съблазън, но е предпазливо, много предпазливо, и ще трябва да напредвам бавно, ако не искам да го подплаша.

Така че този ден размених само няколко думи с Ани – не споменах нито странностите ѝ, нито мястото, което тя нарича Ланскене, нито сладкарницата – и после се разделихме, но преди това ѝ казах къде живея и къде работя сега.

Да, работя. Всеки има нужда да работи. Това ми дава възможност да играя, да бъда сред хора, да ги наблюдавам и да научавам малките им тайни. Разбира се, не се нуждая от пари, затова мога да си позволя да приема всякаква работа. Първата, която момиче като мен може да си намери на място като Монмартър.

Не, не тази. Като сервитьорка, разбира се.

Не съм работила в кафене от много, много години. Сега не ми се налага да го правя – заплащането е лошо, а работното време – още повече, – но ми се струва, че на Зози дьо л'Алба ѝ отива да бъде сервитьорка, а освен това ми дава добра възможност да наблюдавам хората в квартала.

Кафе "Ле Пти Пенсон", сгушено в ъгъла на площад "Де Фо Монейор", е традиционно заведение от романтичното минало на Монмартър, мрачно, опушено, с полепнал по стените слой мазнина и никотин. Собственикът му е Лоран Пенсон, шестдесет и пет годишен кореняк парижанин с дръзки мустаци и лоша лична хигиена. Кафето се посещава предимно от хора от старото поколение, на които допадат ниските цени и специалитетът на деня, и от странни птици като мен, които харесват зрелищната грубост на съдържателя и крайните политически възгледи на старците – редовни клиенти на заведението.

Туристите предпочитат "Плас дю Тертр" заради спретнатите малки кафенета с наредените върху калдъръма маси с карирани ленени покривки. Или пекарната в стил ар деко в ниската част на Монмартър с изискано подредените си тарталети и сладки. Или английската чайна на улица "Раме". Но туристите не ме интересуват. Интересува ме онази сладкарница отсреща, от другата страна на площада. От тук мога да наблюдавам кой влиза и кой излиза, да броя клиентите, да следя доставките и да опознавам ритъма на живота там.

Писмата, които откраднах първия ден, се оказаха напълно безполезни от практична гледна точка. Подпечатана фактура с дата 20 октомври, на която пише "ПЛАТЕНО В БРОЙ", издадена от "Согар Фис", доставчик на сладкарски изделия. Но кой в днешно време плаща в брой? Това е непрактичен, безсмислен начин на плащане – тази жена няма ли банкова сметка? И не ми дава никаква допълнителна информация.

Второто писмо съдържаше картичка до мадам Пусен, подписана "Целувки, Тиери". С пощенско клеймо от Лондон и "До скоро виждане, моля ви да не се тревожите", небрежно добавено отдолу.

Отделих го за по-нататъшно ползване.

Третото – пощенска картичка от Рона – съдържаше още по-малко сведения:

"Пътувам на север. Ще се отбия, когато мога." Подписана от "Р." Картичката беше адресирана просто до "Я." и "А.", но с толкова небрежен почерк, че "Я." можеше да мине и за "В.".

Четвъртото беше рекламна брошура с предложение за финансови услуги.

И все пак, помислих си, има време.

– Хей! Това сте вие!

Същият художник. Сега вече го познавам, казва се Жан-Луи, а приятелят му с баретата е Попол. Често ги виждам в "Льо Пти Пенсон", пият бира и заговарят жените. Взимат петдесет евро за рисунка с молив – да речем, десет за рисунката и четирийсет за ласкателствата – и не говорят за нищо друго освен за изкуство. Жан-Луи е чаровник – особено податливи на чара му са невзрачните жени – и успехът му се дължи по-скоро на упорство, отколкото на талант.

– Няма да ти платя, така че не си губи времето – казах аз, щом го видях да разгръща скицника си.

– Тогава ще изпратя портрета на Лоран – отвърна той и ми намигна. – Или ще си го запазя.

Попол се прави на безразличен. Той е по-възрастен от приятеля си и стилът му е по-изчистен. Всъщност Попол рядко говори, само стои със статива си в един ъгъл на площада, гневно се мръщи над белия лист и драска със страховита всеотдайност. Има внушителни мустаци и кара клиентите да седят дълго, докато той се мръщи, драска, мърмори ядосано под носа си и накрая им показва портрет с такива причудливи пропорции, че в стъписването си те плащат колкото им поиска.

Жан-Луи продължи да ме скицира, докато вървях между масите.

– Предупреждавам те, ще те накарам да ми плащаш като на модел – казах аз.

– Виж тези лилии – безгрижно отвърна Жан-Луи. – Не се ядосват и не искат да им плащам за това, че ги рисувам.

– Лилиите не плащат наем.

Тази сутрин ходих до банката. Правя го всеки ден от началото на седмицата. Тегленето на двайсет и пет хиляди евро в брой може да привлече недоброжелателно внимание, но когато теглите малки суми – хиляда днес, двеста утре, – рядко някой си спомня за това.

И все пак не е полезно човек да се самозабравя.

Така че днес отидох в банката – не като Зози, а като колежката, на чието име бях открила сметката – Барбара Бошан, служителка с безупречна автобиография. Облякох се по-невзрачно за случая: макар че е невъзможно да бъда напълно невидима (освен ако се старая да не бия на очи), всеки може да бъде невзрачен и една безлична жена с вълнена шапка и ръкавици може да остане незабелязана почти навсякъде.

Затова веднага усетих: странното чувство, че ме изучават, докато стоя на касата, необичайната наблюдателност в погледите им, молбата да изчакам да донесат желаната от мен сума, мирисът и звуците, които подсказваха, че нещо не е наред.

Не изчаках съмненията ми да се потвърдят. Излязох от банката веднага щом касиерката тръгна нанякъде, пъхнах чековата книжка и картата в плик и го пуснах в първата пощенска кутия. Адресът на плика беше измислен: уличаващите документи щяха три месеца да пътешестват от една пощенска станция до друга, докато накрая се озоват в депото за недоставени писма и се изгубят завинаги. Ако някога ми се наложи да се отърва от труп, ще постъпя по същия начин: ще разпратя разчленените ръце, крака и части от туловището до различни адреси в Европа, докато полицията напразно търси прясно изкопан гроб.

Не че убийствата са по вкуса ми. И все пак нито една възможност не бива да се изключва напълно. Влязох в магазин за конфекция, в който се преоблякох от дрехите на мадам Бошан в тези на Зози дьо л'Алба и като се оглеждах за всичко съмнително, стигнах по заобиколен път до пансиона в долната част на Монмартър, където бях отседнала, за да размисля над бъдещите възможности.

По дяволите.

Във фалшивата сметка на мадам Бошан имаше още двайсет и две хиляди евро – пари, заради които бях прекарала шест месеца в планиране, проучване, намиране и доизпипване на поредната си самоличност. Вече нямаше как да ги изтегля, макар че не вярвах да ме разпознаят на размазаните записи от охранителните камери: по всяка вероятност сметката беше замразена и се водеше полицейско разследване. Трябваше да приема, че парите са изгубени завинаги и единственият ми спомен от тях е поредната висулка на гривната ми – мишка, която по случайност особено приляга на самоличността на горката Франсоаз.

Тъжната истина е, че моят занаят няма бъдеще. Шест пропилени месеца – за да се озова там, откъдето тръгнах. Без пари, без живот.

Е, това може да се промени. Трябва ми само малко вдъхновение. Ще започна от сладкарницата, защо не? От Виан Роше от Ланскене, която по неизвестни причини се е преобразила в Ян Шарбоно, майка на две деца, почтена вдовица от Монмартър.

Дали не виждам в нея сродна душа? Не. Но надушвам предизвикателство. Макар че в момента от сладкарницата не може да се изкопчи много, животът на Ян ми се вижда интригуващ. И, разбира се, тя е майка на онова дете. На онова интересно дете.

Отседнала съм близо до булевард "Дьо Клиши", на десет минути пеша от площад "Де Фо Монейор". В две стаи с големината на пощенска марка на върха на четири реда тесни стълби, достатъчно евтини, за да ми вършат работа, и достатъчно дискретни, за да мога да запазя анонимност. От тук виждам улиците, следя минувачите, вписвам се в обстановката.

Това не е горната част на Монмартър, за която мога само да мечтая. Всъщност тук е доста по-скромно от приятния апартамент на Франсоаз в 11-и район. Но Зози дьо л'Алба не робува на условностите и не се притеснява да живее скромно. Тук живеят всякакви хора: студенти, продавачи, имигранти, масажистки – както лицензирани, така и нелицензирани. Само около пансиона има към 5-6 църкви (покварата и религията са като сиамски близнаци), по улицата се въргалят повече боклуци, отколкото окапали листа, постоянно мирише на канализация и кучешки изпражнения. В тази част на Монмартър малките кафенета са отстъпили пред евтините закусвални за бързо хранене и баровете без лиценз, край които нощем се събират скитници да пият червено вино в пластмасови чаши, преди да легнат да спят на тротоара пред спуснатите транспаранти на витрините.

Сигурно скоро ще ми омръзне да живея тук, но засега ми трябва място, където да се покрия за известно време, докато скандалът с мадам Бошан – и Франсоаз Лавери – утихне. Знам, че повече предпазливост никога не е излишна, а и както казваше майка ми, трябва да изчакаш черешите да узреят, преди да ги обереш.

Четвъртък, 8 ноември

ДОКАТО ЧАКАХ ЧЕРЕШИТЕ ДА  УЗРЕЯТ, УСПЯХ  ДА събера някои сведения за обитателите на площад "Де Фо Монейор". Мадам Пино, дребната като пъдпъдък жена, която държи магазинчето за вестници, сувенири и всякакви джунджурии, обича да клюкарства и сподели с мен личното си мнение за хората от квартала.

От нея знам, че Лоран Пенсон ходи по барове за запознанства, че дебелият млад мъж от италианския ресторант тежи над сто и петдесет килограма, но въпреки това ходи в сладкарницата поне два пъти седмично и че жената с кучето, която минава всеки четвъртък в десет часа сутринта, е мадам Люзерон, чийто съпруг миналата година получил сърдечен удар и не се съвзел, а синът ѝ починал на тринайсет години. Всеки четвъртък, казва мадам Пино, тя ходи на гробищата с глупавото си малко куче. Никога не пропуска. Горката жена.

– А сладкарницата? – попитах веднъж аз, като взех "Пари Мач" (мразя "Пари Мач") от малката лавица със списания.

Под и над списанията има пъстра сбирщина от религиозни сувенири: гипсови фигурки на Дева Мария, евтини керамични изделия, стъклени кълба със снежинки, които се сипят върху "Сакре Кьор", медальони, кръстчета, броеници, тамян за всякакви случаи. Подозирам, че мадам Пино е силно набожна: когато погледна корицата на списанието в ръцете ми (на която принцеса Стефани Монакска лежеше по бански на някакъв плаж), присви устни като кокоше дупе.

– Няма много за разправяне – каза тя. – Съпругът ѝ починал някъде в Южна Франция. Но тя бързо се е съвзела – мадам Пино отново присви устни. – Като гледам, май скоро ще има сватба.

– Наистина ли?

Тя кимна.

– С Тиери льо Тресе, собственика. Даваше го евтино на мадам Пусен, защото беше близка на семейството. Така се запозна с мадам Шарбоно. Личи си, че е влюбен до уши

– Мадам Пино маркира списанието на касата. – Само се чудя дали разбира с какво се захваща. Тя трябва да е с двайсет години по-млада, а той все пътува по работа, и с тези две деца, че и едното е такова особено...

– Особено? – попитах аз.

– О, не сте ли чули? Горкото. Сигурно е много тежко с такова дете, а и от тази сладкарница не се печели, къщата е стара, с два горни етажа – има разходи за отопление, за наем...

Оставям я да приказва. Клюките са разменна монета за хора като мадам Пино и чувствам, че вече съм ѝ дала достатъчно поводи за размисъл. Не се съмнявам, че с розовия си кичур в косата и яркочервените си обувки аз също съм обещаващ обект за одумване. Излязох от магазинчето с весело "довиждане" и усещането, че нещата започват добре, и се върнах на работното си място.

Това е най-добрият наблюдателен пункт, на който можех да се надявам. Оттук мога да виждам всички клиенти на Ян, да следя кой влиза, кой излиза и по колко пъти на седмица, да наблюдавам децата.

Малкото е доста буйно – не шумно, но пакостливо – и макар че изглежда дребно, е по-голямо на възраст, отколкото предполагах. Мадам Пино разправя, че е почти на четири, а още не говори, макар че като че ли владее знаците на глухонемите. Особено дете, казва тя с онова леко презрение, с което говори за чернокожи, евреи, чужденци и политически коректни хора.

Особено? Не се съмнявам. Но какво точно му е особеното – това предстои да узная.

Разбира се, не бива да забравяме и Ани. От прозорците на "Льо Пти Пенсон" я виждам всяка сутрин малко преди осем и всеки следобед след четири и половина – и тя говори с мен достатъчно дружелюбно за училище, за приятелите си, за учителите, за хората, с които пътува в автобуса. Не е зле като за начало, но чувствам, че е малко сдържана. Това донякъде ми харесва. Бих могла да използвам силата ѝ – сигурна съм, че с подходящата подготовка ще стигне далеч, – а и, знаете ли, една съществена част от съблазняването се състои в преследването на целта.

Но "Льо Пти Пенсон" вече ми омръзва. Заплатата ми за първата седмица едва ще покрие разходите за наем, а на Лоран трудно може да се угоди. Но по-лошото е, че той започна да ме забелязва: личи си по цветовете на лицето му и по това как приглажда косата си, по необичайните грижи, които полага за външния си вид.

Разбира се, знам, че винаги има такъв риск. Лоран нямаше да забележи Франсоаз Лавери. Но Зози дьо л'Алба притежава особен чар. Той го разбира: не обича чужденци, а тази жена определено изглежда различно, в нея има нещо циганско, което буди недоверие...

И въпреки това за пръв път от години Лоран внимателно подбира дрехите си, не слага обичайната вратовръзка (твърде крещяща, твърде широка), претегля достойнствата на този или онзи костюм, поглежда към старото шише тоалетна вода, използвана за последно на нечия сватба преди години: тя вече мирише на кисело и оставя кафяви петна по чистата бяла риза...

При други обстоятелства сигурно щях да го окуража, да си поиграя със суетността на стареца с надеждата за някоя и друга лесна придобивка: кредитна карта, може би пари, скътани в таен сейф – кражба, за която Лоран не би посмял да докладва.

По всяко друго време щях да го направя. Но мъже като Лоран се намират лесно. Виж, жени като Ян...

Преди години, когато бях друг човек, отидох на кино да гледам филм за древен Рим. Филмът ме разочарова в много отношения: твърде много червена боя и холивудско възмездие. Но особено нереалистични ми се видяха сцените с гладиатори заради публиката от компютърно генерирани хора на фона, които подвикваха, смееха се и размахваха ръце в еднакви движения като анимирани мотиви от тапети. Тогава се питах дали създателите на филма някога са наблюдавали истинска тълпа. Аз съм го правила – обикновено тълпата ми се вижда далеч по-интересна от самия спектакъл – и макар че движенията на тълпата във филма можеха да минат за убедителни, хората бяха безцветни и в поведението им нямаше нищо естествено.

Е, Ян Шарбоно ми прилича на онези хора. Тя е частица от фона, достатъчно реалистична за страничния наблюдател, но поведението ѝ представлява предсказуема поредица от действия. И тя е безцветна – или ако има цвят, се е научила ловко да го прикрива под тази маска на неестественост.

Децата обаче са ярко оцветени. Повечето деца са по-цветни от възрастните, но въпреки това Ани пак изпъква с лазурното си сияние от пеперудено синьо, което предизвикателно се откроява на фона на небето.

Струва ми се, че има още нещо – някаква сянка, която подскача след нея. Видях я за пореден път, докато Ани играеше с Розет пред сладкарницата: Ани развяваше пухкавата си византийска коса, позлатена от следобедното слънце, а Розет, хванала сестра си за ръка, скачаше из локвите на паважа, обута в яркожълти гумени ботуши.

Някаква сянка. Куче, котка?

Е, ще разбера. Знаеш, че ще успея. Дай ми време, Нану. Още малко време.

Четвъртък, 8 ноември

ДНЕС ТИЕРИ СЕ ВЪРНА ОТ ЛОНДОН С КУП ПОДАРЪЦИ ЗА Анук и Розет и дузина жълти рози за мен.

Беше дванайсет и петнайсет и аз тъкмо се канех да затворя за обедна почивка. Привършвах с опаковането на кутия ореховки за една клиентка и се готвех да прекарам приятна почивка с децата (четвъртък е свободният следобед на Анук). Увих кутията с розова панделка – движение, което бях повтаряла хиляди пъти, – вързах я, после пригладих краищата с острието на ножицата, за да се накъдрят.

– Ян!

Ножицата се изплъзна от ръката ми и къдрицата се развали.

– Тиери! Връщаш се един ден по-рано!

Той е едър мъж, висок и тежък. С кашмиреното си палто едва мина през отвора на малката врата на сладкарницата. Открито лице, сини очи, гъста коса, все още тъмна на повечето места. Големи ръце, свикнали да работят, напукани длани и гладки нокти. Мирис на прах от мазилка, кожа, пот, пържени картофи с бекон и – рядко – гузна дебела пура.

– Липсваше ми – каза той и ме целуна по бузата. – Съжалявам, че не можах да си дойда навреме за погребението. Тежко ли беше?

– Не. Но малко тъжно. Никой не дойде.

– Ти се справяш с всичко, Ян. Не знам как го правиш. Как е търговията?

– Добре.

Всъщност никак: това ми беше втората клиентка за деня, без да броя онези, които влизаха само да разгледат. Но аз се радвах, че Тиери я завари тук – млада китайка с жълто яке, която несъмнено щеше да изяде с удоволствие ореховките си, но кутия ягоди в шоколад би ѝ доставила далеч по-голямо удоволствие. Не че има значение. Това не е моя грижа. Поне вече не.

– Къде са момичетата?

– Горе – казах аз. – Гледат телевизия. Как беше в Лондон?

– Прекрасно. Трябваше да дойдеш.

Всъщност знам как е в Лондон: с майка ми живяхме там около година. Не знам защо не съм му го казвала и защо го оставих да си мисли, че съм родена и израснала във Франция. Може би това е стремеж да бъда обикновена, а може би страх, че ако спомена за майка ми, той ще започне да ме възприема по друг начин.

Тиери е солиден гражданин. Той е син на строител, забогатял от имоти, и рядко се е сблъсквал с необичайни и непостоянни неща. Вкусовете му са обикновени. Тиери яде пържоли, пие червено вино, обича децата, тромавите шеги и глупавите рими, предпочита жени, които носят поли, по навик ходи на църква в неделя, няма предразсъдъци към чужденците, но би предпочел да не са толкова много. Харесва ми и все пак не би ми хрумнало да му се доверя – нито на когото и да било другиго.

Няма и нужда да го правя. Никога не съм се нуждаела от довереник. Имам Анук. Имам Розет. Кога изобщо са ми трябвали други хора?

– Изглеждаш ми тъжна – китайското момиче беше излязло. – Какво ще кажеш за един обяд?

Усмихнах се. В света на Тиери обядът е лек срещу тъгата. Не бях гладна, но трябваше да се съглася, иначе той щеше да виси в сладкарницата цял следобед. Затова повиках Анук, придумах Розет да си облече палтото и тръгнахме през площада към "Льо Пти Пенсон", където Тиери обича да сяда заради уютно западналата обстановка и тежката мазна храна, а аз не обичам по същите причини.

На Анук не ѝ се седеше, а Розет трябваше да спи следобед, но Тиери беше въодушевен от пътуването си до Лондон: от тълпите, сградите, театрите, магазините. Строителната му фирма работи по обновяването на някакви административни сгради близо до "Кингс Крос" и той обича да надзирава работниците си, затова заминава с влака в понеделник и се връща за почивните дни. Бившата му жена Сара още живее в Лондон със сина им, но Тиери енергично ме уверява (не че има нужда), че той и Сара отдавна не са се виждали.

Вярвам му: при Тиери няма нищо скрито, нищо потайно. Любимото му лакомство е обикновеният млечен шоколад, който може да се купи от всеки супермаркет във всеки град. Трийсет процента какао, не повече, и той се облизва като малко момче. Но аз се радвам на ентусиазма му и му завиждам за простотата и за неспособността да лъже. Може би завистта ми е повече от любовта – но има ли чак такова значение?

Запознахме се миналата година, когато покривът започна да тече. Повечето хазяи в най-добрия случай биха изпратили майстор, но Тиери се познаваше с мадам Пусен от много години (стара семейна приятелка, обясни той) и дойде сам да поправи покрива, остана за чаша горещ шоколад и си поигра с Розет.

Оттогава минаха дванайсет месеца и вече сме се превърнали в стара двойка, затънала в уюта на предпочитанията и навиците си, макар че Тиери все още не е нощувал у нас. Той мисли, че съм вдовица, и трогателно се старае "да ми даде време". Но желанието му е налице, неизказано и незадоволено – и дали наистина ще е чак толкова лошо?

Само веднъж си позволи да намекне за това, когато бегло спомена за апартамента си на улица "Дьо ла Кроа", в който ни е канил много пъти и който жадува, както той се изрази, "за женска ръка".

За женска ръка. Какъв старомоден израз. Но Тиери е старомоден. Въпреки че обича съвременните технически джунджурии, мобилния си телефон и свръхмодерната уредба, той все още е предан на старите идеали, на простичките традиции.

Простота. Това е. Животът с Тиери ще бъде съвсем прост. Винаги ще има пари за необходимите неща. Разходите за сладкарницата винаги ще бъдат платени. Анук и Розет ще бъдат обгрижвани и в безопасност. А ако Тиери обича тях – и мен, – нима това не е достатъчно?

Достатъчно ли е, Виан? Това е гласът на майка ми – напоследък все повече ми прилича на гласа на Рижия. Помня, че някога искаше повече.

Като теб ли, майко? – беззвучно ѝ отвърнах аз. Да влачиш детето си от град на град, вечно, постоянно да бягаш. Да живееш само колкото да се прехранваш, да крадеш, да лъжеш, да заклинаш, шест седмици, три седмици, четири дни на едно място – и после пак на път, без дом, без училище, да търгуваш със сънища, да разбъркваш картите, за да начертаеш маршрута ни, да носиш преправени чужди дрехи, като шивача, който няма време да ушие дрехи на себе си.

Поне знаехме кои сме, Виан.

Евтино възражение, точно каквото може да се очаква от нея. Впрочем аз знам коя съм. Нали?

Поръчахме макарони за Розет и специалитета на деня за останалите. Беше празно дори за делничен ден, но въздухът тежеше от бирени изпарения и цигарен дим. Лоран Пенсон е най-добрият клиент на заведението си, но ако разчиташе само на това, досега отдавна да е затворил. Гръмогласен, небръснат и сприхав, той гледа на посетителите като на натрапници, които му досаждат в свободното му време, и не крие презрението си към всички освен към шепата редовни клиенти, които са му приятели.

Лоран понася Тиери, който се държи като самодоволен парижанин: влиза в кафенето с възглас "Хей, Лоран, как си, друже?" и хвърля едра банкнота на бара. Лоран знае, че Тиери разбира от недвижими имоти – питал го е колко може да струва заведението му, ако се ремонтира и се обнови, – затова го нарича "Мосю Тиери" и му говори почтително, което може да бъде проява както на уважение, така и на надежда за по-голям бакшиш.

Забелязах, че днес изглежда по-изтупан, с чист костюм, напарфюмиран, със закопчана догоре риза и вратовръзка, купена някъде в края на седемдесетте. Реших, че Тиери му влияе така, но по-късно разбрах, че причината е друга.

Оставих ги да си говорят, седнах и поръчах кафе за себе си и кока-кола за Анук. Някога ѝ поръчвах горещ шоколад със сметана, стружки бял шоколад отгоре и лъжичка, за да може да ги обере, но сега винаги иска кока-кола. Напоследък не пие горещ шоколад – първо помислих, че пази диета – и е толкова абсурдно да се засягам от това, както първия път, когато отказа да ѝ прочета приказка за лека нощ. Тя все още е слънчево малко момиче и въпреки това ми се струва, че сенките около нея все повече се сгъстяват, че все повече стават кътчетата от душата ѝ, в които не съм добре дошла. Знам какво е – аз съм била същата – и може би точно затова се страхувам: защото знам, че и аз на нейната възраст исках да избягам, да се разгранича от майка си по колкото може повече начини.

Сервитьорката беше нова и ми се стори позната. Дълги крака, права пола, коса, вързана на конска опашка... накрая я познах по обувките.

– Вие бяхте Зое, нали?

– Зози – тя се усмихна. – Какво място, а? – жената махна шеговито с ръка. – Все пак – тя сниши глас почти до шепот – мисля, че собственикът си пада по мен.

Тиери се изсмя с цяло гърло, а Анук се усмихна по своему, с половин уста.

– Това е само временна работа – обясни Зози. – Докато си намеря нещо по-добро.

Специалитетът на деня беше наденички с кисело зеле – ястие, което ми напомня за времето, когато живеехме в Берлин. Учудващо вкусно за "Льо Пти Пенсон" – реших, че това се дължи по-скоро на Зози, отколкото на внезапно кулинарно вдъхновение у Лоран.

– Сега, когато наближава Коледа, няма ли да се нуждаете от помощ в сладкарницата? – попита Зози, докато сваляше наденичките от грила. – Ако ви трябва помощ, аз съм насреща – тя хвърли поглед през рамо към Лоран, който седеше в ъгъла с престорено равнодушен вид. – Естествено, никак няма да ми е приятно да напусна това място...

Лоран издаде особен звук – нещо средно между подсмръкване и възклицание – и Зози шеговито повдигна вежди.

– Помислете си – добави тя усмихната, обърна се, грабна четири бири с ловкостта на човек, дълго работил по барове, и весело ги понесе към една от масите.

След това почти нямаше възможност да говори с нас – заведението се напълни, а аз както винаги се занимавах с Розет. Не че е трудно дете, сега се храни много по-добре, макар и не толкова чисто, колкото другите деца, и все още предпочита да яде с ръце; но понякога се държи странно, гледа втренчено във въздуха, сякаш вижда нещо, стряска се от въображаеми звуци или се разсмива без причина. Надявам се скоро да се отучи от тези неща – вече няколко седмици не е имало никакви Случки – и макар че продължава да се буди по три-четири пъти на нощ и аз успявам да поспя само няколко часа, надявам се, че проблемите ѝ със съня ще отминат.

Тиери смята, че прекалено много я глезя, а напоследък все по-често предлага да я заведем на лекар.

– Няма нужда. Ще започне да говори, когато се почувства готова – казвам аз.

Наблюдавах я, докато ядеше макароните си. Розет държи вилицата в лявата ръка, макар да не проявява признаци, че е левачка. Всъщност е доста сръчна и с двете ръце и много обича да рисува. Малки човечета с ръце и крака като клечки, маймунки – любимите ѝ животни, – къщи, коне, пеперуди, все още недодялани, но ясно различими, във всички възможни цветове...

– Храни се както трябва, Розет – каза Тиери. – Използвай лъжицата.

Розет продължи да яде, все едно не го е чула. Преди време се тревожех, че е глуха, но сега знам, че просто пренебрегва нещата, които не ѝ се струват важни. Жалко, че не обръща повече внимание на Тиери, рядко се смее в негово присъствие, рядко показва какво може и говори със знаци само когато е съвсем наложително.

У дома с Анук тя се смее и играе, разглежда книжката си с часове, слуша радио и танцува из стаята като дервиш. Ако не се броят Случките, у дома Розет се държи добре, вечер лягам при нея, както правех с Анук, пея ѝ, разказвам ѝ приказки и очите ѝ блестят, умни и будни, по-светли от тези на Анук, зелени и проницателни като на котка. Тя пее с мен – по стара традиция – приспивната песен на майка ми. Може да припява мелодията, но все още разчита на мен за думите:

Ей го вятъра благ,

вятърко, вика ме мойта мила;

ей го вятъра благ,

моята мила ме чака, знам.

Тиери казва за нея, че е "малко мудна" или че "изостава" и все повтаря да я заведа "да я прегледат". Досега не е споменавал за аутизъм, но и това ще стане – и той като много други мъже на неговата възраст чете "Льо Поан" и мисли, че това го прави специалист по всичко. Аз от своя страна съм само жена, а освен това съм майка, което допълнително ми пречи да гледам обективно на нещата.

– Кажи "лъжица", Розет.

Розет взе лъжицата и започна да я разглежда с любопитство.

– Хайде, Розет. Кажи "лъжица" – повтори Тиери.

Розет завика "ууу" като сова и започна да описва фигури с лъжицата по покривката. Всеки би си помислил, че се подиграва на Тиери. Аз бързо взех лъжицата от ръката ѝ. Анук прехапа устни, за да не се разсмее.

Розет я погледна и се усмихна.

"Стига" – каза ѝ Анук на езика на глухонемите.

"Глупости" – отвърна Розет.

Аз се усмихнах на Тиери.

– Тя е само на три...

– Почти на четири. Достатъчно е голяма.

Лицето на Тиери придоби онова невъзмутимо изражение, с което сякаш ме укорява, че не му помагам. То го прави да изглежда по-стар, по-далечен – и изведнъж почувствах прилив на гняв. Знаех, че е несправедливо, но не можех да се сдържа. Не обичам да ми се месят.

Стреснах се от лекотата, с която бях готова да го изрека на глас – и тогава видях как сервитьорката, Зози, ме гледа с шеговит интерес в дълбоките си сини очи, затова прехапах устни и си замълчах.

Казвам си, че трябва да бъда благодарна на съдбата за Тиери. Не само заради сладкарницата или помощта, която ни оказа през последната година, или заради подаръците за мен и за децата. Просто Тиери е по-голям от живота. Сянката му закрива и трите ни и под нея ставаме наистина невидими.

Но днес той беше необичайно въодушевен, постоянно ровеше в джоба си за нещо. Гледаше ме въпросително над халбата с бира.

– Всичко наред ли е?

– Просто съм уморена.

– Имаш нужда от почивка.

– Почивка? – за малко да се изсмея. – Почивните дни са за продаване на бонбони.

– Значи ще продължиш да работиш в сладкарницата?

– Разбира се. Защо не? До Коледа остават по-малко от два месеца и...

– Ян – прекъсна ме той, – ако мога да ти помогна с нещо, с пари или друго... – Тиери протегна ръка към моята.

– Ще се оправя – казах аз.

– Разбира се. Разбира се – той прибра ръката си в джоба.

Повтарям си, че намеренията му са добри; и все пак нещо в мен се бунтува при мисълта за чужда намеса, колкото и добронамерена да е. Толкова дълго съм се справяла сама, че нуждата от помощ – от каквато и да било помощ – ми изглежда като опасна слабост.

– Не можеш да работиш в сладкарницата сама. Ами децата? – попита Тиери.

– Ще се оправя – повторих аз. – Мога...

– Не можеш да правиш всичко сама – сега в тона му се долавяше досада, раменете му бяха прегърбени, ръцете – пъхнати дълбоко в джобовете.

– Знам. Ще намеря някого да ми помага.

Отново погледнах към Зози, която държеше по една голяма чиния във всяка ръка и се шегуваше с играчите на белот в дъното на заведението. Изглеждаше толкова уверена, толкова независима, толкова вярна на себе си в движенията, с които поднасяше чиниите, събираше празните чаши, отблъскваше ръцете, които посягаха да я опипат, къде с шеговит коментар, къде с престорено шляпване.

Е, и аз бях такава, помислих си. Това съм аз преди десет години.

Не, няма и десет, защото Зози едва ли е много по-млада от мен, но се чувства толкова по-непринудено в кожата си, тя е толкова повече Зози, отколкото аз някога съм била Виан.

Коя е Зози, питам се. Очите ѝ виждат много по-надалеч от мръсните съдове и банкнотата, сгъната под ръба на чинията. Сините очи са по-лесни за разчитане, но занаятът, който ми е вършил работа толкова пъти през всичките тези години – макар и не винаги за добро, – по някаква причина при нея не действа. При някои хора е така, казвам си. Но от тъмен или от млечен шоколад, с мек или с твърд пълнеж, по-горчиви с портокалови кори, по-сладки с розов ликьор, "Манон блан" или ванилови трюфели, аз все още нямам представа дали изобщо обича шоколад, а какво остава за любимите ѝ бонбони.

Но защо ми се струва, че тя знае какво обичам аз?

Погледнах Тиери и установих, че той също я наблюдава.

– Не можеш да си позволиш да наемеш продавачка. И без това едва покриваш разходите си.

Отново почувствах прилив на досада. За кого се мисли? Сякаш досега не съм се оправяла сама, сякаш съм някакво дете, което си играе на сладкарница с приятелки. Няма спор, през последните месеци търговията не вървеше. Но наемът е платен до края на годината и със сигурност можем да поправим положението. Коледа наближава и при повече късмет...

– Ян, може би трябва да поговорим – усмивката му изчезна и сега гледаше като предприемач, като човека, започнал работа на четиринайсет години с баща си, за да обновят една малка схлупена къщурка до Гар дю Hop, и стигнал до положение на преуспяващ парижки търговец на недвижими имоти. – Знам, че ти е тежко. Но наистина не е казано, че трябва да бъде така. За всеки проблем си има решение. Знам колко беше привързана към мадам Пусен, колко ѝ помагаше, и ценя това...

Той си мисли, че това е истината. Може и да е било така, но аз съм наясно, че съм използвала мадам Пусен, тъй както използвах измисленото си вдовство като извинение, за да отложа неизбежното, ужасния момент, от който няма връщане назад...

– Но може би има начин да продължиш напред.

– Да продължа напред? – попитах аз.

Тиери се усмихна.

– Мисля, че това е добра възможност за теб. Разбира се, всички скърбим за мадам Пусен, но донякъде това те освобождава от задълженията към нея. Можеш да постъпиш както искаш, Ян, но мисля, че намерих място, което ще ти хареса...

– Искаш да кажеш, че трябва да се откажа от сладкарницата? – за момент ми се стори, че той говори на неразбираем език.

– Хайде, Ян. Виждал съм счетоводните ти книги. Знам какво е положението. Вината не е твоя, ти работиш толкова много, но търговията никъде не върви и...

– Тиери, моля те. Не искам да говоря за това сега.

– Тогава какво искаш? – попита Тиери с раздразнение.

– Бог ми е свидетел, достатъчно дълго зачитах чувствата ти. Не виждаш ли, че искам да ти помогна? Защо не ми позволиш да направя каквото мога?

– Извинявай, Тиери. Знам, че намеренията ти са добри. Но...

И тогава в съзнанието ми изникна нещо. Случва ми се понякога в моменти на непредпазливост: отражение в чаша кафе, случайно проблясване в огледало, образ, плуващ сред облаци пара по лъскавата повърхност на прясно разтопено блокче шоколад.

Кутийка. Малка небесносиня кутийка...

Какво имаше в нея? Не можех да определя. Но в мен се надигна паника, гърлото ми пресъхна, чух воя на вятъра в уличките и в този момент ми се прииска само да грабна децата си и да бягам, да бягам...

Вземи се в ръце, Виан.

Овладях гласа си, доколкото можах.

– Не може ли да говорим за това, след като видя как ще тръгне?

Но Тиери беше като ловджийско куче, бодро, нетърпеливо и неподатливо на укротяване. Все още държеше ръка в джоба на палтото си, сякаш напипваше нещо вътре.

– Опитвам се да ти помогна, за да ти потръгне. Не разбираш ли? Не искам да се претрепваш от работа. Не си струва заради някакви кутии шоколадови бонбони. Това занимание прилягаше на мадам Пусен. Но ти си млада, умна, животът е пред теб...

И тогава разбрах какво съм видяла. Сега изпъкваше съвсем ясно в съзнанието ми. Малка синя кутийка от бижутер от "Бонд Стрийт", един-единствен диамант, грижливо подбран с помощта на продавачката, малък, но много бистър, сгушен в кадифената подплата...

О, моля те, Тиери. Не тук. Не сега.

– В момента не ми трябва помощ – отвърнах му аз с най-ослепителната си усмивка. – Изяж си киселото зеле. Вкусно е...

– И ти почти не си яла – отбеляза той.

Лапнах една лъжица.

– Ето, виждаш ли?

Тиери се усмихна.

– Затвори очи.

– Точно тук ли?

– Затвори очи и протегни ръка.

– Тиери, моля те... – направих опит да се засмея. Но гласът отекна дрезгаво в гърлото ми, като зрънце грах в кратуна, което подрънква безпомощно в опит да излезе навън.

– Затвори очи и преброй до десет. Ще ти хареса. Обещавам. Това е изненада.

Какво можех да направя? Подчиних се. Протегнах ръка като малко момиче, усетих нещо в дланта си – нещо дребно, с големината на шоколадов бонбон, загънат в хартийка.

Когато отворих очи, Тиери го нямаше. А в дланта ми лежеше кутийката от "Бонд Стрийт", точно такава, каквато я бях видяла само преди миг, с пръстена, блеснал самотно и невъзмутимо върху леглото от тъмносиньо кадифе.

Петък, 9 ноември

ЕТО, КАЗАХ ВИ. ТОЧНО КАКТО СИ МИСЛЕХ. НАБЛЮДАВАХ ги по време на напрегнатия семеен обяд: Ани с ореола си от пеперудено синьо, другото дете, златисточервено, прекалено малко, за да ми върши работа, но въпреки това интригуващо, мъжът – гръмогласен, но не особено забележителен, и накрая майката, неподвижна и наблюдателна, с толкова размити цветове, че изглежда почти безлична, като едва различимо отражение на улиците и небето в мътна вода.

Тук определено долавям слабост. Нещо, което може да ми даде така необходимото предимство. Подсказва ми го ловният инстинкт, който съм развила през годините, способността да надушвам слабата газела, без дори да отварям очи. Тя е подозрителна, но има хора, които искат да вярват в неща като магии, любов, делови предложения, които гарантират възвръщане на инвестициите им, и това ги прави уязвими за такива като мен. Тези хора винаги се хващат на въдицата – какво да направя, като са такива?

Започнах да виждам цветовете, когато бях деветгодишна. Отначало само бегли проблясъци, искрица златисто, уловена с крайчеца на окото, сребристи очертания там, където няма облаци, мъгляво пъстро петно сред тълпата. С нарастването на любопитството ми се засилваше и тази способност да виждам цветове. Научих, че всеки има свой знак, израз на дълбоката му същност, видим само за малцина, и то ако се напипа с пръсти.

Най-често няма нищо интересно за гледане: повечето хора са еднообразни като обувките си. Но от време на време се случва да се натъкнете на нещо ценно. Искрица гняв върху безизразно лице. Розов ореол около двама влюбени. Сивозелен воал на потайност. Разбира се, това помага в отношенията с хората. Помага и при игра на карти, когато парите свършат.

Има един стар знак, който някои наричат Окото на Черния Тецкатлипока, а други – Димящото огледало: той ми помага да фокусирам цветовете. Научих се да го използвам в Мексико и с практика и познаване на правилните пръстови знаци започнах да познавам кой лъже, кой се страхува, кой изневерява на жена си, кой има нужда от пари.

И постепенно се научих да манипулирам цветовете, които виждам, да придавам на себе си розово сияние, ореол на изключителност. Или – когато се нуждая от дискретност – обратното: да се загръщам в уютна безличност, която ми позволява да минавам незабелязана и никой да не ме запомня.

Необходимо ми беше повече време, за да разпозная в тези неща наченки на магия. И аз като всички деца, израснали с приказки, очаквах блясък и фойерверки, вълшебни пръчици и летящи метли. Истинската магия от книгите на майка ми изглеждаше толкова скучна, толкова напудрено академична с нелепите заклинания и надутите старци, че не виждах нищо магическо в нея.

Но все пак майка ми не притежаваше магическа дарба. Въпреки всичките ѝ научни занимания, заклинания, свещи, кристали и карти не съм я виждала да направи и най-простичката магия против уроки. При някои хора е така – отгатнах го по цветовете ѝ много преди да ѝ го кажа. Някои хора просто нямат дарбата да бъдат вещици.

Но макар да не притежаваше дарба, майка ми имаше знания. Тя държеше книжарница за окултна литература в покрайнините на Лондон и при нея идваха какви ли не хора. Висши магьосници, одинисти, десетки последователи на Уика, а от време на време и някой бъдещ сатанист (неизменно страдащ от акне, сякаш никога не излизаха от юношеството).

От нея – и от тях – постепенно научих нещата, които трябваше да знам. Майка ми беше убедена, че ако ми осигури еднакъв достъп до всички форми на окултизъм, с течение на времето аз ще избера своя път. Самата тя беше последователка на малко известна секта, проповядваща, че делфините са просветлена раса; членовете ѝ практикуваха някакъв вид "земна магия", която беше колкото безвредна, толкова и безрезултатна.

Но както установих, от всяко нещо има полза и години наред аз мъчително бавно отделях трохите на практичната магия от безполезната, нелепата или дори фалшивата. Установих, че повечето магии – ако изобщо съществуват – са скрити под задушаваща пелена от ритуали, драматизъм, постове и дълги дейности, извършвани с едничката цел да придадат мистична атмосфера на нещо, което се свежда чисто и просто до изпробване на нещата, за да се види кои от тях действат. Майка ми обичаше ритуалите – аз исках само книга с рецепти.

Затова се зарових в наръчници за руни, карти, кристали, махала и билки. Потопих се в Идзин, взех това-онова от Златната зора, отхвърлих Кроули (с изключение на колодата му карти Таро, която е доста хубава), добросъвестно търсих Вътрешната си богиня и се смях до припадък над "Въведение в Хаос магията" и "Некрономикон".

Но най-ревностно изучавах централно-американските вярвания: религиите на маите, на инките и най-вече на ацтеките. По някаква причина те винаги особено са ме привличали: от тях научих за жертвоприношението и за дуализма на боговете, и за злата умисъл на вселената, и за пика на цветовете, и за ужаса от смъртта, и как единственият начин да се оцелее в света е да се отвръща на удара колкото може по-рязко и по-мръсно.

В резултат от това изградих своята Система, която грижливо доизглаждах по пътя на пробите и грешките и която се състои от следното: солидна доза билкарство (включително някои полезни отрови и халюциногени), пръстови знаци и магически имена, упражнения за дишане и разкършване, отвари и тинктури за подобряване на настроението, астрални проекции и автохипноза, шепа заклинания (не обичам призовавания, но понякога действат) и по-дълбоко разбиране на цветовете. Като включим и способността да ги манипулирам, когато искам, да се превръщам и това, което другите очакват от мен, да обличам в сияние себе си и другите, да променям света съобразно желанията си.

През цялото това време – и за голямо безпокойство на майка ми – аз не се приобщавах към никакви групи. Тя не го одобряваше, струваше ѝ се някак неморално от моя страна да изграждам своя система от множество отделни частици и вярвания и много искаше да се присъединя към някоя приятна, дружелюбна секта, където има представители от двата пола, където ще имам социални контакти и ще се срещам с безобидни момчета – или да стана член на нейната морска школа и да следвам делфините.

– Но в какво вярваш всъщност? – питаше майка ми и нервно намотаваше на дългия си пръст някой от пъстрите си нанизи от мъниста. – Искам да кажа, къде е душата на вярата ти, къде е аватарът?

Аз свивах рамене.

– Защо трябва да има душа? Интересува ме кои неща действат, не колко ангела могат да се съберат на главата на карфицата или какъв цвят свещ да запаля, когато правя магия за любов.

Всъщност вече бях открила, че в съблазняването цветните свещи значително отстъпват на оралния секс.

Майка ми невинно въздишаше и казваше нещо от рода на това, че трябва да следвам своя път. И аз го правех, още оттогава следвах своя път. Той ме отведе на много интересни места – тук например, – но никога досега не ми бе предоставял доказателства за това, че има и други като мен.

Може би до днес.

Ян Шарбоно. Звучи прекалено гладко, за да е напълно правдоподобно. И все пак в цветовете ѝ има нещо, което загатва за измама, макар че вероятно се е научила как да се прикрива, затова мога да зърна истината само когато защитните ѝ сили са отслабени.

"Мама не иска да се различаваме от другите."

Интересно.

И как беше името на онова село? Ланскене? Казах си, че трябва да го потърся. Там можех да намеря нещо, някакъв намек за скандал в миналото, някакви сведения за майка с дете, които да хвърлят светлина върху това загадъчно семейство.

След като се порових в интернет, намерих само две места, където се споменаваше това име – два сайта, посветени на фолклора и обичаите на Югозападна Франция, в които името Ланскене су Тан се свързваше с популярен великденски фестивал, проведен за пръв път преди около четири години.

Фестивал на шоколада. Нищо чудно.

Хм. Дали се беше отегчила от селския живот? Дали си беше създала врагове? Защо си беше тръгнала?

Тази сутрин сладкарницата беше съвсем пуста. Наблюдавах я от "Льо Пти Пенсон" и до дванайсет и половина нямаше жива душа. Петък – и никакви клиенти: нито дебелият мъж, който не спира да бърбори, нито някой съсед или случайно минаващ турист.

Какво му има на това място? Би трябвало да гъмжи от посетители, а то е едва забележимо, сгушено в ъгъла на белия площад. Със сигурност не е добре за търговията. Не с нужно кой знае какво, за да се поизлъска, да се обнови, да заблести както онзи ден – и въпреки това Ян не прави нищо. Защо, питам се? Майка ми цял живот се стремеше да се отличава – защо тази жена полага такива усилия да се прави на обикновена?

Петък, 9 ноември

ТИЕРИ СЕ ПОЯВИ КЪМ ДВАНАЙСЕТ ЧАСА. ОЧАКВАХ ГО, разбира се, и бях прекарала безсънна нощ в неспокойни мисли за това как да се държа при следващата ни среща. Как ми се иска никога да не бях вадила онези карти – Смъртта, Влюбените, Кулата, Колелото на Съдбата, – защото сега това ми се струва почти неминуемо и всички дни и месеци от живота ми са наредени като плочки от домино, готови да паднат...

Разбира се, че е абсурдно. Аз не вярвам в неминуемата съдба. Вярвам, че имаме избор, че вятърът може да бъде овладян, а Черния призрак – изигран, дори Достопочтените могат да бъдат укротени.

Но с цената на какво, питам се. И това ми пречи да спя нощем, това ме накара да се стресна, щом звънчетата над вратата издрънчаха предупредително и Тиери влезе с онова изражение на лицето – изражение на упорство, така характерно за него понякога, когато има недовършена работа.

Помъчих се да спечеля време. Предложих му горещ шоколад, който той прие без особен ентусиазъм (предпочита кафе), но поне ръцете ми бяха заети с нещо. Розет се занимаваше с играчките си на пода и Тиери я гледаше как играе: тя се ровеше в кутията ми за копчета и ги подреждаше в концентрични кръгове върху теракотовите плочки.

По друго време той щеше да направи забележка, да каже, че е нехигиенично или че Розет може да се задави с някое копче. Но днес не каза нищо: тревожен знак, на който се опитах да не обръщам внимание, докато приготвях шоколада.

Сипах мляко в тенджерата, шоколадов кувертюр, захар, индийско орехче, лют червен пипер. Една кокосова сладка на чинийката. Успокояващо, като всички ритуали; жестове, предадени от майка ми на мен, от мен на Анук и може би от Анук на нейната дъщеря – един ден в далечно бъдеще, твърде далечно, за да мога да си го представя.

– Прекрасен шоколад – отбеляза Тиери, за да ми достави удоволствие, стиснал малката чашка в ръце, повече свикнали да строят стени.

Аз отпих от своя шоколад: ухаеше на есен и сладък дим, на празнични огньове, храмове, траур и скръб. Трябваше да сложа малко ванилия, помислих си. Ванилия – като сладолед, като детство.

– Малко е горчив – каза Тиери и сложи вътре бучка захар. – Е, какво ще кажеш за една следобедна почивка? Разходка по "Шанз-Елизе", кафе, обяд, магазини...

– Тиери – започнах аз, – много мило от твоя страна, но просто не мога да затворя сладкарницата за целия следобед.

– Наистина ли? Изглежда ми съвсем празна.

Успях да потисна желанието си да му отвърна грубо.

– Не си допил шоколада си.

– А ти не отговори на въпроса ми, Ян – погледът му се спря на ръката ми. – Виждам, че не носиш пръстена. Това означава ли, че отговорът ти е "не"?

Неволно се разсмях. Тиери често ме разсмива с прямотата си. И изобщо не разбира защо.

– Просто предложението ти ме изненада.

Той ме погледна над чашата си с шоколад. Очите му бяха уморени, сякаш не беше спал, а около устата му имаше бръчки, които по-рано не бях забелязвала. Те загатваха за уязвимост, която ме смути и изненада: толкова дълго си бях повтаряла, че нямам нужда от него, а никога не ми беше хрумвало, че той може да има нужда от мен.

– Е, можеш ли да ми отделиш един час?

– Изчакай само да се преоблека – казах аз.

Очите му изведнъж светнаха.

– Така те искам! Знаех, че ще се съгласиш.

Той отново заприлича на себе си – краткият миг на несигурност беше отминал. Тиери стана и натъпка кокосовата сладка в устата си (забелязах, че шоколадът остана недопит). Усмихна се на Розет, която все така си играеше на пода.

– Е, млада госпожице, как мислиш? Искаш ли да отидем в Люксембургската градина, да си поиграем с корабчетата на езерото...

Розет вдигна глава с блеснали очи. Тя много обича корабчетата и човека, който ги дава под наем; ако можеше, щеше да стои там цяло лято...

Розет започна енергично да прави знаци: "Корабчета".

– Какво казва? – попита с недоумение Тиери.

Аз му се усмихнах.

– Казва, че ще бъде чудесно.

Изведнъж изпитах прилив на нежност към Тиери заради ентусиазма му, добротата му. Знам, че му е трудно да общува с Розет – да понася странното ѝ мълчание, нежеланието ѝ да се усмихне, – затова бях благодарна за усилията, които полагаше.

Горе свалих вмирисаната на шоколад престилка и се преоблякох в червена рокля. Отдавна не бях носила дреха в такъв цвят, но се нуждаех от нещо, с което да противостоя на студения ноемврийски вятър, пък и си казах, че отгоре ще облека палтото. С мъка сложих на Розет анорак и ръкавици (неща, които тя по някаква причина не може да понася) и после тримата взехме метрото до Люксембургската градина.

Толкова е странно да бъда туристка в града, в който съм се родила. Но Тиери мисли, че съм чужда тук и с такава радост ми показва своя свят, че не мога да го разочаровам. Днес градината е свежа и ясна, окъпана в слънце под калейдоскоп от есенни листа. Розет обича окапалите листа, рита ги и те образуват големи цветни дъги. Обича и езерцето, където наблюдава корабчетата играчки с тържествена наслада.

– Кажи "корабче", Розет.

– Бам – отвръща тя и измерва Тиери с котешкия си поглед.

– Не, Розет, "корабче" – поправя я той. – Хайде, можеш да кажеш "корабче".

– Бам – повтаря Розет и прави знак за "маймуна".

– Стига толкова – аз ѝ се усмихвам, но сърцето ми бие неудържимо. Днес тя се държа толкова добре, тичаше с яркозеления си анорак и червената си шапка като анимирана коледна украса, като от време на време викаше: "Бам-бам-бам!", сякаш стреляше по невидими врагове, не се смееше (Розет рядко се смее), а се беше съсредоточила с ожесточено внимание върху това, което прави, стиснала устни, сбърчила вежди, сякаш тичането е предизвикателство, на което не може да се гледа несериозно.

Но сега във въздуха витаеше опасност. Вятърът се беше променил, виждах златисти искрици с крайчеца на окото си и започнах да си мисля, че е време...

– Само по един сладолед – казва Тиери.

Корабчето ловко се завърта във водата, обръща се надясно на деветдесет градуса и поема към средата на езерото. Розет ме поглежда дяволито.

– Не, Розет.

Корабчето отново се обръща, този път към будката за сладолед.

– Добре, само по един.

Целунахме се, докато Розет ядеше сладоледа си край езерото, и Тиери беше топъл и леко миришеше на тютюн като нечий баща, и ръцете му в кашмирени ръкави бяха обгърнали по мечешки моята тънка рокля и есенното ми палто.

Целувката беше хубава, тръгна от студените ми пръсти, ловко и усърдно си проправи път до врата ми и оттам към устата ми, разтопи местата, които вятърът бе замразил, постепенно, като бавен огън, с повтарящо се "обичам те, обичам те" (Тиери често го казва), но прошепнато припряно, като молитва, казана набързо от дете, нетърпеливо да получи опрощение.

Може би забеляза нещо в изражението ми.

– Какво има? – попита той и стана сериозен.

Как да му кажа? Как да му обясня? Той ме гледаше с такава дълбока искреност, сините му очи се бяха насълзили от студа. Изглеждаше толкова простодушен, толкова обикновен – неспособен при цялата си делова съобразителност да разбере измама като нашата.

Какво намира у Ян Шарбоно? Толкова се мъчих да проумея. А какво би могъл да намери у Виан Роше? Дали би се отнесъл с недоверие към странностите ѝ? Дали би отхвърлил с презрение вярванията ѝ? Дали би осъдил предпочитанията ѝ? Дали не би се ужасил от начина, по който го е излъгала?

Той бавно целуна върховете на пръстите ми, като ги притискаше последователно към устните си. Усмихна се.

– Миришеш на шоколад.

Но вятърът продължаваше да свисти в ушите ми и шумоленето на дърветата наоколо го правеше внушително, като океан, като мусон, засипваше небето с конфети от мъртви листа и разнасяше мириса на онази река, онази зима, онзи вятър.

Тогава в главата ми се загнезди странна мисъл...

Ами ако кажа истината на Тиери? Ами ако му разкажа всичко?

Да те познават, да те обичат, да те разбират. Дъхът ми секна...

О, само ако можех да се осмеля...

Вятърът въздейства особено на хората: върти ги, кара ги да танцуват. В този момент той превърна Тиери в момче, разрошено, с блеснали очи, пълни с надежда. Вятърът може да съблазнява по този начин, да довява безумни мисли и още по-безумни сънища. Но през цялото време чувах предупреждението и още тогава, струва ми се, знаех, че Тиери льо Тресе не може да се мери с вятъра.

– Не искам да изгубя сладкарницата – казах му аз (или може би вятърът). – Искам да я запазя. Искам да бъде моя.

Тиери се засмя.

– Това ли е всичко? – попита той. – Тогава се омъжи за мен, Ян. Можеш да имаш колкото сладкарници поискаш и колкото поискаш горещ шоколад. И през цялото време ще миришеш на шоколад. И дори ще имаш вкус на шоколад... и аз също...

Не можех да не се разсмея на думите му. Тогава Тиери грабна ръцете ми и започна да ме върти по хрущящия чакъл, което накара Розет да се залее от смях.

Може би затова изрекох думите – миг на страшна импулсивност, когато вятърът свистеше в ушите ми и косата закриваше очите ми, а Тиери ме притискаше с всичка сила и шепнеше в ухото ми "обичам те, Ян" с глас, който звучеше почти уплашено.

"Страхува се, че ще ме изгуби" – осени ме изведнъж и тогава го изрекох с цялото съзнание, че след тези думи няма връщане назад, със сълзи на очи, с нос, порозовял и мокър от зимния студ.

– Добре – казах аз. – Но скромно...

Очите му се разшириха от изненада.

– Сигурна ли си? – попита той леко задъхан. – Мислех, че ще искаш... нали знаеш – Тиери се усмихна. – Рокля. Църква. Хор. Шаферки, камбанки... цялата тази дандания.

Аз поклатих глава.

– Без шум.

Той отново ме целуна.

– Както искаш, стига отговорът ти да е "да".

И за миг ми стана толкова приятно да държа тази малка сладка мечта в ръцете си. Тиери е добър човек, помислих си. Човек с корени, с принципи.

И с пари, Виан, не го забравяй – обади се упоритият глас в главата ми, но тихо и ставаше все по-тих, колкото повече се отдавах на малката сладка мечта. Проклета да е майка ми, проклет да е и вятърът, помислих си. Този път няма да ни отвее от тук.

Петък, 9 ноември

ДНЕС ПАК СЕ СКАРАХ СЪС СЮЗ. НЕ ЗНАМ ЗАЩО СЕ караме толкова често: искам да сме приятелки, но колкото повече се старая, толкова по-трудно става. Този път причината беше косата ми. Чудо голямо. Сюз казва, че трябва да я изправя.

Попитах я защо.

Сюзан сви рамене. Седяхме сами в библиотеката през голямото междучасие – другите бяха отишли да си купуват бонбони от лавката, а аз бях заета да преписвам нещо по география, но на Сюз ѝ се говореше и в такива моменти човек не може да я спре.

– Изглежда ми чуплива. Като на африканка.

Казах ѝ, че не ми пука.

Сюз нацупи устни като риба – винаги прави така, когато някой ѝ противоречи.

– Баща ти не е бил африканец, нали? – попита тя.

Поклатих глава и се почувствах като лъжкиня. Сюзан мисли, че баща ми е умрял. Но откъде да знам, наистина може да е бил африканец. Може да е бил пират или сериен убиец, или крал.

– Защото, нали разбираш, хората могат да си помислят...

– Ако под "хората" разбираш Шантал...

– Не – отсече Сюзан сърдита, но розовото ѝ лице стана по-наситено розово и тя избягваше да ме гледа в очите. – Слушай – продължи тя, като ме прегърна през раменете, – ти си нова в това училище. Не те познаваме отдавна. Повечето тук сме ходили заедно в подготвителния клас. Научили сме се да се нагаждаме.

Научи се да се нагаждаш. Преди време в Ланскене имах една учителка, мадам Дру, която казваше точно това.

– Но ти не си като нас – продължи Сюз. – Отдавна се опитвам да ти помогна...

– Как ми помагаш? – сопнах се аз, като помислих за домашното си по география и за това как никога, ама никога не успявам да свърша нищо свое, когато тя е наблизо. Винаги играем нейните игри, говорим за нейните проблеми, а веднага щом се появи някой по-интересен, тя казва "Ани, стига си ходила по петите ми".

Сюз знаеше, че не съм искала да ѝ се сопвам, но ме погледна обидено, отметна косата си (която беше изправила) като възрастна или поне тя така си мисли, и каза:

– Е, щом не искаш да ме послушаш...

– Добре – прекъснах я аз. – Какво у мен не е както трябва?

Тя ме погледна втренчено. После удари звънецът за часа, Сюз се усмихна доволно и ми подаде сгънат лист хартия.

– Съставих ти списък.

Прочетох списъка в часа по география. Мосю Жестен разказваше за Будапеща, където някога е живял, но сега вече не си спомням много от разказаното. Помня само реката, снега и стария квартал, който по някаква причина оприличих на Монмартър заради криволичещите улички, стръмните стълби и стария замък навръх хълма. Списъкът заемаше половин страница от тетрадка, изписана със спретнатия закръглен почерк на Сюз. Имаше съвети за поддържане на външния вид (изправяне на косата, пилене на ноктите, обезкосмяване на краката, ползване на дезодорант), за облеклото (не на чорапите в комбинация с поли, да нося розово, но не оранжево), за книгите (да на книгите за момичета, не на момчешките книги), филмите и музиката (само най-последни хитове), какво да гледам по телевизията, какви сайтове да посещавам (сякаш имам компютър, но както и да е), как да прекарвам свободното си време и какъв модел мобилен телефон да ползвам.

Отначало помислих, че това е поредната шега, но след училище, докато чакахме на опашка за автобуса, разбрах, че е сериозно.

– Трябва да положиш усилия – обясни Сюз. – Иначе хората ще кажат, че си откачалка.

– Не съм откачалка – възразих аз. – Просто съм...

– Различна.

– Какво лошо има в това да си различен?

– Виж, Ани, ако искаш да имаш приятели...

– Истинските приятели не се интересуват от такива неща.

Сюз почервеня. Често го прави, когато е ядосана, и тогава лицето ѝ никак не подхожда на косата ѝ.

– Е, аз се интересувам – изсъска тя и очите ѝ се стрелнаха към първата групичка на опашката.

Реденето на опашка за автобуса е подчинено на правила, тъй както има правила за влизане в класната стая или за избора на съотборници в игрите. Ние със Сюз стоим горе-долу по средата. Пред нас са любимците на училището: момичетата от училищния отбор по баскетбол, по-големите ученички, които червят устните си, навиват полите си в колана, за да изглеждат по-къси, и пушат "Житан" извън двора на училището. След тях са момчетата: най-хубавите, спортистите, които ходят с вдигнати яки и с гелосани коси.

Там е и новото момче, Жан-Лу Рембо. Сюзан си пада по него. Шантал също го харесва, но той като че ли почти не ги забелязва и не участва в техните игри. Започвам да разбирам какво си е наумила Сюз.

Откачалките и загубеняците стоят най-отзад. Първи са чернокожите деца от другия край на Монмартър, които ходят в група и не говорят с останалите. Там е и Клод Мьоние, който заеква, дебелата Матилд Шагрен и мюсюлманките, около десетина, скупчени в края – заради техните забрадки се вдигна такъв шум в началото на срока. Забелязах, че и сега ги носят: слагат ги в мига, в който излязат от вратата на училището, защото в училище им е забранено. Сюз смята, че е глупаво да носят забрадки и че трябва да бъдат като нас, щом искат да живеят в нашата страна, но тя само повтаря приказките на Шантал. Не виждам защо една забрадка е по-различна от тениска или чифт джинси. Естествено, че е тяхна работа какво ще носят.

Сюз продължава да гледа Жан-Лу. Той е доста висок, хубав, предполагам, с черната си коса и дългия бретон, който закрива половината му лице. Жан-Лу е на дванайсет, по-голям е от нас. Би трябвало да е в по-горен клас. Сюз казва, че миналата година е повтарял класа, но е много умен, винаги пръв по всичко. Много момичета го харесват, но днес той просто стоеше облегнат на спирката и гледаше през обектива на малкия си дигитален фотоапарат, с който никога не се разделя.

– О, Боже – прошепна Сюз.

– Добре, защо поне веднъж не го заговориш?

Сюз гневно ми изсъска да мълча. Жан-Лу вдигна за кратко глава, стреснат от звука, после отново се съсредоточи върху фотоапарата си. Сюз поруменя още повече.

– Той ме погледна! – изписка тя, скри се под качулката на якето си, обърна се към мен и завъртя очи. – Ще си направя кичури. Има един фризьорски салон, където Шантал си прави нейните – Сюз стисна ръката ми толкова силно, че ме заболя. – Можем да отидем заедно! Аз ще си направя кичури, а ти ще си изправиш косата.

– Стига си говорила за косата ми – отвърнах аз.

– Хайде, Ани! Ще бъде страхотно. И...

– Казах, стига! – бях започнала наистина да се ядосвам.

– Защо все говориш за това?

– О, безнадеждна си – отсече Сюз, загубила самообладание. – Изглеждаш като откачалка и изобщо не ти пука?

Още нещо типично за нея – да говори така, че всяко изречение да звучи като въпрос, дори когато не е.

– Защо трябва да ми пука? – сопнах се аз. Гневът ми се надигаше като кихавица и аз го усещах как наближава, нараства, готов да изригне, независимо дали ми харесва или не. Тогава си спомних какво беше казала Зози в английската чайна и ми се прииска да направя нещо, за да изтрия самодоволството от физиономията на Сюзан. Не нещо лошо – никога не правя такива неща, – но все пак да ѝ дам урок.

Сключих пръсти зад гърба си и заговорих със сянката на гласа си...

Да видим дали ще ти хареса малко разнообразие.

И за миг ми се стори, че виждам нещо. Някаква бегла сянка на лицето ѝ, нещо, което изчезна, преди да съм успяла да го разгледам.

– По-добре откачалка, отколкото клонинг – казах аз.

После се обърнах и тръгнах към края на опашката под погледите на всички, а Сюз стоеше ококорена и грозна, толкова грозна с рижата си коса, червеното си лице и зяпналата уста, докато аз чаках най-отзад да дойде автобусът.

Не знам дали се надявах да ме последва или не. Мислех, че ще дойде при мен, но тя не го направи и когато най-после автобусът дойде, Сюз седна до Сандрин и нито веднъж не ме погледна.

Опитах се да разкажа за това на мама, когато се прибрах, но тя едновременно се мъчеше да говори с Нико, да увива кутия трюфели с ром и да приготвя храна на Розет, а аз не можех да намеря подходящите думи, с които да ѝ обясня как се чувствам.

– Не им обръщай внимание – каза мама, докато сипваше мляко в медна тенджера. – Ела, Нану, наглеждай го за малко. Само леко го бъркай, докато аз загъна тази кутия...

Тя държи продуктите за горещия шоколад в един шкаф в дъното на кухнята. Отпред стоят няколко медни съдини, няколко лъскави формички за шоколадови бонбони и гранитната плоча за темпериране на шоколада. Не че напоследък ги използва, повечето ѝ стари неща са прибрани долу в избата и още докато мадам Пусен беше жива, мама рядко намираше време да прави нашите специалитети.

Но винаги има време за горещ шоколад с мляко и настъргано индийско орехче, ванилия, лют червен пипер, кафява захар, кардамон и седемдесетпроцентен шоколадов кувертюр – единственият шоколад, който си струва да се купува, казва тя – и вкусът му е наситен, съвсем леко горчив точно преди да го преглътнеш, като карамел, когато започне да се сгъстява. Лютият червен пипер му придава жар – не много, едва доловима, – а подправките му придават онзи мирис на църква, който по някаква причина ми напомня за Ланскене и за нощите над сладкарницата, където бяхме само мама и аз, а Чехълчо седеше отстрани и на масата с оранжевите кутии горяха свещи.

Тук, разбира се, няма оранжеви кутии. Миналата година Тиери смени изцяло кухнята. Нормално е да го направи, нали? В края на краищата той е собственикът – има куп пари, а освен това трябва да се грижи за поддръжката на къщата. Но мама настоя да вдигнем цяло празненство и да му приготвим специална вечеря в новата кухня. Чудо голямо. Все едно никога досега не сме имали кухня. Така че сега дори чашите са нови и на тях с красиви букви пише "шоколад". Тиери ги купи – по една за нас трите и за мадам Пусен, – макар че самият той не обича горещ шоколад (знам, защото му слага прекалено много захар).

Някога аз имах своя чаша, тумбеста и червена, подарък от Рижия, леко пукната, с нарисувана отгоре буква "А" – Анук. Вече я няма, дори не помня какво стана с нея. Може да се е счупила или да сме я оставили някъде. Така или иначе няма значение. И без това вече не пия шоколад.

– Сюзан казва, че съм откачалка – заговорих аз, когато мама се върна в кухнята.

– Е, не си – отвърна тя, докато остъргваше вътрешността на една ванилова шушулка. Шоколадът беше почти готов и леко къкреше в тенджерата. – Искаш ли? Хубав е.

– Не, благодаря.

– Добре.

Мама наля шоколад на Розет, поръси го със стърготини и добави голяма лъжица сметана. Изглеждаше добре и миришеше още по-хубаво, но аз не исках тя да разбере. Погледнах в бюфета и намерих половин кроасан, останал от закуска, и конфитюр.

– Не обръщай внимание на Сюзан – каза мама, докато си наливаше шоколад в чашка за еспресо. Забелязах, че нито тя, нито Розет използват чашите с надпис "шоколад".

– Знам какво представляват хората като нея. Опитай да се сприятелиш с други деца.

Е, по-лесно е да се каже, отколкото да се направи. А и какъв е смисълът? Те и без това няма да познават истинската ми същност. Чужда коса, чужди дрехи, чуждо "аз".

– Като например?

– Не знам – гласът ѝ прозвуча нетърпеливо и тя прибра подправките в шкафа. – Все трябва да има някой, с когото да се разбираш.

Искаше ми се да ѝ кажа, че вината не е моя. Защо си мисли, че аз създавам трудностите? Проблемът е, че мама никога не е ходила на училище – учила се е от живота, или поне така казва – и нещата, които знае, е прочела в детските книжки или е видяла от другата страна на училищната ограда. А отвътре, повярвайте ми, не всичко е игра и веселба.

– Е? – все същото нетърпение, тонът, който казва: "Трябва да си благодарна, аз толкова се трудих, за да стигнеш дотук, да те изпратя в хубаво училище, да те опазя от живота, който аз съм водила..."

– Може ли да те питам нещо?

– Разбира се, Нану. Какво има?

– Баща ми чернокож ли е?

Тя се стресна толкова незабележимо, че нямаше да го усетя, ако не беше промяната в цветовете ѝ.

– Така разправя Шантал в училище.

– Наистина ли? – попита мама и започна да реже хляб за Розет.

Хляб, нож, шоколад за мазане. Розет, която върти филията в малките си пухкави пръстчета. Напрегнатата съсредоточеност на мама, докато реже хляба. Не мога да отгатна за какво мисли. Очите ѝ са черни като Африка, непроницаеми.

– Има ли значение? – попита тя накрая.

– Не знам – казах аз и свих рамене.

Тогава мама се обърна към мен и за секунда ми заприлича на предишната мама, която никога не се интересуваше какво мислят хората.

– Знаеш ли, Анук – бавно заговори тя, – дълго време изобщо не смятах, че имаш нужда от баща. Мислех, че винаги ще бъдем само двете, тъй както бях аз с моята майка. И после се появи Розет, и аз си казах, че може би... – мама млъкна, усмихна се и смени темата толкова бързо, ме в първата минута дори не разбрах, че я е сменила, както правят измамниците по панаирите с трите чаши и топчето. – Харесваш Тиери, нали? – попита тя.

Аз отново свих рамене.

– Не е лош.

– Мислех, че го харесваш. Той те харесва.

Отхапах крайчеца на кроасана си. Розет седеше в малкото си столче и играеше на самолет с филията хляб.

– Искам да кажа, че ако вие двете не го харесвате...

Всъщност не ми харесва кой знае колко. Много е гръмогласен и мирише на пури. И винаги прекъсва мама, докато тя говори, и ме нарича "млада госпожице", уж на шега, и изобщо не разбира Розет, не разчита знаците, които тя му прави, и винаги произнася натъртено дълги думи и ми обяснява какво значат, все едно не знам.

– Не е лош – повторих аз.

– Ами... Тиери иска да се ожени за мен.

– Откога? – попитах.

– За пръв път ми спомена миналата година. Тогава аз не исках да се обвързвам с никого – трябваше да мисля за Розет и за мадам Пусен – и той каза, че няма нищо против да почака. Но сега останахме сами...

– Нали не си се съгласила? – извиках аз, прекалено силно за Розет, която запуши ушите си с ръце.

– Сложно е – гласът ѝ прозвуча уморено.

– Винаги така казваш.

– Защото винаги е сложно.

Е, не разбирам защо. На мен ми изглежда съвсем просто. Тя никога не се е омъжвала, нали? В такъв случай защо ѝ е да го прави сега?

– Нещата се промениха, Нану – каза мама.

– Кои неща? – полюбопитствах аз.

– Да започнем от сладкарницата. Наемът е платен до края на годината. Но след това... – тя въздъхна. – Няма да е лесно да се справяме. А не мога просто да вземам пари от Тиери. Той постоянно ми предлага, но няма да е честно. Затова си помислих...

Разбира се, виждах, че нещо не е наред. Но мислех, че ѝ е мъчно за мадам Пусен. Сега ми стана ясно, че причината е Тиери и безпокойството ѝ, че може да не одобря техните планове.

И то какви планове. Представям си ни четиримата заедно. Мама, татко и две дъщери, сякаш излезли от разказ на графиня Дьо Сегюр. Ще ходим на църква, всеки ден ще ядем пържоли с пържени картофи, ще носим рокли от "Галери Лафайет". Тиери ще държи наша снимка на бюрото си, направена от професионален фотограф, на която аз и Розет сме облечени еднакво.

Не ме разбирайте погрешно, казах, че той не е лош. Просто...

– Е? – попита мама. – Езика ли си глътна?

Отхапах от кроасана си.

– Нямаме нужда от него – казах аз накрая.

– Но със сигурност имаме нужда от някого. Мислех, че поне това ще разбереш. Ти трябва да ходиш на училище, Анук. Имаш нужда от хубав дом, от баща...

Голям смях. От баща? Как пък не. "Човек сам избира семейството си" – все повтаря мама, но какъв избор дава на мен?

– Анук – каза тя, – правя го за теб...

– Както и да е – аз свих рамене и излязох да си доям кроасана отвън.

Събота, 10 ноември

ТАЗИ СУТРИН СЕ ОТБИХ В СЛАДКАРНИЦАТА И КУПИХ кутия пияни вишни. Ян беше там заедно с малкото дете. Макар че нямаше други хора, когато влязох, тя изглеждаше разтревожена, почти притеснена, а след като опитах бонбоните, установих, че не са нищо особено.

– Преди ги правех сама – каза Ян, докато ми подаваше пияните вишни, загънати в хартия. – Но с ликьори се работи трудно, а аз все нямам време. Дано ви харесат.

Аз престорено лакомо налапах един бонбон.

– Чудни са – избоботих с уста, пълна с кисела вишнева течност.

Легнала на пода зад касата сред пръснати пастели и листа хартия, Розет тихо си тананикаше нещо.

– Не ходи ли на детска градина?

Ян поклати глава.

– Обичам да я държа под око.

Разбира се, това е очевидно. Но аз виждам и друго, особено сега, когато знам къде да гледам. Лазурносинята врата крие много неща, които редовните клиенти пропускат да забележат. Първо, къщата е стара и доста занемарена. Витрината е доста привлекателна с красиво наредените картонени и метални кутии, а стените са боядисани в приветливо жълто, но въпреки това влагата се прокрадва, дебне в ъглите и под дъските на пода, говори за твърде оскъдни средства и недостиг на време. Някъде са положени усилия да се прикрие разрухата: златиста рисунка на паяжина върху няколко пукнатини, уютна светлина, която примамва още от вратата, някаква приповдигната атмосфера, която обещава повече от тези второразредни шоколадови бонбони.

Опитай ме. Вкуси ме.

Дискретно с лява ръка очертах Окото на Черния Тецкатлипока. Цветовете наоколо лумнаха по-ярко и затвърдиха подозренията ми от първия ден. Някой е поработил тук и не мисля, че е била Ян Шарбоно. В тази приповдигнатост има нещо младо, наивно, жизнерадостно, което говори за свеж, нетрениран ум.

Ани? И кой друг? И майка ѝ? Хм. У нея има нещо, което ме предизвиква, нещо, което зърнах само веднъж – в първия ден, когато тя отвори вратата, щом чу името си. Тогава със сигурност цветовете ѝ бяха по-ярки и нещо ми подсказва, че продължават да бъдат такива, макар че тя предпочита да ги крие.

Легнала на пода, Розет рисуваше и все така тананикаше своята песен без думи:

– Бам-бам-бамммм... Бам-ба-да-бамммм...

– Хайде, Розет. Време е да си лягаш.

Розет не вдигна глава от рисунката си. Пеенето ѝ стана по-силно, сега придружено от потропване на обуто краче по пода:

– Бам-бам-бамммм...

– Стига, Розет – кротко каза Ян. – Време е да оставим пастелите.

Розет не реагира.

– Бам-бам-бамммм... Бам-ба-да-бамммм...

В същото време цветовете ѝ се разгоряха от златистожълто като на хризантема до яркооранжево, тя се разсмя и протегна ръка, сякаш да улови падащите листенца.

– Бам-бам-бамммм... Бам-ба-да-бамммм...

– Шт, Розет!

Сега долових напрежение у Ян. Не беше просто смущението на майка, чието дете се държи неприлично, а по-скоро нещо като предчувствие за наближаваща опасност. Тя грабна Розет, която продължаваше безгрижно да си тананика, и ми се усмихна, сякаш се извиняваше.

– Съжалявам – каза, – винаги прави така, когато е уморена.

– Няма нищо. Много е сладка – отбелязах аз.

От тезгяха падна чаша с моливи, които се търкулнаха по пода.

– Бам – каза Розет и посочи падналите моливи.

– Трябва да я сложа да си легне – каза Ян. – Превъзбужда се, когато не спи следобед.

Отново погледнах Розет. Стори ми се, че изобщо няма вид на дете, което е уморено. Майка ѝ обаче изглеждаше съсипана: бледа и безцветна със строго подстриганата си коса и евтиния си черен пуловер, от който лицето ѝ изглеждаше още по-бледо.

– Добре ли сте? – попитах аз.

Тя кимна.

Голата крушка на тавана започна да мига. Тези стари къщи, помислих си аз. Електрическите инсталации никога не работят както трябва.

– Сигурна ли сте? Изглеждате ми малко бледа.

– Просто имам главоболие. Ще се оправя.

Познати думи. Но се съмнявам, че ще се оправи: притиска детето към себе си, сякаш я е страх, че ще го грабна от ръцете ѝ.

Мислите ли, че бих го направила? Два пъти съм се омъжвала (макар и нито веднъж с истинското си име), а нито за миг не ми е хрумвало да искам дете. Животът много се усложнява, така съм чувала, а и впрочем в моя занаят не мога да си позволя излишен багаж.

И все пак...

Начертах във въздуха кактусовия знак на Ксочипили, като внимавах да не видят ръката ми. Ксочипили сладкодумният, богът на пророчествата и на сънищата. Не че особено се интересувам от пророчества. Но съм установила, че непредпазливото бърборене може да донесе плодове, а в моя бранш всяка информация е разменна монета.

Символът блесна, задържа се във въздуха за секунда-две и се разсея като сребристо кръгче дим в тъмния въздух.

В първия момент нищо не се случи.

Е, честно казано, не бях и очаквала кой знае какво. Но бях любопитна, а и тя ми дължеше поне малка отплата за усилията, които бях положила, за да я проуча, нали?

Затова отново начертах знака. Ксочипили, който нашепва, който отключва тайни, който подтиква към откровения. И този път резултатът далеч надхвърли очакванията ми.

Първо видях как цветовете ѝ пламнаха. Само за кратко, но много ярко, като огън в пещ, след като сте хвърлили парче сухо дърво. Почти в същото време ведрото настроение на Розет рязко се промени. Тя се огъна като дъга в ръцете на майка си, започна да се върти и да издава звуци на недоволство. Голата крушка ѝ отвърна с енергично примигване – и точно в същия момент една пирамида от метални кутии, наредена на витрината, се срути с трясък, който можеше да събуди мъртвец.

Ян Шарбоно загуби равновесие, направи крачка встрани и удари хълбока си в ръба на тезгяха.

Под тезгяха имаше няколко лавици, на които бяха наредени красиви стъклени чинийки, пълни с бадеми в шоколад с розова, златиста, сребриста и бяла глазура. Чинийките задрънчаха, тя машинално протегна ръка, за да ги удържи и една чинийка падна на пода.

– Розет! – Ян почти плачеше.

Чух как чинийката се строши при удара си в пода и бонбоните се разпиляха по теракотовите плочки.

Чух звъна от строшено стъкло, но не погледнах надолу; вместо това наблюдавах Розет и Ян, детето пламнало в най-ярките си цветове, майката – толкова неподвижна, че можеше да мине за каменна статуя.

– Нека ви помогна – аз се наведох да събера разпилените бадеми.

– Не, моля ви...

– Готово – казах.

Чувствах колко е напрегната, като кълбо от нерви, готово да се пръсне. Със сигурност не беше заради счупената чиния – от опит знам, че жени като Ян Шарбоно не се разстройват заради някакви парчета строшено стъкло. Но и най-малката дреболия може да причини изригването: лош ден, главоболие, съчувствие от непознат.

И тогава я видях с крайчеца на окото си, сгушена под тезгяха.

Беше ярко златистооранжева, нарисувана непохватно, но от дългата завита опашка и лъскавите очички ясно личеше, че е някакъв вид маймунка. Рязко се обърнах, за да я разгледам, и тя оголи насреща ми острите си зъби, преди да се изпари в празния въздух.

– Бам – каза Розет.

Последва дълго, дълго мълчание.

Вдигнах чинията – беше от синьо стъкло, леко завито по краищата. Бях чула как се строши – звучно, като пукот на конфети, като разпилени късчета шрапнел по плочките. И въпреки това лежеше цяла-целеничка в ръката ми. Съвсем здрава.

Бам, помислих си аз.

Все още настъпвах разпилените по пода бонбони, които стържеха като зъби под краката ми. Сега Ян Шарбоно ме гледаше с боязливо мълчание, което се увиваше около мен като копринен пашкул.

Можех да кажа: "Е, извадихте късмет", или просто мълчаливо да оставя чинията на мястото ѝ, но си помислих: сега или никога. Действай, докато съпротивата е слаба. Може да нямаш друга възможност.

Затова аз се изправих, погледнах Ян право в очите и я озарих с най-очарователната усмивка, на която бях способна.

– Няма нищо – казах. – Знам от какво имате нужда.

В първия момент тя се вцепени и ме изгледа втренчено, изпълнена с надменност и дръзко недоумение.

Аз я хванах за ръка и се усмихнах.

– Горещ шоколад. Горещ шоколад по моя лична рецепта. Лют червен пипер, индийско орехче, "Арманяк" и малко черен пипер. Хайде. Не спорете. Вземете и малката.

Ян мълчаливо ме последва в кухнята.

Право в целта.

Част трета

Две Заек

Сряда, 14 ноември

НИКОГА НЕ СЪМ ИСКАЛА  ДА БЪДА ВЕЩИЦА. НИКОГА НЕ съм мечтала за това, макар майка ми да твърдеше, че е чувала моя зов месеци преди да се появя на сцената. Разбира се, аз не помня. Ранното ми детство е смътна мозайка от места, миризми и хора, отминаващи с бързината на влакове, спомени за минаване на граници без документи, пътуване под различни имена, измъкване от евтини хотели посред нощ, посрещане на слънцето всеки ден на ново място и бягане, вечно бягане, още тогава. Сякаш единственият начин да оцелеем беше да бягаме по всяка артерия, вена, капиляр на картата, без да оставяме нищо след себе си, дори сенки.

Човек сам избира семейството си, казваше майка ми. Баща ми явно не беше сред избраните.

"За какво ни е той, Виан? Бащите не са важни. Важни сме само ти и аз."

Честно казано, не ми липсваше. Как да ми липсва? Нямах нищо, на което да противопоставя отсъствието му. Представях си го тъмен и малко зловещ, може би роднина на Черния призрак, от когото бягахме. А много обичах майка си. Обичах света, който си бяхме създали и който носехме със себе си където и да отидем, свят, недосегаем за обикновените хора.

Защото сме различни, казваше тя. Виждахме разни неща: притежавахме тази способност. Човек сам избира семейството си – и ние го правехме навсякъде, където отивахме. Сестра тук, баба там, близки хора от разпръснато племе. Но доколкото можех да съдя, в живота на майка ми нямаше мъже.

С изключение на Черния призрак, разбира се.

Дали Черния призрак ми беше баща? Стреснах се, когато Анук ми зададе почти същия въпрос. Самата аз си го мислех, докато бягахме с вятъра целите раздърпани, карнавално пъстри и окъсани. Черния призрак не беше истински, разбира се. Постепенно бях започнала да мисля същото за баща си.

И все пак бях любопитна, затова от време на време оглеждах тълпите от хора в Ню Йорк или в Берлин, във Венеция или в Прага с надеждата, че може би ще го зърна – самотен мъж с тъмни очи като моите...

Междувременно с майка ми бягахме. Първо заради чистата радост от бягството, после и то като всичко останало се превърна в навик, а след това и в задължение. Накрая започнах да си мисля, че бягството е единственото, което поддържа майка ми жива, докато ракът я разяждаше отвътре, тровеше кръвта, мозъка и костите ѝ.

Тогава тя за пръв път заговори за момичето. Празни брътвежи, помислих си в началото, последица от обезболяващите, които взема. А с наближаването на края тя много бълнуваше: разказваше несвързани истории, говореше за Черния призрак, водеше сериозни разговори с въображаеми хора.

Това малко момиче, чието име толкова приличаше на моето, можеше да бъде поредното несвързано бълнуване от онзи период – архетип, анима, случайно прочетено име във вестник, поредната малка изгубена душа с черна коса и черни очи, открадната от тротоара пред будка за цигари в един дъждовен парижки ден.

Силвиан Кайу. Изгубена като много други, отмъкната от детското си столче в колата на осемнайсет месеца на една улица край Ла Вилет. Открадната заедно с чанта с дрехи за смяна и играчки, с евтина сребърна гривничка на ръката, на чиято закопчалка виси талисман – малко котенце.

Не съм била аз. Невъзможно е. А дори ако съм била аз, след всичките тези години...

Човек сам избира семейството си, казваше майка ми. Тъй както аз избрах теб и ти избра мен. Това девойче... то нямаше да те обича. Нямаше да знае как да се грижи за теб, как да разреже ябълката така, че да се види звездата вътре, как да върже билки в торбичка, как да пропъди демоните с дрънчене по метален тиган, как да приспи вятъра с песен. Не би те научило на нито едно от тези неща...

Не се ли справяхме добре, Виан? Нали ти бях обещала, че ще бъдем винаги добре?

Още пазя онова мъничко коте талисман. Не помня гривничката – сигурно майка ми я е продала или я е подарила на някого, – но имам спомени от играчките: червен плюшен слон и малко кафяво мече, еднооко и много любимо. А талисманът е тук, в кутията на майка ми, евтина дрънкулка от онези, които децата си купуват, вързана с червена лента. Стои при картите ѝ заедно с още някои неща: снимка на нас двете, направена, когато съм била шестгодишна, няколко пръчици сандалово дърво, изрезки от вестници, пръстен. Рисунка, нарисувана от мен в първото – и единственото ми – училище по времето, когато още мислехме, че един ден ще се установим някъде окончателно.

Разбира се, никога не нося тази висулка. Не ми е приятно дори да я докосвам: в нея са заключени твърде много тайни, като аромат, който само чака да го затопли човешка ръка, за да се разнесе. По принцип избягвам да отварям кутията, но въпреки това все още не смея да я изхвърля. Излишният баласт забавя движението, но когато е твърде малко, вятърът може да ме отвее като пух на глухарче и да се изгубя завинаги.

Зози е при мен от четири дни и присъствието ѝ вече започва да се усеща във всичко, до което се докосне. Не знам как стана – вероятно в резултат на моментна слабост. Със сигурност нямах намерение да ѝ предлагам работа. Като за начало не мога да си позволя да ѝ плащам много, но тя твърди, че няма нищо против да почака, а ми се струва толкова естествено да я виждам тук, сякаш цял живот сме били заедно.

Всичко започна в деня на Случката, когато тя направи шоколад и го изпихме заедно в кухнята, горещ и сладък, с прясно смлян лют червен пипер и шоколадови стърготини. Розет също пи от него в малката си чашка и после се заигра на пода, докато аз седях мълчаливо, а Зози ме наблюдаваше с онази своя усмивка, присвила очи като котка.

Обстоятелствата бяха необичайни. Във всеки друг ден, по всяко друго време щях да бъда по-добре подготвена. Но през този ден... с пръстена от Тиери в джоба, с лудориите на Розет и мълчанието на Анук след разговора ни и дългите празни часове, които се точеха пред мен...

По всяко друго време щях да дам бърз отпор. Но през този ден...

Няма нищо. Знам от какво имате нужда.

От какво? Какво знае тя? Че една счупена чиния е станала пак цяла? Прекалено абсурдно е, никой не би повярвал, още по-малко че това е дело на едно четиригодишно дете – четиригодишно дете, което не може дори да говори.

– Изглеждате уморена, Ян – каза Зози, – Сигурно ви е трудно да се грижите за всичко тук.

Аз мълчаливо кимнах.

Споменът за Случката с Розет стоеше неловко между нас като последното парче от празнична торта.

Не го казвай, безмълвно я помолих аз, точно както се бях опитала да помоля Тиери. Не го казвай, моля те, не го назовавай с думи.

Стори ми се, че долових отговора ѝ. Въздишка, усмивка, бегла поява на нещо, скрито в сянка. Тихо шумолене на карти, пропити с уханието на сандалово дърво.

Мълчание.

– Не искам да говоря за това – казах аз.

Зози сви рамене.

– Тогава пийте шоколад.

– Но вие видяхте.

– Аз виждам всякакви неща.

– Като например?

– Виждам, че сте уморена.

– Не спя добре.

Тя ме погледна мълчаливо. Очите ѝ бяха пълни с лятна светлина, целите в златисти лунички. Защо не мога да позная какво обичаш, помислих си аз като в дрямка. Може би просто съм изгубила навика...

– Знаете ли какво? – каза накрая Зози. – Аз мога да остана в сладкарницата. Израснала съм в магазин, знам какво се прави. Вземете Розет и вървете да поспите. Ако ми потрябвате, ще ви повикам. Вървете. Ще ми бъде приятно.

Това стана преди четири дни. Оттогава нито тя, нито аз сме споменавали за случилото се. Розет, разбира се, все още не проумява, че в реалния свят счупената чиния трябва да си остане счупена, независимо колко ни се иска да е обратното. А Зози дори не се е опитвала да повдигне въпроса за Случката и аз съм ѝ благодарна за това. Естествено, тя е наясно, че нещо се е случило, но като че ли няма нищо против да остави нещата без внимание.

– В какъв магазин си израснала, Зози?

– В книжарница. От онези за езотерична литература, нали се сещаш.

– Наистина ли?

– Майка ми се интересуваше от такива неща. Атрибути на купешката магия. Карти Таро. Продаваше тамян и свещи на побъркани хипита с несресани коси и без пари.

Усмихнах се, макар че се почувствах малко неловко.

– Но това беше много отдавна – добави тя. – Забравила съм повечето неща.

– Все пак още ли... вярваш? – попитах аз.

Зози се усмихна.

– Вярвам, че можем да предизвикваме промени.

Мълчание.

– А ти?

– Някога вярвах. Но вече не.

– Може ли да попитам защо?

Аз поклатих глава.

– Някой друг път.

– Добре – съгласи се тя.

Знам, знам. Опасно е. Всяко действие – дори и най-незначителното – води до последици. Магията има висока цена. Трябваше ми много време, за да го разбера – след Ланскене, след Ле Лавьоз, – но сега ми се струва толкова очевидно, след като последиците от нашето пътуване се разширяват около нас като кръгове на повърхността на езеро, предизвикани от хвърлено камъче.

Да вземем майка ми, толкова щедра на подаръци, която раздаваше късмет и добрина, докато ракът в нея растеше като лихва в депозитна сметка, за чието съществуване тя дори не подозираше. Вселената следи баланса по сметките. Дори за такива дребни неща като талисман, заклинание, кръг, начертан върху пясъка, трябва да се плаща. С кръв.

Разбирате ли, съществува симетрия. За всеки добър късмет – удар, за всяка сполука – страдание. Окачим ли червена торбичка над нашата врата, някъде другаде пада сянка. Запалим ли свещ за пропъждане на лошия късмет, нечия къща отсреща пламва и изгаря до основи. Фестивал на шоколада – смърт на приятел.

Злополука.

Случка.

Затова не мога да се доверя на Зози. Твърде много ми допада, за да рискувам да изгубя доверието ѝ. Децата също като че ли я харесват. У нея има нещо младежко, нещо по-присъщо за възрастта на Анук, отколкото за моята, и това я прави по-достъпна.

Може би е заради косата – дълга, пусната свободно, с розов кичур отпред – или заради пъстрите дрехи втора ръка в невъзможни съчетания, наподобяващи детски костюм за маскарад, но кой знае защо съвсем естествени, когато тя ги носи. Днес е облякла небесносиня рокля в стил петдесетте години, вталена, с щампи на платноходки, и жълти балетни пантофки, доста неподходящи за ноември – не че това я интересува. Такива неща изобщо не я интересуват.

Помня, че и аз някога бях същата. Помня тази дързост у себе си. Но майчинството променя всичко. Майчинството прави всички ни страхливи. Страхливи, лъжливи, че и по-лошо.

Ле Лавьоз. Анук. И... о, онзи вятър.

Минаха четири дни, а аз все още се учудвам на себе си за това, че разчитам на Зози – не само да наглежда Розет, както правеше мадам Пусен, а и за всевъзможни други неща в сладкарницата. Увиване, пакетиране, чистене, поръчки. Тя твърди, че ѝ е приятно – казва, че винаги е мечтала да работи в сладкарница, – и въпреки това никога не хапва от бонбоните, както правеше мадам Пусен, нито се възползва от положението си, за да помоли за кутия или две.

Още дори не съм казала за нея на Тиери. Не знам защо, може би предчувствам, че няма да одобри това – дали заради допълнителните разходи, или заради самата Зози, която по нищичко не прилича на уравновесената мадам Пусен.

В отношенията си с клиентите тя е весело – понякога дори тревожно – непринудена. Не спира да бъбри, докато загъва кутии, претегля бонбони, предлага новите стоки. И умее да кара хората да говорят за себе си: разпитва мадам Пино за болките ѝ в гърба, разменя по няколко думи с пощальона, когато той идва да донесе пощата. Знае кои са любимите лакомства на дебелия Нико, предизвикателно флиртува с художниците Жан-Луи и Попол, които се оглеждат за клиенти пред "Льо Пти Пенсон", говори с Ришар и Матюрен, двамата старци, които нарича "Патриотите" и които сядат в кафенето в осем и половина сутринта и рядко си тръгват преди вечеря.

Зози знае имената на съучениците на Анук, пита я за учителите ѝ, обсъжда дрехите ѝ. И въпреки това никога не ме кара да се чувствам неловко, задава само въпроси, които всеки друг на нейно място би задал.

По същия начин се чувствах с Арманд Воазен преди години в Ланскене. Непокорната, закачлива, дяволита Арманд, чиито алени фусти понякога още виждам с крайчеца на окото си, чийто звънлив глас – който толкова прилича на гласа на майка ми – все още ми се причува, кара ме да се обръщам и да се озъртам.

Разбира се, Зози изобщо не е като нея. Когато се запознах с Арманд, тя беше вече на осемдесет, съсухрена, свадлива и стара. И въпреки това виждам нещо от нея у Зози – в претрупания ѝ стил на обличане, в любопитството ѝ към всичко наоколо. И ако Арманд притежаваше искрица от онова, което майка ми наричаше "магия"...

Но ние вече не говорим за тези неща. Споразумението ни е негласно, но стриктно. Всяка проява на недискретност – дори нищожно малка искрица – може отново да подпали къщичката от карти. Вече сме го виждали и в Ланскене, и в Ле Лавьоз, и на сто други места преди тях. Но вече няма. Не. Този път ще останем.

Днес Зози дойде рано, точно когато Анук излизаше за училище. Оставих я сама за по-малко от час, колкото да изведа Розет на разходка, и когато се върнах, сладкарницата ми се видя някак по-светла, по-подредена, по-уютна. Тя беше пренаредила витрината, беше метнала парче тъмносиньо кадифе върху пирамидата от метални кутии, която изпълваше цялото пространство, а отгоре бе сложила чифт лъскави яркочервени обувки с високи токове, препълнени с шоколадови бонбони в червени и златисти обвивки.

Изглеждаше ексцентрично, но определено привличаше вниманието. Обувките – същите червени обувки, с които Зози бе дошла първия ден – сякаш сияеха на тъмната витрина, а бонбоните приличаха на загадъчно съкровище, разпиляно по кадифето и искрящо в пъстри цветове.

– Дано нямаш нищо против – каза Зози, когато влязох.

– Реших, че ще повдигне настроението.

– Харесва ми – отвърнах аз. – Обувки и шоколадови бонбони...

Зози се усмихна.

– Две от най-любимите ми неща.

– Е, кои обичаш най-много? – попитах аз.

Не че толкова исках да знам, интересувах се от професионално любопитство. Бяха минали четири дни, а аз все още не можех да отгатна любимите ѝ бонбони.

Тя сви рамене.

– Обичам всякакви. Но купешките не са като домашните, нали? Ти каза, че преди си ги правила сама.

– Така е. Но тогава имах повече време.

Зози ме погледна.

– Имаш предостатъчно време. Остави клиентите на мен и ще можеш спокойно да правиш своите магии в кухнята.

– Магии?

Но Зози вече кроеше планове, явно без да си дава сметка за въздействието на тази безгрижно подхвърлена дума: как ще започнем с домашни трюфели, които и без това се правят най-лесно, а после можем да правим и "просячета"[2]

– Любимите ми – с бадеми, вишни и едри жълти стафиди.

Мога да ги правя със затворени очи. Дори дете може да се научи да прави "просячета" и преди години в Ланскене Анук често ми помагаше, като избираше най-едрите стафиди, най-сладките боровинки (без да пропуска да отдели няколко за себе си) и грижливо ги нареждаше върху плочките разтопен шоколад, тъмен или светъл.

Оттогава не съм правила "просячета". Твърде много ми напомнят за онова време, за малката пекарна със снопа пшенични класове над вратата, за Арманд, за Жозефин, за Рижия...

– Можеш да продаваш домашните шоколадови бонбони за колкото поискаш – безгрижно бъбреше Зози. – А ако освободиш малко място и сложиш няколко стола ето тук – тя посочи мястото, – хората ще могат да седнат, да пийнат нещо, да хапнат парче торта. Ще стане хубаво, нали? Приветливо, имам предвид. Така ще привлечем клиенти.

– Хм.

Не бях съвсем сигурна. Прекалено много ми напомняше за Ланскене. Сладкарницата трябва да бъде място за търговия, посетителите трябва да бъдат клиенти, не приятели. Иначе един ден ще стане неизбежното и отворената кутия няма да може да се затвори. Освен това знам какво би казал Тиери...

– Не съм сигурна.

Зози не отговори, но ме изгледа красноречиво. Почувствах, че съм я разочаровала. Абсурдно чувство, но все пак...

Питам се кога станах толкова страхлива, кога започнах толкова да се тревожа. Гласът ми звучи сухо и нервно като на стара мома. Чудя се дали Анук също долавя разликата.

– Добре. Беше само идея.

И какво лошо може да ни се случи? В края на краищата това е само шоколад, няколко дузини трюфели, колкото да си припомня старите навици. Тиери ще каже, че си губя времето, но защо това трябва да ме спира? Какво ме интересува?

– Е... Предполагам, че бихме могли да направим няколко кутии за Коледа.

Все още пазя тенджерите си – и медните, и емайлираните, – грижливо увити и прибрани в кашони в избата. Запазила съм дори гранитната плоча, на която темперирах разтопения шоколад, термометрите, пластмасовите и керамичните формички, черпаците, ножовете, решетестите лъжици. Всичко е тук, чисто, прибрано и готово за употреба. Помислих си, че Розет ще се зарадва, а също и Анук.

– Чудесно! – отсече Зози. – Можеш да научиш и мен.

Защо не? Какво лошо има в това?

– Добре – казах аз. – Ще опитам.

Реченосторено. Върнах се към занаята без излишен шум. И макар че все още имах някакви вътрешни съмнения...

Няколко кутии трюфели не могат да навредят. Нито малко "просячета" или една-две торти. Достопочтените не се вълнуват от такива тривиални неща като шоколадови бонбони.

Или поне така се надявам – и с всеки изминал ден Виан Роше, Силвиан Кайу и дори Ян Шарбоно все повече се изгубват в миналото, превръщат се в дим, в история, в бележка под линия, в имена върху пожълтял лист хартия.

Пръстенът на дясната ми ръка странно стяга пръста, непривикнал към пръстени. А това име – Льо Тресе – ми звучи още по-странно. Произнасям го, сякаш за да го премеря, кога с усмивка, кога не.

Ян льо Тресе.

Това е само име.

Глупости, казва Рижия, ветеран в смяната на имена и на лица, циганска душа и мъдрец на домораслите истини. Това не е само име. Това е изречение

Четвъртък, 15 ноември

ЗНАЧИ ТАКА. ТЯ НОСИ НЕГОВИЯ ПРЪСТЕН. НА ТИЕРИ, представете си – онзи Тиери, който не обича горещ шоколад и не знае нищичко за нея, дори истинското ѝ име. Тя казва, че засега няма планове. Че просто иска да свикне с пръстена. Че го носи като чифт обувки, които трябва да се разпънат, за да станат удобни.

Простичка сватба, казва мама. Разписване в гражданското, без свещеник, без църква. Но ние знаем. Той ще получи своето. Всичко в пълен комплект плюс нас двете с Розет в еднакви рокли. Ще бъде отвратително.

Казах го на Зози, тя направи физиономия и отсече: "Като се обичат, да се вземат", което е смешно, разбира се, защото никой нормален човек няма да ги помисли за влюбена двойка.

Е, може би той си го мисли. Но какво знае той? Снощи пак дойде и ни заведе на вечеря – този път не в "Льо Пти Пенсон", а в скъп ресторант до реката, откъдето се виждаха корабите. Аз бях с рокля и Тиери каза, че изглеждам много добре, но трябвало да си среша косата, а Розет трябваше да остане със Зози в сладкарницата, защото според него този ресторант не бил подходящ за малко дете (макар че всички знаехме коя е истинската причина).

Мама носеше пръстена, който той ѝ е подарил. Голям, дебел, отвратителен диамант, кацнал на пръста ѝ като лъскаво насекомо. Тя не го носи в сладкарницата (не може да върши нищо с него) и снощи непрекъснато си играеше с него, въртеше го на пръста си, сякаш ѝ беше неудобен. Още не можеш да свикнеш? Сякаш изобщо някога ще свикнем с това положение или с Тиери, или с начина, по който се държи с нас, като с глезени деца, които могат да се купят или да се залъжат. Той даде на мама мобилен телефон, "за да държат връзка", както се изрази – "не мога да повярвам, че никога досега не си имала мобилен телефон", – и после пихме шампанско (мразя шампанско) и ядохме стриди (които също мразя) и шоколадово суфле, което беше хубаво, но не колкото онова, което мама приготвяше някога, а освен това порциите бяха миниатюрни.

И Тиери много се смя (поне в началото), и ме наричаше "млада госпожице", и говореше за сладкарницата. Оказа се, че пак ще ходи в Лондон, и искаше този път мама да отиде с него, но тя каза, че е много заета и че може би ще трябва да го отложат за след Коледа.

– Наистина ли? – учуди се той. – Нали казваше, че търговията не върви?

– В момента опитвам нещо ново – отговори мама и му разказа за новите домашни трюфели, които смята да продава, и как Зози временно ѝ помага, и как е извадила от избата старите си неща. Тя говори дълго с поруменяло лице – винаги е такава, когато е въодушевена – и колкото повече говореше, толкова по-мълчалив ставаше Тиери и толкова по-малко се смееше, затова по едно време мама млъкна и го погледна смутено.

– Извинявай – каза тя. – Сигурно ти омръзна да слушаш.

– Не, няма нищо – отговори Тиери. – И това беше идея на Зози, нали? – личеше си, че не му е много приятно.

Мама се усмихна.

– Ние много я харесваме. Нали, Ани?

Съгласих се, че е така.

– Мислиш ли, че става за управител? Искам да кажа, че може и да е свястна, но ще се съгласиш, че за по-дълго време ще ти трябва нещо повече от сервитьорка, която си намерила в "Льо Пти Пенсон".

– Дали става за управител? – попита мама.

– Мислех си, че когато се оженим, може би ще искаш някой друг да се занимава със сладкарницата.

"Когато се оженим." Как пък не.

Мама го погледна. Беше леко намръщена.

– Е, знам, че искаш да работиш в сладкарницата, но нали няма нужда да стоиш там през цялото време? Ще имаш много други неща за вършене. Ще бъдем свободни да пътуваме, ще можем да видим свят...

– Аз вече съм го виждала – отговори тя малко прибързано и Тиери я погледна особено.

– Надявам се, че не очакваш от мен да се преместя да живея над сладкарницата – каза той с усмивка, за да покаже, че се шегува. Но не се шегуваше: личеше си по гласа му.

Мама не каза нищо и погледна през прозореца.

– А ти, Ани? – попита той. – Обзалагам се, че искаш да пътуваш по света. Какво ще кажеш за Америка? Ще бъде страхотно, нали?

Мразя, когато Тиери казва "страхотно". Все пак той е стар – поне на петдесет – и знам, че иска да ми се хареса, но е толкова отвратително, не мислите ли?

Когато Зози казва "страхотно", звучи съвсем естествено. Сякаш лично тя е измислила тази дума. Със Зози в Америка наистина ще е страхотно. Дори сладкарницата сега изглежда страхотно със златистото огледало в дъното на старата стъклена витрина и с бонбонените ѝ обувки, които блестят като вълшебни пантофки, пълни със съкровища.

Ако Зози беше тук, щеше да му даде да разбере, помислих си аз и си спомних за двойничката на Жана Моро в английската чайна. Изведнъж се почувствах виновна, сякаш бях направила нещо лошо, сякаш дори само мисълта за това можеше да предизвика някоя Случка.

"Зози нямаше да обърне внимание" – обади се сянката на гласа ми вътре в мен. Зози щеше да направи каквото поиска. И какво лошо има в това, помислих си аз. Разбира се, че има. И все пак...

Тази сутрин, докато се приготвях за училище, видях Сюз да наднича през новата витрина, залепила нос за стъклото. Щом ме видя, избяга – ние продължаваме да не си говорим, – но в първия момент ми стана толкова болно, че се наложи да седна в един от старите фотьойли, които Зози беше домъкнала отнякъде, и да си представя как Чехълчо седи до мен, ослушва се и черните му очи блестят над мустакатата муцуна.

Разбирате ли, дори не ми е чак толкова симпатична. Но тя се държа толкова мило през първите ми дни в училище, идваше в сладкарницата и тогава си говорехме или гледахме телевизия, или ходехме на "Плас дю Тертр" да гледаме художниците, а веднъж тя ми купи метална висулка, покрита с розов емайл – малко кученце, на което пишеше "Най-добър приятел".

Беше най-обикновена евтина дрънкулка, а и аз не обичам розово, но никога не бях имала "Най-добър приятел" – поне не истински. Стори ми се много мило, приятно ми беше, че имам такава висулка, макар че почти не съм я носила.

И после се появи Шантал.

Съвършената Шантал, която всички харесват, със съвършена руса коса, съвършени дрехи и навика да се подиграва на всичко. Сега Сюз иска да бъде точно като нея, а аз съм само дубльорка за случаите, когато Шантал има по-интересно занимание, но най-често служа просто за подаване на реплики.

Не е честно. Кой решава тези неща? Кой е определил, че Шантал заслужава да бъде всеобщата любимка, макар че досега не е направила нищо за никого и се интересува само от собствената си дребна душица? Защо всички харесват Жан-JIy Рембо, но не и Клод Мьоние? А останалите като Матилд Шагрен и момичетата със забрадките? Какво толкова има у тях, че ги мислят за ненормални? Какво толкова има у мен?

Говорех наум със сянката на гласа си и не забелязах, че Зози е влязла. Знаете ли, понякога тя е много безшумна, по-безшумна дори от мен, а това е странно, защото днес тя беше с тежки обувки с дървени подметки, които не могат да не тропат. Само че нейните бяха розови като карамфили и изглеждаха страхотно.

– С кого разговаряш?

Не знаех, че съм говорила на глас.

– С никого. Със себе си.

– Е, в това няма нищо лошо.

– Може би.

Все пак се чувствах неловко да седя във фотьойла и да усещам как Чехълчо ме гледа – днес изглеждаше много истински с петнистата си муцунка, която мърдаше като жив заек. Виждам го по-ясно, когато ми е тъжно, затова не бива да си говоря сама. Освен това мама казва, че е важно да се прави разлика между истинско и въображаемо. Когато не можеш да направиш разлика, тогава стават Случки.

Зози се усмихна и направи някакъв знак с пръсти, нещо като "Екстра!", с палец и показалец, събрани във формата на кръг. Погледна ме през кръга и после свали ръката си.

– Знаеш ли, като дете често си говорех сама. Или по-скоро говорех с невидимата си приятелка. Постоянно.

Не знам защо толкова се учудих.

– Ти ли?

– Казваше се Минди – обясни Зози. – Майка ми казваше, че Минди е духовен наставник. Разбира се, майка ми вярваше във всякакви неща. Всъщност вярваше кажи-речи във всичко – в кристали, в магията на делфините, в отвличанията от извънземни, в Йети, в каквото ти хрумне – тя се усмихна. – И все пак някои от тези неща действат, нали, Нану?

Не знаех как да ѝ отговоря. "Някои от тези неща действат" – какво означаваше това? Почувствах се неудобно, но в същото време се въодушевих. Защото това не беше просто съвпадение или Случка като онази в английската чайна. Зози говореше за истинска магия, при това открито, сякаш беше нещо съвсем истинско, а не някаква детска игра, която ще престана да играя, като порасна.

Зози вярваше.

– Трябва да тръгвам.

Взех чантата си и се запътих към вратата.

– Винаги така казваш. Какво е това? Котка? – тя замижа с едното си око и пак ме погледна през кръгчето от палеца и показалеца си.

– Не разбирам за какво говориш – казах аз.

– За дребосъка с дългите уши.

Погледнах я. Тя продължаваше да се усмихва.

Знаех, че не бива да говоря за това. Говоренето само усложнява нещата; но не исках да лъжа Зози. Зози никога не ме лъже.

Аз въздъхнах.

– Той е зайче. Казва се Чехълчо.

– Страхотно! – възкликна Зози.

И толкова.

Петък, 16 ноември

ВТОРО ПОПАДЕНИЕ. И ОТНОВО В ЦЕЛТА. ЕДИН ДОБРЕ премерен удар – и пинятата се прокъсва и се пука. Майката е слабата брънка, а след като съм спечелила Ян на своя страна, получавам и Ани, която я следва естествено, както лятото – пролетта.

Това прекрасно дете. Толкова малко, толкова умно. С такова дете мога да постигна много, стига майка му да не ми се пречка. Но всяко нещо с времето си, нали? Ще сгреша, ако прекалено насилвам нещата. Детето все още е предпазливо и може да се отдръпне, ако го притисна. Затова ще чакам и ще обработвам Ян – и, честно казано, това ми доставя удоволствие. Самотна майка, претрупана от работа, с малко дете, което постоянно ѝ се мотае в краката – не се съмнявайте, че ще стана незаменим помощник, доверено лице, приятелка. Тя има нужда от мен: Розет с безграничното си любопитство и с навика си да се пъха където не трябва ще ми даде повода, който търся.

Розет все повече разпалва любопитството ми. Тя е дребна за възрастта си, с остро носле и раздалечени очи – спокойно можете да я сбъркате с котка, която лази по пода на ръце и на колене (явно предпочита тази техника на придвижване пред нормалното ходене), бърка с пръсти в дупките между дъските на дървената ламперия, току отваря и затваря вратата на кухнята или дълго си играе с дребни предмети, които нарежда по пода в сложни фигури. Не бива да се изпуска от поглед, защото макар че обикновено е кротка, явно няма инстинкт за самосъхранение и когато се разстрои или ядоса, може да изпадне в жестока (често беззвучна) истерия, да започне да се люлее енергично напред-назад, понякога толкова силно, че удря главата си в пода.

– Какво ѝ е? – попитах веднъж Ани.

Тя ме погледна предпазливо, сякаш се опитваше да прецени дали е безопасно да ми каже.

– Никой не знае със сигурност. Един доктор дойде да я прегледа, когато беше още бебе. Каза, че може да е синдром на котешкото мяукане, но не беше сигурен и не дойде да я прегледа повторно.

– Котешко мяукане? – звучеше ми като средновековна болест, нещо, което човек може да прихване, ако го омагьоса котка.

– Тя издаваше едни особени звуци. Точно като котка. Аз я наричах Котешко бебе – Ани се разсмя и бързо извърна поглед някак виновно, сякаш самото споменаване за това беше опасно. – Всъщност нищо ѝ няма – добави тя.

– Просто не е като другите.

"Не е като другите". Пак същият израз. Точно като "случка" – дума, която явно има особено значение за Ани, по-различна от обичайното. Розет със сигурност е предразположена към случки. Но ми се струва, че това означава нещо повече от изливане на боя върху ботушите или пъхане на филии хляб във видеото, или пробиване на дупки в сиренето, за да може някаква невидима мишка да излезе навън.

Когато Розет е наблизо, винаги се случва нещо. Като с онази стъклена чиния, за която мога да се закълна, че се счупи, макар че сега вече изобщо не съм сигурна. Или с лампите, които ту светват, ту изгасват, дори когато няма кой да ги пуска и да ги гаси. Разбира се, това може да се дължи просто на старата инсталация на къщата. Всичко друго може да е плод на въображението ми. И все пак, както казваше майка ми, нещата не стават с "може" и "би могло". А и аз нямам навика да си въобразявам несъществуващи неща.

През последните няколко дни имахме доста работа. Чистихме, преподреждахме и поръчвахме стока, извадихме всички медни тенджери, керамични съдове и формички на Ян. Макар че ги беше увила грижливо, много от тенджерите бяха потъмнели и позеленели и докато аз се занимавах с клиентите, тя седеше в кухнята часове наред, миеше и лъскаше, докато ги почисти всичките.

– Само ще пробваме – непрекъснато повтаря тя, сякаш се срамува от радостта си като от детински навик, който не е успяла да изкорени. – Ще се позабавляваме малко, нали?

На мен изобщо не ми изглежда така. Човек, който няма сериозни намерения, не би планирал всичко толкова грижливо.

Ян купува от най-хубавия кувертюр, поръчва го от един дребен производител край Марсилия и плаща само в брой. По една дузина блокчета от всеки вид – като за начало, казва тя, – но по въодушевлението ѝ аз вече мога да се досетя, че дузина блокчета няма да стигнат. Казва, че някога е правила всички бонбони сама и макар в началото да не ѝ вярвах, като гледам с какъв ентусиазъм се хвърля в начинанието, разбирам, че не е преувеличила.

Процесът на правене на бонбони е деликатен и действа терапевтично на страничния наблюдател. Започва се от разтопяването и темперирането на кувертюра, при което кристалната му структура се превръща в лъскава и мека маса, необходима за приготвянето на шоколадови трюфели. Ян прави това върху гранитна плоча, на която разстила като коприна разтопения шоколад и после го събира с помощта на шпатула. После го връща в топлия меден съд и повтаря процеса, докато не реши, че шоколадът е готов.

Рядко използва термометър. Казва, че отдавна прави шоколадови бонбони и усеща кога шоколадът е достигнал необходимата температура. Вярвам ѝ: през последните три дни я наблюдавах как работи и всяка партида бонбони се получаваше безупречно. Научих се и да гледам критично: да различавам грапавите ивици в крайния продукт, неприятните бледи петна, които показват, че шоколадът е неправилно темпериран, чистата лъскавина и рязкото пукане, характерни за добре направените бонбони.

Трюфелите се правят най-лесно, казва Ян. Ани е знаела да ги прави още на четири години, а сега е ред и на Розет: тя тържествено търкаля шоколадовите топчета по поръсената с какао хартия за печене, лицето ѝ е омазано в шоколад, прилича на катерица с блестящите си очи...

За пръв път чувам Ян да се смее с цяло гърло.

О, Ян. Тази твоя слабост.

Междувременно аз правя някои свои номера. За мен е от полза търговията да върви добре и аз доста се потрудих, за да разкрася сладкарницата. Като се има предвид колко чувствителна е Ян, трябва да бъда дискретна, но символите на Синтеотл, Ухото на Царевицата, и Какаовото зърно на Господарката Кървава луна, надраскани под прага на вратата и пъхнати под първото стъпало на стълбите, би трябвало да допринесат за процъфтяването на нашето начинание.

Знам вкусовете на всички, Ян. Виждам ги в цветовете им. И знам, че момичето от цветарския магазин се страхува, че жената с кучето се самообвинява и че дебелият мъж, който никога не престава да бърбори, ще умре, преди да навърши трийсет и пет, ако не положи усилие да свали някой и друг килограм.

Знаете ли, това е дарба. Мога да отгатна от какво имат нужда. Мога да кажа от какво се страхуват, мога да ги накарам да танцуват.

Ако майка ми правеше като мен, животът ѝ нямаше да бъде толкова тежък, но тя не се доверяваше на моята практическа магия, наричаше я "магия на интервенцията" и намекваше, че такова злоупотребяване с магическите ми способности е в най-добрия случай егоистично, а в най-лошия може да предизвика страшни последици за нас.

– Не забравяй Кредото на делфините – казваше тя. – "Не се меси, за да не се отклониш от Пътя."

Разбира се, Кредото на делфините изобилстваше от подобни сантименталности, но по онова време моята лична Система беше вече почти изградена и аз отдавна бях решила не само да изоставя Пътя на делфините, но и че съм родена да се меся в хорските съдби.

Въпросът е откъде да започна. Дали с Ян или с Ани? С Лоран Пенсон или с мадам Пино? Тук има много съдби, преплетени помежду си, всяка изтъкана от тайни, мечти, амбиции, вътрешни съмнения, мрачни мисли, забравени страсти, неизречени желания. Толкова съдби, които човек като мен може да вземе, да вкуси.

Тази сутрин дойде момичето от цветарския магазин.

– Видях витрината – прошепна то. – Толкова е хубава, не мога да ѝ се нагледам.

– Вие сте Алис, нали? – попитах аз.

Тя кимна и уплашено, като дребно животинче огледа новата подредба.

Както знаем, Алис е болезнено срамежлива. Гласът ѝ едва се чува, косата ѝ е като плащаница. Очите ѝ, очертани с черен молив, са доста хубави, надничат изпод гъстия изрусен бретон, ръцете и краката ѝ стърчат непохватно от синята рокля, която може би носи от дете.

Обувките ѝ са на огромни платформи и изглеждат тежки за тънките ѝ като клечки крака. Любимите ѝ бонбони са от млечен шоколад с карамелов пълнеж, но тя винаги си купува обикновени черни шоколадчета, защото калориите в тях са наполовина по-малко. Цветовете ѝ искрят от тревога.

– Мирише ми на нещо вкусно – отбеляза тя, след като подуши въздуха.

– Ян прави шоколадови бонбони – осведомих я аз.

– Сама ли ги прави? Може ли?

Поканих я да седне в старото кресло, което бях намерила на тротоара на "Рю дьо Клиши". То е опърпано, но много удобно и също като сладкарницата, може да ми потрябва през следващите дни.

– Опитайте – предложих ѝ аз. – Заведението черпи.

Очите ѝ светнаха.

– Не бива да ям такива неща.

– Ще го срежа наполовина. Ще си го разделим – казах аз и седнах на страничната облегалка. Толкова беше Лесно да надраскам с нокът Какаовото зърно, знака на съблазняваното, толкова беше лесно да я наблюдавам през Димящото огледало как кълве от трюфела си като малко птиче.

Познавам я добре. Виждала съм я и преди. Неспокойно дете, което живее със съзнанието, че не е достатъчно добро, че не е съвсем като другите. Родителите ѝ са добри хора, но са амбициозни, взискателни, дават да се разбере, че провалът е недопустим, че нищо не е достатъчно добро за тях и за малкото им момиченце. Един ден момичето не слиза за вечеря. Чувства се добре от това – някак празно от страховете, които му тежат. Пропуска закуската, замаяно от това ново, опияняващо усещане за контрол. То се самонаблюдава и открива у себе си глад. Награждава се за това, че е било послушно. И ето го сега – толкова добро момиче, което полага такива усилия – на двайсет и три, а все още изглежда като на тринайсет, все още не е достатъчно добро, не е достатъчно близо до делта си...

Алис изяде трюфела.

– М-мм.

Постарах се тя да види, че съм изяла своя бонбон.

– Сигурно ви е много трудно да работите тук.

– Трудно ли? – учудих се аз.

– Имам предвид опасно – тя леко се изчерви. – Знам, че звучи глупаво, но на мен ми се струва така. Да гледам шоколадови бонбони по цял ден – да пипам шоколадови бонбони – и винаги да усещам миризмата на шоколад... – Алис започваше да преодолява свенливостта си. – Как го правите? Как се сдържате да не ядете бонбони по цял ден?

Усмихнах се.

– Защо мислиш, че не ям?

– Слаба сте – отбеляза Алис. (Всъщност тя едва ли тежеше повече от двайсет и пет килограма.)

Аз се засмях.

– Забраненият плод е толкова по-изкусителен от всеки друг. Ето, хапнете още един.

Тя поклати глава.

– Шоколад. Теоброма какао, храната на боговете. Прави се от смлени какаови зърна, лют червен пипер, канела и захар колкото да убие горчивината. Така са го приготвяли маите преди повече от две хиляди години. Използвали са го в церемонии за вдъхване на смелост. По време на жертвоприношения са давали шоколад на жертвите точно преди да извадят сърцата им. Използвали са го и в оргии, които са продължавали часове наред.

Алис ме гледаше с широко отворени очи.

– Така че, както виждате, може да бъде опасен – заключих аз и се усмихнах. – По-добре да не се прекалява с него.

Продължавах да се усмихвам, когато тя излезе от магазина с дванайсет трюфела в кутия.

Междувременно в друг живот...

Франсоаз Лавери се появи по вестниците. Явно не бях права за записа от камерите в банката: полицията получи достатъчно добри снимки от последното ми ходене там и някой бивш колега сигурно е разпознал Франсоаз. Разбира се, по-нататъшното разследване установи, че няма такова лице и че историята на Франсоаз е измислена от начало до край. Резултатите бяха донякъде предсказуеми. Във вечерните вестници се появи не много качествена снимка на заподозряната, последвана от няколко статии, в които се предполагаше, че Франсоаз може да е имала по-зловещи мотиви за измамата от парично облагодетелстване. В "Пари Соар" пишеше, че дори е възможно тя да е сексуална маниачка, която си набелязва млади момчета.

Как пък не, би казала Ани. И все пак не е никак зле за първа страница, така че очаквам тази снимка да се появи още няколко пъти, преди новината да се изчерпи като такава. Не че това ме притеснява. Никой не би разпознал в Зози дьо л'Алба това мишеподобно създание. Всъщност повечето ми бивши колеги едва ли ще познаят на снимката и самата Франсоаз – магиите не се прехвърлят върху целулоид, затова никога не съм правила опити за кариера в киното, а тази снимка не прилича нито на Франсоаз, нито на онова момиче, което някога познавах – момичето, което винаги беше пияният морков в училището "Сейнт Майкълс он дъ Грийн".

Сега вече рядко мисля за това момиче. Горкото, имаше лоша кожа и ненормална майка с пера в косата. Какъв шанс би могло да има?

Е, имаше същия шанс като всички: шансът, който ни се дава в деня на раждането, единственият шанс. И едни прекарват цял живот в търсене на извинения, обвиняват картите и съжаляват, че не са им се паднали по-добри, а други просто играят с каквото имат подръка, вдигат залозите, използват всевъзможни трикове и мамят, когато им се удаде възможност...

И печелят. Печелят. А това е единственото, което има значение. Аз обичам да печеля. Много добър играч съм.

Въпросът е откъде да започна. Ани със сигурност би се справила с малко помощ – с леко повдигане на самочувствието, с насочване в правилния път.

Имената и символите на Едно Ягуар и Лунен заек, надраскани с маркер на дъното на ученическата ѝ чанта, ще ѝ помогнат в общуването, но ми се струва, че тя има нужда от нещо повече. Затова ѝ давам Хуракана, или Урагана, Отмъстителния, за да навакса за всички пъти, когато е била пиян морков.

Не че Ани би се съгласила с мен, разбира се. Това дете е печално лишено от злоба и иска само всички да бъдат приятели помежду си. Сигурна съм обаче, че мога да я излекувам от това. Отмъщението води до пристрастяване и веднъж опиташ ли го, не го забравяш. Аз ли не го знам?

Все пак не съм в занаята, за да изпълнявам желания. В моята игра всяка вещица се грижи за себе си. Но Ани е изключение – рядко растение, което ако се полива както трябва, може да разцъфти за чудо и приказ. Във всеки случай в моята работа възможностите за творчество са твърде малко. Повечето пъти лесно попадам в целта, няма нужда да разгръщам способностите си, когато и едно заклинание е достатъчно.

Освен това за пръв път проявявам съчувствие. Помня какво е да си пиян морков всеки ден. Помня и радостта от уреждането на сметките.

Това ще ми достави удоволствие.

Събота, 17 ноември

ДЕБЕЛИЯТ МЪЖ, КОЙТО НЕ СПИРА ДА БЪРБОРИ, СЕ казва  Нико. Самият той ми се представи днес следобед, когато влезе да разузнае какво става. Ян тъкмо беше направила партида кокосови трюфели и цялата сладкарница ухаеше на тях: топла, тежка миризма, която полепва по гърлото. Вече казах, струва ми се, че не обичам шоколад – и все пак тази миризма, толкова близка до мириса на тамяна в книжарницата на майка ми, сладка, наситена и натрапчива, ми въздейства като наркотик, прави ме неспокойна, импулсивна, подтиква ме да се намеся.

– Хей, госпожице! Харесват ми обувките ти. Чудни обувки. Великолепни обувки – това е дебелият Нико, мъж под трийсетте, доколкото мога да предположа, но тежи към сто и петдесет килограма, с къдрава коса до раменете и пухкаво, смачкано на топка лице като на гигантско бебе, постоянно готово да се засмее или да се разплаче.

– Е, благодаря – казах аз.

Всъщност те са едни от любимите ми: с остри носове и високи токове, модел от петдесетте от избелял зелен велур, с панделки и стъклени токи отпред...

Често можете да отгатнете характера на човека по обувките му. Неговите бяха в два цвята, черно и бяло, хубави обувки, но стъпкани като чехли на петите, сякаш не си е правил труда да ги обува както трябва. Натюрморти на стената в кухнята – поне така предполагам; не се съмнявам, че е мамино синче, което изразява кроткия си бунт чрез обувките.

– На какво мирише? – най-после го усети и едрото му лице се обърна към източника на уханието. Чувах как Ян пее отзад в кухнята. Ритмичните звуци като от тракане на дървена лъжица в тенджера подсказваха, че Розет се е присъединила към нея.

– По миризмата познавам, че някой готви. Покажи ми, Пепеляшке! Какво има за обяд?

– Кокосови трюфели – казах аз и се усмихнах.

След по-малко от минута излезе с цялата готова партида.

О, не се лаская, че това е моя работа. Хората като него са лесни за съблазняване. Дори дете може да го направи, а той плати с "Карт Бльо" и аз начаса копирах кода му (в края на краищата трябва да практикувам уменията си), макар че засега нямам намерение да го използвам. Това лесно може да се свърже със сладкарницата, а все още твърде много се забавлявам, за да злепоставя положението си тук. Може би по-късно. Когато си изясня какво търся.

Нико не е единственият, който надуши разликата във въздуха. Само тази сутрин продадох цели осем кутии от домашните трюфели на Ян – не само на редовните клиенти, но и на случайни посетители, привлечени в сладкарницата от това натрапчиво, съблазнително ухание.

Следобед се появи Тиери льо Тресе. Кашмирено палто, тъмен костюм, розова копринена вратовръзка и ръчно изработени обувки. М-мм. Обичам ръчно изработените обувки, лъскави като хълбока на добре изчеткан кон, нашепващи "пари" с всичките си съвършени шевове. Може би съм сгрешила, че досега съм пренебрегвала Тиери: той не представлява интерес от интелектуална гледна точка, но всеки мъж с пари заслужава да му се обърне внимание.

Тиери завари Ян в кухнята с Розет: двете се смееха до пръсване. Като че ли му стана малко неприятно, че тя е заета с работа – беше си дошъл от Лондон само за да я види, – но се съгласи да намине пак след пет.

– Защо, за Бога, не поглеждаш мобилния си телефон? – дочух през кухненската врата.

– Извинявай – каза Ян (през смях, както ми се стори). – Нищичко не разбирам от тези неща. Предполагам, че съм забравила да го включа. Впрочем, Тиери...

– Бог да ми е на помощ – възкликна той. – Ще се омъжвам за пещерна жена.

Тя се разсмя.

– Наречи ме технофоб.

– Как мога да те наричам по какъвто и да било начин, след като не вдигаш телефона?

Той остави Ян и Розет да работят и дойде в предната част на сладкарницата, за да поговори с мен. Знам, че ми няма доверие. Не съм негов тип. Може дори да смята, че влияя зле на Ян. И като повечето мъже вижда само очевидното: розовия кичур в косата, екстравагантните обувки, бохемското излъчване, над което толкова много се трудих.

– Помагате на Ян? Много мило – каза Тиери. Усмихна се (наистина е много очарователен), но аз долавям недоверието в цветовете му. – А работата в "Льо Пти Пенсон"?

– О, работя там вечер. Лоран няма нужда от мен през деня, а и той не е шефът мечта.

– А Ян?

Усмихнах се.

– Да кажем, че Ян няма... шавливи ръце.

Той ме погледна стреснат и сигурно наистина е бил.

– Извинете. Мислех...

– Знам какво си мислите. Не ви изглеждам много подходяща за тази работа. Но само се опитвам да помогна на Ян. Тя заслужава почивка, не сте ли съгласен?

Тиери кимна.

– Хайде, Тиери. Знам от какво имате нужда. От кафе със сметана и блокче млечен шоколад.

Той се усмихна.

– Знаете какво обичам.

– Разбира се – казах аз. – Умея да отгатвам.

След това дойде Лоран Пенсон – за пръв път от три години, казва Ян, – скован, облечен като за църква, със старателно излъскани евтини кафяви обувки. След като смехотворно дълго сумтя и се покашля, като току ме поглеждаше над стъкления тезгях, поиска най-евтините шоколадови бонбони, които имаше в сладкарницата, и ме помоли да ги увия като за подарък.

Аз взех ножиците и бавно се залових за работа, разгладих с пръсти светлосинята опаковъчна хартия, два пъти я омотах със сребриста лента и сложих хартиена розичка.

– Някой да няма рожден ден? – попитах.

Лоран изсумтя по обичайния си начин и извади точни пари да плати. Още не е отварял дума за моята измяна, но знам, че се сърди – когато му подадох кутията, той ми благодари с пресилена любезност.

Не се съмнявам за причината на внезапния му интерес към шоколадови бонбони, увити като за подарък. Според него това е жест на предизвикателство, който показва, че Лоран Пенсон има и неподозирани страни, който ме предупреждава, че ако съм достатъчно глупава да пренебрегвам вниманието му, някоя друга може да се възползва и да заеме мястото ми.

Да се възползва. Аз го изпратих с весела усмивка и със спираловидния знак на Хуракан, надраскан с нокът върху капака на кутията с бонбони. Не изпитвам злоба към Лоран – макар че, признавам, няма да скърбя, ако върху заведението му падне гръм или някой от клиентите получи отравяне и реши да съди управителя. Просто сега нямам време да се занимавам обстойно с него, а и не ми трябва влюбен шестдесетгодишен старец, който да ми се пречка.

След като Лоран излезе, аз се обърнах и видях, че Ян ме наблюдава.

– Лоран Пенсон купува шоколадови бонбони?

Усмихнах се.

– Казах ти, че е луд по мен.

Тя се разсмя, после се смути. Розет надникна иззад крака ѝ с дървена лъжица в едната ръка и топка разтопен шоколад в другата. Тя направи знак с изцапани пръсти.

Ян ѝ подаде една бадемова сладка.

Казах:

– Продадохме всички домашни бонбони.

– Знам – тя се усмихна. – Предполагам, че ще трябва да направя още.

– Ако искаш, ще ти помогна. Така ще си починеш малко.

Ян помълча. Като че ли го обмисляше, сякаш ставаше дума за нещо много по-сложно от правене на шоколадови бонбони.

– Бързо се уча, честна дума.

Разбира се, че се уча бързо. Налага ми се. Когато човек има майка като моята, или се учи бързо, или не оцелява. Училище в централен Лондон, типичен продукт на държавната образователна система, гъмжило от бандити, имигранти и прокълнати. Такава беше учебната ми среда – и аз бързо се научих.

Майка ми се опитваше да ме учи у дома. На десет години можех да чета, да пиша и да заставам в поза "двоен лотос". Но после се намесиха Социалните служби, изтъкнаха липсата на квалификация у майка ми и набързо ме изпратиха в "Сейнт Майкълс он дъ Грийн", казан с около две хиляди врящи души, в който потънах за отрицателно време.

Тогава моята Система беше още в младенческа възраст. Нямах защитни сили, носех зелен кадифен гащеризон с делфинчета на джобовете и тюркоазеносиня кърпа на главата, за да подрежда чакрите ми. Майка ми ме чакаше на вратата: първия ден се насъбра тълпа от зяпачи. На втория ден някой хвърли камък по мен.

Сега ви е трудно да си представите такова нещо. И все пак се случва – за далеч по-малко. Случвало се е в училището на Ани, и то за нещо толкова дребно като забрадка. Дивите птици убиват екзотичните екземпляри – пъстрите папагалчета и жълтите канарчета, – избягали от клетките с надеждата да вкусят небесната шир, обикновено падат на земята, оскубани живи от по-конформистките си събратя.

Неизбежно беше. През първите шест месеца си изплаках очите от рев. Молех мама да ме премести в друго училище. Бягах, връщаха ме, молех се горещо на Исус, на Озирис и на Кецалкоатл да ме спасят от демоните на "Сейнт Майкълс он дъ Грийн".

Както можеше да се очаква, нищо не помагаше. Правех опити да се приспособя: смених кадифения гащеризон с джинси и тениска, пропуших, започнах да движа с тълпата, но вече беше късно. Чертата беше теглена. Всяко училище се нуждае от черна овца и през следващите пет години аз вършех тази работа.

Тогава можех да имам полза от някого като Зози дьо л'Алба. С какво ми помагаше майка ми, второразредна вещица стажантка, ухаеща на пачули, с всичките ѝ кристали, капани за сънища и непрестанни разсъждения на тема карма? Не ме интересуваше кармическото възмездие. Исках възмездието ми да е истинско, да сложи моите мъчители на мястото им – и не после, не в някакъв бъдещ живот, а да ги накара да платят сега и докрай, с кръв.

И аз се учех, учех се упорито. Съставих си собствена програма по книгите и брошурите в книжарницата на майка ми. В резултат на това се появи моята Система, всяка част от която бе изкована, шлифована, сглобена и тествана с една-едничка цел.

Отмъщение.

Предполагам, че не си спомняте случая. Разбира се, навремето стана новина, но сега има много подобни истории. За отчаяни загубеняци, въоръжени с пушки и арбалети, които се превръщат в училищни легенди с един-единствен кървав, славен, самоубийствен акт.

Аз изобщо не бях като тях, разбира се. Моите герои не бяха Буч и Сънданс. Аз бях оцеляващ герой: ветеран, кален в петгодишни битки, тормоз, подигравки, блъскане, ритане, дразнене, щипане, вандализъм и дребни кражби, вдъхновител на множество злобни графити в съблекалните и неизменна мишена за всички.

Накратко, аз бях пияният морков.

Но печелех време. Учех се и трупах знания. Образователната ми програма беше далеч от ортодоксалното, някои биха казали дори езическа, но винаги бях първа по успех. Майка ми не знаеше много за моите учебни занимания. Ако научеше, щеше да се ужаси. Магията на интервенцията, както я наричаше, беше коренната противоположност на всичко, в което тя вярваше, и изповядваше множество причудливи теории, вещаещи космическо възмездие за онези, които дръзнат да действат на своя глава.

Е, добре. Аз дръзнах. И когато най-после бях готова, пометох "Сейнт Майкълс он дъ Грийн" като декемврийски вятър. Майка ми не научи и половината от случилото се и така вероятно беше по-добре, защото съм сигурна, че нямаше да одобри постъпките ми. Но аз успях. Бях само на шестнайсет, а бях издържала единствения изпит, който имаше значение.

Ани, разбира се, трябва да извърви дълъг път. Но се надявам, че с времето ще постигна много интересни неща с нея.

И така, Ани. Да поговорим за отмъщението.

Понеделник, 19 ноември

ДНЕС СЮЗ ДОЙДЕ НА УЧИЛИЩЕ С КЪРПА НА ГЛАВАТА. Изглежда, че вместо да ѝ направи кичури, фризьорката ѝ е развалила косата и сега тя капе. Алергична реакция на кислородната вода, обяснила фризьорката, а Сюз ѝ казала, че не ѝ било за пръв път, но това не било вярно; само че сега фризьорката твърди, че вината не е нейна, че косата на Сюзан вече е била увредена от многото изпъване с маша и изправяне и ако Сюзан ѝ е казала истината в самото начало, тя би могла да използва друго средство, за да не се стигне дотук.

Сюзан казва, че майка ѝ ще съди фирмата за тормоз и нанесени морални щети.

Аз мисля, че е много забавно.

Знам, че не е хубаво – Сюзан ми е приятелка. Макар че може и да не е – не съвсем. Приятелят помага в беда и не позволява на другите да се държат лошо с теб. Приятелите ти подават ръка, казва Зози. С истински приятели никога не си пиян морков.

Напоследък често говоря със Зози. Тя знае какво е да си на моята възраст и да не си като другите. Казва, че майка ѝ имала книжарница. На някои хора това не се харесвало и веднъж дори се опитали да я подпалят.

– И на нас ни се случи нещо такова – казах аз и после се наложи да ѝ разправя цялата история, как вятърът ни довя в Ланскене су Тан в началото на Великите пости, как отворихме сладкарницата точно срещу църквата, как кюрето намрази и нас, и всичките ни приятели, и хората от реката, и Рижия, и Арманд, която умря точно както беше живяла, без съжаления, без дума за сбогом и с шоколад в устата.

Предполагам, че не биваше да ѝ разказвам всичко това. Но със Зози е трудно да се мълчи. Пък и тя работи за нас. И е на наша страна. Разбира ни.

– Мразех моето училище – каза ми Зози вчера. – Мразех и децата, и учителите. Всички си мислеха, че не съм нормална и не искаха да седят с мен заради билките и муските, които мама ми слагаше в джобовете. Асафетида[3] – да знаеш как вони – и пачули, защото просветляват съзнанието, и драконова кръв[4], която полепва по всичко и остава червени петна... Затова другите деца ми се присмиваха и казваха, че съм луда, че воня. Дори учителите говореха такива неща, а една жена – казваше се мисис Фулър – ми изнесе лекция за личната хигиена...

– Ама че гнусно!

Тя се усмихна.

– Но аз им го върнах.

– Как?

– Може би друг път. Искам да кажа, Нану, че дълго време си мислех, че вината е моя. Че наистина не съм наред и че за нищо не ме бива.

– Но ти си толкова умна... и освен това изглеждаш супер.

– Тогава не мислех нито че съм умна, нито че изглеждам супер. Постоянно се мислех за недостатъчно добра, недостатъчно чиста, недостатъчно интересна за тях. Не си правех труда да върша нищо. Просто приемах, че всички са подобри от мен. През цялото време си говорех с Минди...

– Невидимата ти приятелка?

– И, разбира се, хората ми се смееха. Макар че всъщност нямаше голямо значение какво правя. Те щяха да ми се смеят и без причина.

Зози млъкна, аз я погледнах и се помъчих да си я представя като малка. Помъчих се да си я представя без сегашната ѝ увереност, хубост, екстравагантност...

– Истината за красотата – каза Зози – е, че тя няма нищо общо с външния вид. Не зависи от цвета на косата, нито от ръста, нито от фигурата. Цялата красота е тук – тя се почука по главата. – В това как се движиш, как говориш, как мислиш – дали ходиш ето така...

И изведнъж тя направи нещо, което направо ме зашемети. Промени лицето си. Не направи гримаса или нещо такова, а раменете ѝ се прегърбиха, тя сведе очи и устата ѝ някак се отпусна, и косата ѝ провисна като перде, и изведнъж стана друга, друга жена в дрехите на Зози – не грозна, не точно, но жена, която не бихте се обърнали да погледнете повторно и която ще забравите веднага щом отмине.

– ...или така – довърши тя, тръсна коса, изправи се и изведнъж стана пак предишната Зози, блестящата Зози с подрънкващите гривни, със селската пола в черно и жълто, с розовия кичур в косата и яркожълтите обувки с платформи, които щяха да изглеждат странно на краката на всеки друг, но на Зози ѝ стояха страхотно, защото тя е Зози и всичко ѝ отива.

– Е-ха! Можеш ли да ме научиш? – попитах аз.

– Току-що те научих – отговори тя и се засмя.

– Заприлича ми на... магия – казах аз и се изчервих.

– Е, повечето магии всъщност са съвсем прости – обясни Зози делово и ако го беше казал някой друг, щях да си помисля, че ми се подиграва, но не и Зози. Не и тя.

– Магии не съществуват – отговорих аз.

– Тогава го наречи другояче – тя сви рамене. – Наречи го начин на мислене, ако искаш. Наречи го обаяние, аура, блясък, чар. Защото по същество за това се иска само да стоиш изправен, да гледаш хората в очите, да им хвърляш убийствени усмивки и да казваш: "Майната ви, аз съм върхът."

Засмях се и не само защото Зози се изрази толкова вулгарно.

– Да можех и аз да правя така.

– Опитай – каза тя. – Ще се изненадаш.

Разбира се, имах късмет. Днешният ден беше изключителен. Дори Зози не можеше да го знае. Но аз се чувствах някак различна, по-жива, сякаш вятърът се беше променил.

Първо беше цялата тази беседа на Зози за чара. Обещах ѝ да опитам и наистина го направих, и тази сутрин се почувствах малко неловко: измих си косата, сложих си от парфюма на Зози, застанах пред огледалото в банята и започнах да упражнявам убийствената си усмивка.

Трябва да призная, че не беше зле. Не съвършено, разбира се, но наистина беше съвсем различно, когато застанах изправена и повторих думите на Зози (макар и само наум).

И изглеждах различно: повече като Зози, като човек, който би изругал в английска чайна, без изобщо да му пука.

Това не е магия, казах аз със сянката на гласа си. С крайчеца на окото си видях Чехълчо: той като че ли не одобряваше промяната ми и мърдаше носле нагоре-надолу.

– Няма нищо, Чехълчо – прошепнах му аз. – Това не е магия. Позволено е.

После, разбира се, видях Сюз с кърпата на главата. Чух, че трябвало да я носи, докато ѝ порасне нова коса, а на Сюзан никак не ѝ отива кърпа. Прилича на ядосана топка за боулинг. На всичкото отгоре някои започнаха да подвикват "Аллах Акбар!", когато тя влезе, и Шантал се разсмя, а Сюз се засегна и сега двете са окончателно скарани.

После Шантал прекара цялото голямо междучасие с другите си приятелки и Сюз дойде да ми се жалва и да ми плаче на рамото, но мисля, че точно тогава не можах да изпитам съчувствие, още повече, че не бях сама.

И така стигаме до третото.

Случи се тази сутрин през малкото междучасие. Всички други си подхвърляха топката за тенис, с изключение на Жан-JIy Рембо, който както винаги четеше, и някои особняци (най-вече мюсюлманките), които никога не участват в общи игри.

Шантал се готвеше да подаде топката на Люси и когато влязох, тя извика: "Ани е пиян морков!", всички се разсмяха, започнаха да хвърлят топката из стаята и да крещят: "Скачай! Скачай!"

В друг ден може би щях да се присъединя към тях. В края на краищата това е игра и по-добре да бъдеш пиян морков, отколкото да гледаш отстрани. Но днес аз упражнявах поведението на Зози.

И си помислих: "Как би постъпила тя?" И веднага си отговорих, че Зози по-скоро би умряла, отколкото да бъде пиян морков.

Шантал продължаваше да крещи: "Скачай, Ани, скачай!", все едно бях куче, и аз просто я погледнах изпитателно, както досега не бях я гледала.

Знаете ли, мислех, че тя е хубава. Няма как да бъде другояче, като се има предвид колко време отделя за външния си вид. Но днес видях цветовете ѝ, а също и тези на Сюзан и толкова отдавна не бях ги забелязвала, че сега не можех да повярвам колко грозни – колко истински грозни – са и двете.

Другите като че ли също видяха нещо, защото Сюз изпусна топката и никой не се наведе да я вземе. Усетих как се събират в кръг, сякаш имаше бой или нещо друго интересно за гледане.

Шантал се подразни от това, че я гледам.

– Какво ти става днес? – попита тя. – Не знаеш ли, че е неучтиво да се зяпат хората?

Аз само се усмихнах и продължих да я зяпам.

Видях как зад гърба ѝ Жан-Лy Рембо вдигна глава от книгата, която четеше. Матилд също гледаше с полуотворена уста, а Фарида и Сабине бяха престанали да си говорят в ъгъла, и Клод се усмихна – съвсем лекичко, както правят хората, когато вали дъжд и слънцето изведнъж се покаже за секунда.

Шантал ми хвърли типичния си подигравателен поглед.

– Някои от нас могат да си позволят да имат личен живот. Съветвам те и ти да си намериш свои развлечения.

Е, знаех как би отвърнала Зози на това. Но аз не съм Зози, мразя сцените и дълбоко в себе си просто исках да седна на чина и да се скрия зад някоя книга. Но бях обещала да опитам, затова се изправих, погледнах Шантал в очите, озарих всички с убийствената си усмивка и казах:

– Майната ви, аз съм върхът.

Взех топката за тенис, която се беше търкулнала точно в краката ми, хвърлих я и – пук! – тя се удари в главата на Шантал.

– Ти си пиян морков – казах ѝ аз.

Тръгнах към дъното на стаята, спрях пред чина на Жан-Лу, който вече дори не се преструваше, че чете, а ме гледаше зяпнал от учудване.

– Искаш ли да играем? – попитах.

И аз започнах играта.

Говорихме много дълго. Излиза, че харесваме почти едни и същи неща: стари черно-бели филми, фотография, Жул Верн, Шагал, Жана Моро, гробищата...

Винаги съм мислила, че той изглежда малко надменен

– Никога не играе с другите, може би защото е с една година по-голям, и постоянно снима странни неща с фотоапарата си – и аз го заговорих само защото знаех, че Шантал и Сюз ще се подразнят.

Но всъщност е много свестен, смя се на разказа ми за Сюз и нейния списък, а когато му казах къде живея, попита:

– Живееш над сладкарница? Сигурно е върховно, нали?

Аз свих рамене.

– Предполагам.

– Дават ли ти да ядеш от бонбоните и сладките?

– През цялото време.

Той завъртя очи и това ме разсмя. И после...

– Задръж – каза Жан-Лу, извади фотоапарата си – сребрист, не по-голям от кутия цигари – и го насочи към мен. – Готово.

– Хей, стига! – възкликнах аз и се извърнах. – Не обичам да ме снимат.

Но Жан-Лу се беше втренчил в екранчето на фотоапарата. Усмихна се.

– Ето, виж – той ми показа снимката.

Не ми се случва често да гледам свои снимки. Малкото, които имам, са сериозни, направени като снимки за паспорт на бял фон и без усмивка. На тази снимка аз се смеех и Жан-Лу ме беше хванал под много странен ъгъл, точно когато се обръщах към фотоапарата, с разпиляна коса и осветено лице...

Той се усмихна.

– Хайде, признай си, че ти харесва.

Аз свих рамене.

– Не е лоша. Отдавна ли правиш снимки?

– От първия път, когато влязох в болница. Имам три фотоапарата: най-любим ми е един стар ръчен "Яшика", който използвам само за черно-бели снимки, но дигиталният е доста добър, а и мога да го нося навсякъде.

– За какво си бил в болница?

– Имам болест на сърцето – каза той. – Затова изостанах с една година. Наложи се да ми направят две операции и изпуснах четири месеца училище. Беше голяма гадост ("гадост" е любимата дума на Жан-Лу).

– Сериозно ли е? – попитах аз.

Жан-Лу сви рамене.

– Всъщност аз бях умрял. На операционната маса. Бил съм в клинична смърт четирийсет и девет секунди.

– Е-ха! Имаш ли белег?

– Колкото искаш – каза Жан-Лу. – Направо съм развалина.

И преди да се усетя, вече си говорехме за всичко: аз му разказах за мама и Тиери, а той ми разказа как родителите му се развели, когато бил на девет години, и как миналата година баща му се оженил, и как нямало никакво значение колко е мила жена му, защото...

– Защото точно когато са най-мили, тогава най-много ги мразиш – казах аз усмихната и той се разсмя, и така от дума на дума станахме приятели. Тихо, без шум; и вече не ме интересуваше, че Сюз предпочита Шантал пред мен или че когато играем с топката за тенис, винаги аз съм пияният морков.

И докато чакахме училищния автобус, аз стоях при Жан-Лу в началото на опашката, а Шантал и Сюз ме гледаха злобно от мястото си по средата, без да кажат и дума.

Понеделник, 19 декември

ДНЕС АНУК СЕ ПРИБРА ОТ УЧИЛИЩЕ С НЕОБИЧАЙНО пружинираща походка. Преоблече се в дрехите си, за игра, за пръв път от седмици ме целуна звучно и обяви, че ще излиза с някого от училище.

Не я разпитах за повече подробности – напоследък Анук е много докачлива и аз не исках да помрача настроението ѝ,

– Но реших да я наблюдавам. Откакто се скара със Сюзан Прюдом, не ми е говорила за приятели и макар да знам, че не бива да се меся в нещо, което може да е чисто и просто детско спречкване, все пак ми е мъчно, че Анук е сама.

Толкова се старах да ѝ помогна. Много пъти каних Сюзан у дома, правих торти, водих ги на кино. Но като че ли нищо не помага: между Анук и останалите има разделителна черта, която с всеки изминал ден изпъква все по-ясно.

Днес обаче не беше така и когато тя излезе (тичешком както винаги), ми се стори, че пак виждам предишната Анук, която бяга през площада в червеното си палто, развяла коси като пиратски флаг, и сянката ѝ подскача след нея.

Зачудих се с кого ще излиза. Във всеки случай не със Сюзан. Но днес има нещо във въздуха, някакъв нов оптимизъм, който пропъжда всичките ми тревоги. Може би заради слънцето, което най-после се появи след седмица облачно време. Може би поради факта, че за пръв път от три години сме разпродали цяла партида шоколадови бонбони. Може би просто от мириса на шоколад, а и е толкова приятно да работя отново, да пълня тенджерите и керамичните съдове, да усещам как гранитната плоча се затопля под пръстите ми, да правя тези прости неща, които доставят на хората удоволствие...

Защо чаках толкова дълго? Възможно ли е това все още да ми напомня твърде много за Ланскене – за Ланскене и за Рижия, и за Арманд, и за Жозефин, и дори за кюрето Франсис Рейно, за всички онези хора, чиито съдби се промениха само защото аз случайно минах оттам?

Всичко си идва на мястото, казваше майка ми: всяка изречена дума, всяка хвърлена сянка, всяка следа от стъпка в пясъка. Не може да се предотврати, това е част от нещата, които ни правят такива, каквито сме. Защо да се страхувам сега? Защо да се страхувам от каквото и да било тук?

През последните три години се трудихме толкова много. С постоянство. Заслужаваме да успеем. Сега най-после като че ли усещам промяна във вятъра. И тя се дължи изцяло на нас. Няма трикове, няма блясък, само обикновена упорита работа.

Тази седмица Тиери пак е в Лондон да наглежда работата по своя проект. Сутринта за пореден път ми изпрати цветя: двоен букет рози в различни цветове, вързани с палмово лико, и на картичката пишеше: "На моя любим технофоб, с обич, Тиери."

Мил жест – старомоден и малко детински, като млечните шоколадчета, които толкова обича. Кара ме да се чувствам малко виновна, защото от много работа през последните два дни почти не съм мислила за него, а пръстенът му, толкова неудобен, че не мога да го нося, докато правя шоколадови бонбони, от събота вечерта стои в едно чекмедже.

Но той ще се зарадва, когато види сладкарницата и нашия напредък. Тиери не разбира много от шоколад, продължава да мисли, че той е за жените и децата и изобщо не е забелязал колко популярен стана качественият шоколад през последните няколко години, така че му е трудно да погледне сериозно на производството на шоколадови бонбони.

Разбира се, сега сме още в началото. Но аз ти обещавам, Тиери, че следващия път, когато дойдеш да ни видиш, ще се изненадаш.

Вчера започнахме да украсяваме сладкарницата. Идеята пак е на Зози, не моя, и в началото малко се подразних от усложненията в работата, от бъркотията. Но с помощта на Зози, Анук и Розет това, което очаквах да бъде неприятно задължение, се превърна в лудешка игра: Зози, качена на стълбата, боядисваше стените със зелена кърпа на главата и жълта боя по лицето, Розет с малката си четка беше нападнала мебелите, а Анук рисуваше сини цветя, спирали и животни по стената, и всички столове бяха изнесени отвън на слънце, покрити с найлони и опръскани с боя.

– Голяма работа, ще боядисаме и тях – каза Зози, когато видяхме следи от ръчичките на Розет върху един от старите бели столове в кухнята.

Розет и Анук го обърнаха на игра, разбъркаха темперна боя върху няколко подноса и когато свършиха, столът изглеждаше толкова весело с пъстроцветните отпечатъци от ръцете им, че решихме да направим същото и с другите столове, както и с малката маса, която Зози беше купила от вехтошар, за да сложим отвън пред сладкарницата.

– Какво става? Да не затваряте сладкарницата? – попита Алис, русото момиче, което се отбива почти всяка седмица, без да купува нищо. Тя рядко говори с нас, но извадените мебели, найлоните и пъстрите столове, които бяхме изнесли навън да съхнат, бяха достатъчно необичайна гледка, за да я стреснат и да я накарат да попита.

Аз се разсмях и Алис ме погледна почти тревожно, но спря да се порадва на творението на Розет (и да изяде домашния трюфел, с който я почерпихме по случай обновяването на сладкарницата). Тя се държи доста приятелски със Зози, с която са си говорили един-два пъти, и много харесва Розет – дори коленичи до нея на пода, за да сравни малките си длани с изцапаните в боя ръчички на Розет.

После дойдоха Жан-Лу и Попол, заинтригувани от цялата тази суетня. След тях се отбиха Ришар и Матюрен, редовните клиенти на "Льо Пти Пенсон". После мадам Пино от магазинчето на ъгъла се престори, че има спешна работа в нашата част на площада и любопитно погледна през рамо към хаоса пред вратата ни.

Отби се и дебелият Нико и с обичайното си въодушевление започна да коментира новия облик на сладкарницата.

– Жълто и синьо! Любимите ми цветове! Твоя ли беше идеята, Пепеляшке?

Зози се усмихна.

– Всички се включихме.

Всъщност днес тя беше боса и дългите ѝ добре оформени стъпала бяха стъпили здраво на нестабилната сгъваема стълба. Изпод кърпата на главата ѝ стърчаха няколко кичура коса, а голите ѝ ръце бяха екзотично изцапани с боя.

– Изглежда много забавно – отбеляза Нико с въздишка.

– С тези малки детски ръчички.

Той разпери своите длани – големи, бели и пухкави – и очите му светнаха.

– Иска ми се и аз да опитам, но като че ли вече привършвате, а?

– Давай – казах му аз и кимнах към подносите с боя.

Нико протегна ръка към един поднос. На него имаше червена боя, която беше започнала да засъхва. Той се поколеба за миг, после с рязко движение потопи пръсти в боята.

– Много е приятно – каза Нико усмихнат. – Все едно да бъркаш сос за спагети без лъжица.

Той отново протегна ръка, като този път потопи и дланта си.

– Ето тук! – възкликна Анук и посочи едно празно петно на стола пред себе си. – Розет го е пропуснала.

Оказа се, че Розет е пропуснала много места и Нико се зае да помогне на Анук да ги запълни, и дори Алис остана да гледа, а аз направих горещ шоколад за всички и после седнахме като цигани да го изпием на стълбите, и се смяхме до припадък, когато група японски туристи минаха покрай нас и ни снимаха как седим отвън.

Както каза Нико, беше много приятно.

– Знаеш ли – заговори ме Зози, докато разчиствахме след боядисването, – тази сладкарница има нужда от име. Там горе има табела – тя посочи избелялата дървена дъска, окачена над вратата, – но доколкото виждам, надписът отдавна се е изтрил. Какво ще кажеш да сложим нов, Ян?

Аз свих рамене.

– Искаш да кажеш, че без него хората няма да разберат какво има тук?

Всъщност знаех какво иска да каже. Но името не е просто празен звук. Да дадеш име на нещо означава да му дадеш сила, да го напълниш с емоционално съдържание, каквото до този момент моята тиха сладкарничка не е имала.

Зози не ме слушаше.

– Мисля, че мога да направя хубав надпис. Защо не ми позволиш да опитам? – попита тя.

Отново свих рамене: чувствах се неловко. Но Зози винаги е толкова усърдна, а сега очите ѝ блестяха от въодушевление, така че аз отстъпих.

– Добре – казах, – но не искам нищо претенциозно. Напиши просто "шоколадови изделия". Да не е прекалено екстравагантно.

Разбира се, всъщност имах предвид да не е като в Ланскене. Без имена, без крилати фрази. Стигаше ми, че кой знае как плановете ми дискретно да обновя обстановката се превърнаха в сеанс по психеделично изкуство.

– Естествено – отговори Зози.

И така свалихме старата табела (при по-обстоен преглед забелязахме призрачни останки от надпис "Братя Пайен", може би името на някогашното кафене или нещо още по-старо). Зози заяви, че дървото е избеляло, но здраво и с малко шкурка и прясна боя може да се направи нещо трайно.

След това се разотидохме: Нико тръгна към дома си на улица "Коленкур", Зози – към тясната си стаичка в другия край на Монмартър, където възнамеряваше да се потруди над табелата.

Надявах се само да не е прекалено крещяща. Цветовите предпочитания на Зози клонят към екстравагантното и аз вече си представях табела в сигнално зелено, червено и искрящо розово, може би с рисунка на цветя или еднорог, която щях да бъда принудена да окача, за да не обидя художничката.

Затова тази сутрин с лека тревога излязох от магазина – след като сложих ръце на очите по молба на Зози – да видя резултата.

– Е? – попита тя. – Какво мислиш?

В първия миг не можах да кажа нищо. Над вратата съвсем непринудено, сякаш винаги беше висяла тук, се мъдреше правоъгълна жълта табела с името на сладкарницата, грижливо изписано със сини букви.

– Не е прекалено екстравагантно, нали? – в гласа на Зози се прокрадна нотка на безпокойство. – Знам, че ми каза да напиша нещо семпло, но това просто ми хрумна изведнъж и... е, как ти се струва?

Минаха няколко секунди. Не можех да откъсна очи от табелата – от спретнатите сини букви, от името. Моето име. Разбира се, това беше случайно съвпадение: какво друго можеше да бъде? Погледнах Зози и с най-ослепителната си усмивка казах:

– Хубава е.

Тя въздъхна.

– Знаеш ли, вече бях започнала да се тревожа.

После се усмихна и прекрачи прага, който дали от играта на слънчевата светлина или поради яркия си цвят като че ли сияеше, а аз останах отвън с източен врат, загледана в табелата, където старателно, с леко наклонения почерк на Зози пишеше:

Льо Роше дьо Монмартър

Шоколад

Част четвърта

Колелото на Съдбата

Вторник, 20 ноември

СЕГА ВЕЧЕ ОФИЦИАЛНО СЪМ ПРИЯТЕЛКА С ЖАН-ЛУ. Днес Сюзан я нямаше, така че не можах да видя физиономията ѝ, но Шантал се надуваше и за двете и през целия ден изглеждаше много грозна, правеше се, че не ме гледа, докато всичките ѝ приятелки ме зяпаха и си шушукаха.

– Ходиш ли с него? – попита ме Сандрин в часа по химия.

Сандрин ми беше симпатична, преди да се сближи с Шантал и останалите. Сега тя ме разпитваше с очи, ококорени като стъклени топчета, и аз виждах любопитството в цветовете ѝ:

– Целунахте ли се вече?

Ако наистина исках другите да ме харесват, мисля, че щях да отговоря "да". Но аз нямам нужда от това. По-добре откачалка, отколкото клонинг. И Жан-Лу при цялата си популярност сред момичетата е почти толкова откачен, колкото и аз с вкуса си към филмите, книгите и фотоапаратите.

– Не, ние сме само приятели – казах на Сандрин.

Тя ме изгледа.

– Е, щом не искаш, не ми казвай.

И намусена отиде да седне при Шантал, и двете цял ден си шушукаха, кикотиха се и ни гледаха, докато ние с Жан-Лy си говорехме за най-различни неща и им правехме снимки.

Мисля, че това са детинщини, Сандрин. Както вече казах, ние сме само приятели, а Шантал, Сандрин, Сюз и останалите могат просто да вървят на майната си, защото ние сме върхът.

Днес след училище ходихме заедно на гробището. Това е едно от любимите ми места в Париж, а Жан-Лу казва, че и на него му е любимо – гробището на Монмартър с малките си къщички, паметниците, параклисите със заострени покриви, тънките обелиски, уличките, площадите, алеите и надгробните камъни на мъртвите.

Има дума за това – некрополис. Град на мъртвите. А то наистина е град: струва ми се, че гробовете могат да минат за къщи, наредени една до друга с грижливо затворените си малки вратички, старателно заравнения чакъл и сандъците с цветя по прозорците с вертикални колони по средата. Спретнати малки къщички – като миниатюрно предградие за мъртъвци. Тази мисъл ме накара едновременно да потръпна и да се засмея. Жан-Лу вдигна глава от фотоапарата си и ме попита защо се смея.

– Тук почти може да се живее – казах аз. – Вземаш спален чувал, възглавница, огън, храна. Можеш да се подслониш в някой от паметниците. Никой няма да разбере. Всички врати са затворени. По-топло е, отколкото да се спи под мост.

Жан-Лу се усмихна.

– Ти спала ли си под мост?

Разбира се, че съм спала – един-два пъти, – но не исках да му го казвам.

– Не, но имам богато въображение.

– Няма ли да те е страх?

– От какво? – попитах аз.

– От призраците...

Свих рамене.

– Те са само призраци.

От една тясна алея се показа улична котка. Жан-Лу я щракна с фотоапарата си. Котката изсъска и се скри между гробовете. Може да е видяла Чехълчо, помислих си аз: понякога котките и кучетата се плашат от него, сякаш знаят, че той е нещо необичайно.

– Някой ден ще видя призрак. Затова идвам тук с фотоапарата си.

Погледнах го. Очите му блестяха. Той наистина вярва.

– И се интересува, – затова толкова ми харесва. Не обичам, когато хората не ги е грижа, когато живеят, без да се интересуват или да вярват в нещо.

– Наистина ли не те е страх от призраци? – попита Жан-Лу.

Е, когато ги виждаш толкова често, преставаш да се страхуваш от тези неща, но и това не можех да кажа на Жан-Лу. Майка му е набожна католичка. Вярва в Светия дух. И в прогонването на духове. И в това, че виното за причастие се превръща в кръв – наистина не е ли отвратително? И винаги яде риба в петък, представете си. Понякога си мисля, че аз съм призрак. Ходещ, говорещ, дишащ призрак.

– Мъртвите не могат да ти направят нищо. Затова са тук. Затова вратичките на тези параклиси нямат дръжки от вътрешната страна.

– А умиращите? – попита Жан-Лу. – Страх ли те е от тях?

Аз свих рамене.

– Да, предполагам. Всички ги е страх, нали?

Той подритна едно камъче.

– Не всички знаят какво е да умреш.

Стана ми любопитно.

– И какво е?

– Да умреш ли? – Жан-Лy сви рамене. – Ами, има един светъл коридор. И виждаш как всичките ти умрели приятели и роднини те чакат. И всички ти се усмихват. А в края на коридора има ярка светлина, много ярка и... божествена, предполагам, и тя ти говори, и казва, че сега трябва да се върнеш в живота си, но да не се тревожиш, защото един ден ще се върнеш и ще влезеш в светлината с всичките си приятели, и... – той млъкна. – Е, поне майка ми така смята. Казах ѝ, че съм видял това.

Аз го погледнах.

– А какво видя?

– Нищо – каза Жан-Лу. – Абсолютно нищо.

Настана мълчание и той започна да оглежда през обектива алеите на гробището с всички гробове и мъртъвци. Натисна копчето и фотоапаратът направи "щрак".

– Няма ли да е смешно – продължи Жан-Лу, – ако всичко това се окаже едно нищо? – "щрак". – Ами ако изобщо няма никакъв рай? – "щрак". – Ако всички тези хора просто гният тук?

Той изрече последните думи на доста висок глас и няколко птици, които бяха кацнали на един от гробовете, изведнъж запляскаха с криле и отлетяха.

– Разправят ти, че знаят всичко. Но не знаят. Само лъжат. Винаги лъжат.

– Не винаги – казах аз. – Мама не лъже.

Жан-Лу ме погледна някак странно, сякаш беше много по-възрастен от мен и беше натрупал мъдрост след дълги години на мъки и разочарования.

– Значи ще започне – заключи той. – Винаги става така.

Вторник, 20 ноември

ДНЕС АНУК ДОВЕДЕ НОВИЯ СИ ПРИЯТЕЛ. ЖАН-ЛУ Рембо, симпатично момче, малко по-голямо от нея, със старомодно любезни маниери, които го отличават от другите. Той дойде направо от училище – живее в другия край на Монмартър – и вместо веднага да си тръгне, седя половин час в сладкарницата, говори с Анук, яде бисквити и пи кафе мока.

Приятно ми е да видя Анук с приятел, макар че болката, която ми причинява това, е силна, при все че е ирационална. Страници от изгубена книга.

Анук на тринайсет – тих шепот в тъмното, Анук на шестнайсет – като хвърчило на вятъра...

Анук на двайсет, на трийсет и на повече...

– Искаш ли горещ шоколад, Жан-Лу? Заведението черпи.

Жан-Лу. Малко необичайно име. И момчето е необичайно с тази своя мрачна, недоверчива страна, която показва на света. Чух, че родителите му са разведени, че живее с майка си и вижда баща си три пъти в годината. Любимият му шоколад е горчив с бадеми – доста зрял вкус, струва ми се, – но той е любопитно зрял и хладнокръвен младеж. Навикът му да наблюдава всичко през обектива на фотоапарата си малко ме смущава: сякаш иска да се отдалечи от околния свят, да зърне в малкото прозорче по-проста, по-хубава действителност.

– Какво снима преди малко?

Той покорно ми показа. На пръв поглед изглеждаше абстрактна смесица от цветове и геометрични форми. После видях: обувките на Зози, заснети от нивото на очите, преднамерено разфокусирани сред калейдоскоп от шоколадови бонбони, увити в лъскави хартийки.

– Харесва ми – казах аз. – Какво е това в ъгъла? – изглеждаше така, сякаш нещо отстрани хвърля сянка върху обувките.

Жан-Лy сви рамене.

– Може би някой е стоял наблизо – той насочи фотоапарата си към Зози, която стоеше зад тезгяха с топка цветни ленти в ръце. – Красиво е.

– По-добре недей – каза Зози, без да вдига глава, но тонът ѝ прозвуча рязко.

Жан-Лу се сепна.

– Исках само...

– Знам – тя му се усмихна и той се отпусна. – Просто не обичам да ми правят снимки. Рядко приличам на себе си.

Това мога да разбера, помислих си. Но внезапната несигурност – и то у човек като Зози, чието безгрижие прави всичко да изглежда лесно – ме накара да се почувствам малко неловко и да се запитам дали не товаря прекалено много своята приятелка, която сигурно има проблеми и грижи като всички останали.

Е, ако има, добре ги прикрива: учи се бързо и с лекота, която учудва и двете ни. Всеки ден идва в осем, точно когато Анук излиза за училище, и до отварянето на сладкарницата аз ѝ демонстрирам различни техники на приготвяне на шоколадови бонбони.

Тя знае как да темперира кувертюра, как да следи процеса при различните видове шоколад, как да измерва температурата и да я поддържа, как да постига по-добра лъскавина, как да прави украса върху фигурки и шоколадови стърготини с белачка за картофи.

Има дарба, както би казала майка ми. Но най-много я бива в работата с клиентите. И преди съм го забелязвала, разбира се: тя умее да общува с хората, да помни имена, има заразителна усмивка и успява да накара всеки да се почувства в центъра на вниманието, независимо колко претъпкана е сладкарницата.

Правила съм опити да ѝ благодаря, но тя само се смее, сякаш работата тук е игра, нещо, което прави за развлечение, а не за пари. Няколко пъти предлагах да ѝ плащам заплата, но тя винаги отказва, макар че сега, когато се очаква да затворят "Льо Пти Пенсон", тя пак ще остане без работа.

Днес отново ѝ споменах за това.

– Заслужаваш да получаваш заплата, Зози – казах ѝ аз.

– Ти не ни помагаш само от време на време, правиш много повече.

Тя сви рамене.

– В момента не можеш да си позволиш да ми плащаш пълна заплата.

– Говоря сериозно...

– И аз – Зози повдигна вежди. – Вие, мадам Шарбоно, трябва да престанете да се тревожите за другите и да започнете да се грижите за себе си.

Думите ѝ ме накараха да се засмея.

– Зози, ти си ангел.

– Да, точно така – тя се усмихна. – А сега да продължим с шоколадовите бонбони.

Сряда, 21 ноември

НЕВЕРОЯТНО Е КАК ЕДНА ТАБЕЛА МОЖЕ ДА ПРОМЕНИ всичко. Разбира се, моята беше по-скоро нещо като фар, който светеше сред парижките улици.

Опитай ме. Вкуси ме. Пробвай ме.

И върши работа: днес дойдоха и непознати, и редовни клиенти, и всеки си купи по нещо – подаръчна кутия, омотана с цветна лента, или някое дребно лакомство като захарно мишле, сини сливи с коняк, шепа "просячета" или килограм от най-горчивите ни трюфели, щедро овъргаляни в какао като шоколадови бомбички, готови да избухнат.

Разбира се, още е твърде рано да се твърди, че сме успели. Някои хора, особено местните, ще бъдат по-трудни за съблазняване. Но аз вече усещам идването на прилива. До Коледа ще сме ги превзели всичките.

Само като си спомня как в началото мислех, че тук няма нищо интересно за мен! Това място е истински подарък. Привлича всички. Помислете само колко можем да съберем – не само пари, а истории, хора, живи съдби...

Ние? Да, разбира се. Аз съм готова да разделя спечеленото. И трите – и четирите, ако броим Розет – имаме своите особени дарби. Ще бъдем ненадминати. Тя го е правила преди в Ланскене. Заличила е следите си, но не достатъчно добре. Това име – Виан Роше – и някои подробности, които успях да изкопча от Ани, ми бяха достатъчни, за да очертая траекторията ѝ. Останалото беше лесно: няколко междуградски разговора, няколко броя от местни вестници отпреди четири години, в единия от които имаше некачествена пожълтяла снимка на Виан, застанала с горда усмивка пред вратата на сладкарница, а някой много рошав – Ани, разбира се – наднича иззад протегнатата ѝ ръка.

"Ла Селест Пралин"[5]. Любопитно име. Виан Роше също е имала своите приумици, макар че ако я видите сега, не бихте си го помислили. В онези дни не се е страхувала, носила е червени обувки, множество гривни и дълга буйна коса като циганка от книжка с картинки. Може би не точно красива – устата ѝ е прекалено голяма, очите ѝ са по-скоро малки, – но всяка вещица, която разбира нещо от магии, ще ви каже, че цялата е окъпана в светлина. Светлина, която може да променя съдби, да омайва, да лекува, да прикрива.

Е, какво се е случило?

Вещиците не изоставят занаята, Виан. Дарби като нашите ни пришпорват да ги използваме.

Наблюдавам я как работи отзад в кухнята, как прави своите трюфели и шоколадови бонбони с ликьор. Сега цветовете ѝ са по-ярки, отколкото когато се запознахме, и тъй като вече знам къде да гледам, виждам магия във всичко, което прави. Но тя като че ли не забелязва, сякаш ако достатъчно дълго пренебрегва дарбите си, тъй както пренебрегва тотемите на децата си, може да стане сляпа за тях. Виан не е глупава – защо се държи като глупачка? И какво трябва да направя, за да ѝ отворя очите?

Тя прекара цялата сутрин в кухнята, откъдето се разнасяше мирис на печени сладкиши. На масата стоеше тенджера с шоколад. За по-малко от седмица сладкарницата се е променила почти до неузнаваемост. Масата и столовете, целите в шарени отпечатъци от дланите на децата, ѝ придават празнично настроение. В тези първични цветове има нещо, което напомня за училищен двор, и колкото и старателно да са подредени столовете, се създава впечатление за безпорядък. Сега има и картини по стените: пъстри квадрати бродирана тъкан в яркорозово и лимоненожълто, поставени в рамки. Има и две стари кресла, които намерих изхвърлени на улицата с изтърбушени пружини и разкривени крачета. Но само с два метра плюш на розови леопардови петна и малко златист плат от вехтошарски магазин аз ги направих по-меки и приветливи.

Ани много ги харесва, аз също. Но тъй като помещението е тясно, сега сладкарницата прилича на едно от онези малки кафенета в скъпите парижки квартали, а и моментът е благоприятен за търговия.

Преди два дни затвориха "Льо Пти Пенсон" (не чак толкова неочаквано) заради неприятен случай на хранително отравяне и посещение на санитарен инспектор. Чух, че Лоран трябва поне месец да чисти и да ремонтира, преди да му позволят да отвори наново заведението, което означава, че коледната му клиентела ще пострада.

Значи все пак беше изял шоколадовите бонбони. Горкият Лоран. Хуракан действа по загадъчни начини. А и някои хора сами си навличат нещастия, тъй както гръмоотводите привличат гръмотевиците.

Още по-добре, бих казала аз. Ние нямаме лиценз за продажба на алкохол, но горещият шоколад, тортите, бисквитите, сладките – и, разбира се, неустоимият зов на горчивите трюфели, бонбоните с ликьор и кафе, ягодите с шоколад, ореховките, кайсиевите коктейли...

Досега съседните търговци стояха настрана, леко обезпокоени от промените тук. Толкова са свикнали да гледат на сладкарницата като на капан за туристи, където местните се страхуват да влизат, че ще трябва да впрегна всичките си сили, за да ги подмамя към нашата врата.

Все пак това, че са виждали Лоран да влиза в сладкарницата, помага. Лоран мрази всякакви промени и живее в свой измислен Париж, където не се допускат чужденци. И той като всички алкохолици обича сладко – а и къде ще ходи сега, когато кафенето му е затворено? Къде ще намери публика, пред която да се жалва до безкрайност?

Дойде вчера по обяд – намусен, но видимо заинтригуван. За пръв път е тук, откакто обновихме интериора, и кисело огледа подобренията. За късмет точно тогава имахме посетители: Ришар и Матюрен, които се отбиха на път за обичайната си игра на петанк в парка. Те като че ли леко се смутиха при вида на Лоран – и съвсем естествено, тъй като бяха дългогодишни редовни клиенти на "Льо Пти Пенсон".

Лоран ги стрелна с презрителен поглед.

– На някои търговията им върви – отбеляза той. – Какво сте решили да правите – кафене или нещо такова?

Аз му се усмихнах.

– Харесва ли ви?

Лоран подсмръкна по обичайния си начин.

– Хм. Всички си въобразяват, че са кафене. Въобразяват си, че могат да вършат същото като мен.

– Не бих си го и помислила – казах аз. – В наши дни не е лесно да създадеш автентична атмосфера.

Лоран изсумтя.

– Не ми говори. По-нататък има едно "Кафе дез Артист", собственикът е турчин, представи си; до него има италианско кафене, а по-надолу са английската чайна и няколко "Коста" и "Старбъкс" – янките си мислят, че те са измислили кафето... – той ме изгледа злобно, сякаш самата аз бях от американско потекло. – Къде отиде предаността? – избоботи Лоран. – Къде отиде добрият старомоден френски патриотизъм?

Матюрен е почти глух и може би наистина не го чуваше, но бях сигурна, че Ришар само се преструва.

– Беше вкусно, Ян. Ние ще тръгваме.

Те оставиха парите на масата и се изнизаха, без да се обърнат, а лицето на Лоран леко поруменя и очите му тревожно се ококориха.

– Тези двама стари мошеници... – започна той. – Да знаеш колко пъти са се отбивали да пият бира и да играят карти, а сега, като видяха накъде духа вятърът...

Усмихнах му се съчувствено.

– Знам, Лоран. Но сладкарниците са нещо традиционно, нали? Всъщност мисля, че исторически дори предхождат кафенетата, което ги прави напълно автентични и типично парижки – аз го заведох до масата, която двамата току-що бяха освободили. – Защо не седнеш да опиташ чаша горещ шоколад? За сметка на заведението, разбира се.

Е, това беше само началото. Срещу чаша шоколад и една пралина Лоран премина на наша страна. Не че ни е толкова необходим като клиент – той е паразит, тъпче джобовете си със захарни бучки и седи с часове над половин чаша, – но е слабата брънка в тази малка общност и накъдето тръгне Лоран, там ще отидат и другите.

Тази сутрин се появи мадам Пино: не купи нищо, но добре огледа всичко и си тръгна с шоколадче за сметка на заведението. Жан-Луи и Попол направиха същото, а случайно знам, че младата жена, която купи трюфели по-рано сутринта, работи в пекарната на "Рю де Троа Фрер" и ще спомене за нас на клиентите си.

Не е само вкусът, ще се опита да обясни тя. Плътен тъмен трюфел с аромат на ром, с едва доловима лютива нотка в шоколада, с мека сърцевина и горчива какаова обвивка... Тези неща не обясняват неустоимата изкусителност на шоколадовите трюфели на Ян Шарбоно.

Може би е заради начина, по който ви карат да се чувствате: някак по-силни, по-могъщи, по-отворени за звуците и уханията на света, по-възприемчиви за цветовете и материите на нещата, с по-ясно съзнание за самите себе си, за онова, което се крие под кожата ви, в устата ви, в гърлото ви, в чувствителния език.

Само един, казвам аз.

Те опитват. Купуват.

Купуват толкова много, че днес Виан се труди цял ден, като ме остави да продавам и да поднасям горещ шоколад на посетителите. При добро желание можем да настаним шестима души – мястото е необяснимо привлекателно, тихо, спокойно и в същото време весело, а хората, които идват, забравят за проблемите си, сядат, пият шоколад и разговарят.

Разговарят, и то как! Единственото изключение е Виан. Но все пак има време. Започни на дребно, така казвам аз. Или по-скоро на едро – в случая с дебелия Нико.

– Хей, Пепеляшке! Какво има за обяд?

– Какво искаш да има? – попитах аз. – Бонбони с розов ликьор, горчив шоколад, кокоооски... – нарочно наблегнах на последното, защото знам колко обича всичко кокосово.

– Хе! Не бива да прекалявам.

Само се преструва, разбира се. Той обича да оказва престорена съпротива: усмихва се смутено и знае, че не може да ме заблуди.

– Опитай една – казах аз.

– Ще изям само половинка.

Разбира се, частите от сладки не се броят. Както и мъничка чашка шоколад с четири кокоски в чинийката или кафеният сладкиш, който Ян току-що е изпекла, или обраните останки от глазура в купата.

– Майка ми винаги забъркваше повече – каза той. – За да може накрая да имам повече за облизване. Понякога правеше толкова много, че дори аз не можех да я изям всичката... – Нико рязко млъкна.

– Майка ти?

– Тя почина – бебешкото му лице увисна.

– Мъчно ти е за нея – казах аз.

Той кимна.

– Понякога.

– Кога почина?

– Преди три години. Падна по стълбите. Мисля, че беше малко закръглена.

– Не е било леко – отговорих аз, като едва се сдържах да не се усмихна. За Нико "малко закръглена" вероятно означава към сто и петдесет килограма. Лицето му стана безизразно, цветовете му преминаха в спектъра на матовозеленото и сребристосивото, което аз свързвам с отрицателни емоции.

Разбира се, Нико се самообвинява. Знам. Може би килимът на стълбището се е нагънал, той се е прибрал късно от работа, отбил се е в пекарната и фатално се е забавил с десет минути или е седнал на някоя пейка да гледа младите жени, които минават по улицата...

– Ти не си единственият – казах му аз. – Знаеш ли, всички се чувстваме така. И аз се обвинявах, когато майка ми почина...

Хванах го за ръка. Костите под пухкавата тъкан ми се сториха тънки, почти детски.

– Тя почина, когато бях на шестнайсет. Оттогава не съм преставала да мисля, че съм виновна – погледнах го с най-сериозната си физиономия и сключих пръсти зад гърба си, за да не се разсмея. Разбира се, вярвах си – и с основание.

Но лицето на Нико изведнъж грейна.

– Така ли? – попита той.

Аз кимнах.

Чух го как изпъшка като балон с нагорещен въздух.

Обърнах се, за да скрия усмивката си, и се заех да подреждам шоколадовите бонбони, които изстиваха отстрани на тезгяха. Те ухаеха невинно, на ванилия и на детство. Хора като Нико рядко завързват приятелства. Където и да отидат, винаги са най-дебелите, живеят сами с още по-дебелите си майки, нареждат плюшени играчки по дивана и майките им с тревожно одобрение ги гледат как ядат.

Не си дебел, Нико. Просто имаш едър кокал. Ето, хапни, Нико. Добро момче.

– Може би не бива – каза той накрая. – Моят доктор казва, че трябва да намаля храненето.

Аз повдигнах вежди.

– Какво разбира той?

Нико сви рамене. Целите му ръце се разтресоха.

– Чувстваш се добре, нали? – попитах.

Същата смутена усмивка.

– Да, струва ми се. Работата е, че...

– Какво?

– Ами... момичетата... – той се изчерви. – Така де, какво виждат те? Едро, голямо, дебело момче. Мисля, че ако сваля някой и друг килограм, ако отслабна малко, тогава може би...

– Не си толкова дебел, Нико. Няма нужда да се променяш. Ще си намериш някоя. Почакай и ще видиш.

Нико отново въздъхна.

– Е, какво да бъде?

– Кутия кокоски.

Тъкмо връзвах панделката, когато влезе Алис. Не съм сигурна, че трябва да я връзвам – и двамата знаем, че той ще отвори кутията още на път за вкъщи, – но по някаква причина така му харесва: кутия, вързана с дълга жълта лента, нелепо изящна в едрите му ръце.

– Здравей, Алис – казах аз. – Седни за малко. След минутка ще ти обърна внимание.

Всъщност минаха пет. Алис има нужда от време. Тя страхливо поглежда Нико. Той се извисява като гигант до нея – гладен гигант, – изведнъж загубил ума и дума. Разтреперва се с всичките си сто и петдесет килограма и по широкото му лице плъзва руменина.

– Нико, запознай се с Алис.

Тя прошепва "добър ден".

Това е най-лесното нещо на света. Да надраскаш знак с нокът върху сатенено гладката повърхност на кутията. Може да стане нещо непредвидено – случайност, – но може и да се окаже начало на нещо: завой по пътя, пътека към друг живот...

Всякаква промяна.

Тя отново шепне. Забива поглед в ботушите си и вижда кутията с кокоските.

– Много ги обичам – казва Нико. – Искате ли да опитате една?

Алис се готви да поклати глава, за да откаже, но забелязва, че той изглежда мил. Въпреки масивното му тяло у него има нещо успокоително детско, почти уязвимо. И в очите му има нещо, казва си тя, нещо, което я навежда на мисълта, че може би – само може би – той разбира.

– Само една – отговаря тя.

И символът, надраскан върху капака на кутията, заблестява с бледа светлина – това е Лунният заек, знак на любовта и плодовитостта – и вместо обичайното горчиво шоколадче Алис срамежливо приема да изпие чаша мока с гъста пяна с една кокоска в чинийката, и двамата си тръгват едновременно (макар и не заедно), тя с малка кутийка, той със своята голяма, под ноемврийския дъжд.

И пред погледа ми Нико разтваря червен чадър с гигантски размери и надпис "По дяволите, вали!", за да приюти под него дребничката Алис. Смехът ѝ отеква далечен и ведър, сякаш изплувал в паметта, а не дочут. И аз ги виждам как тръгват по калдъръмената улица; тя гази в локвите с гигантските си ботуши, той тържествено държи над главите им абсурдния чадър – като анимационно мече и грозно пате в разбъркана приказка, поели на път към голямо приключение.

Четвъртък, 22 ноември

ТРИ ПРОПУСНАТИ ПОВИКВАНИЯ ОТ ТЕЛЕФОНА НА Тиери и снимка на Националния исторически музей с текст, който гласи: "Пещерна жено! Включи си телефона!" Разсмях се, но не безгрижно: аз не споделям страстта на Тиери към техническите нововъведения и след като направих няколко неуспешни опита да отговоря на съобщението му, прибрах телефона в чекмеджето в кухнята.

По-късно той се обади. Доколкото разбрах, няма да може да се прибере в края на тази седмица, но обещава да си дойде другата. Изпитах известно облекчение. Това ми дава време да сложа нещата в ред, да приготвя достатъчно стока, да посвикна с новия облик на сладкарницата, с нейните обичаи и клиенти.

Днес пак идваха Нико и Алис. Алис купи малка кутия шоколадови бонбони с карамел – съвсем малка, но я изяде сама, – а Нико поиска килограм кокоски.

– Не мога да се наситя на тези пакостници – каза той. – Ян, нали ще правиш още от тях?

Не можех да не се усмихна на тази ненаситност. Двамата седнаха на маса отвън. Тя пи мока, той – горещ шоколад със сметана и целувки, а Зози и аз седнахме дискретно отзад в кухнята, като се ослушвахме за клиенти. Розет извади скицника си и започна да рисува дългоопашати усмихнати маймунки във всички цветове, които можеха да се намерят в кутията с пастели.

– Хей, хубава е – каза Нико, когато Розет му подаде рисунка на дебела виолетова маймунка, захапала кокосов орех. – Като гледам, много обичаш маймунки, а?

Той направи маймунска физиономия, Розет избухна в смях и направи знак: "Пак!" Напоследък се смее по-често. Забелязах го. С Нико, с мен, с Анук, със Зози – може би когато Тиери дойде отново, тя ще общува повече с него.

Алис също се засмя. Тя е любимката на Розет, може би защото е толкова дребничка, изглежда почти дете в шарената си къса рокля и светлосиньото си палто. Може би защото рядко говори – дори с Нико, който говори и за двамата.

– Тази маймунка прилича на Нико – каза Алис. В разговори с възрастни гласът ѝ е пресеклив и неуверен. Когато говори с Розет, той става друг – плътен, с шеговити нотки

– И Розет ѝ отвръща с широка усмивка.

Розет нарисува по една маймунка за всеки от нас. Тази на Зози е с яркочервени ръкавици на всичките си четири лапи. Маймунката на Алис е електриковосиня с мъничко телце и смешно дълга и завита опашка. Моята е срамежлива, крие с лапи рунтавата си муцунка. Розет безспорно има дарба: рисунките ѝ са примитивни, но странно живи; само с една-две драски тя успява да улови изразителността на лицата.

Всички още се смеехме, когато влезе мадам Люзерон с пухкавото си рижо кученце. Мадам Люзерон се облича с вкус, носи сиви костюми, които прикриват широката ѝ талия, и добре скроени палта в нюанси на пепелносивото и черното. Тя живее в една от къщите с внушителни фронтони зад парка, всеки ден ходи на църква, през ден посещава фризьорката си – освен в четвъртък, когато ходи на гробищата и минава покрай нашата сладкарница. Може би е към шестдесетте, но ръцете ѝ са сковани от артрит, а костеливото ѝ лице е посипано с пудра като с тебешир.

– Три трюфела с ром в кутия.

Мадам Люзерон никога не казва "моля". Сигурно ѝ се струва прекалено буржоазно. Затова пък огледа Нико, Алис, празните чаши и маймунките. Оскубаните ѝ вежди подскочиха нагоре.

– Виждам, че сте... променили интериора – кратката пауза преди последните две думи сякаш хвърляше съмнение върху благоразумието на нашето начинание.

– Хубаво е, нали? – обади се Зози. Тя не е свикнала с маниерите на мадам Люзерон и госпожата я измери с поглед, който се спря последователно на дългата пола, на косата, закичена с пластмасова роза, на подрънкващите гривни по ръцете и на масивните обувки на черешки, които Зози днес бе обула с чорапи на розови и черни райета.

– Сами боядисахме столовете – продължи Зози и бръкна във витрината да извади бонбоните. – Решихме, че ще е добре да разведрим обстановката.

Госпожата се усмихна като балерина, чиито пантофки ѝ стягат.

Зози продължи да бъбри, без да обръща внимание:

– Ето. Трюфели с ром. Готово. Какъв цвят панделка искате? С розова ще изглежда добре. Или може би с червена? Как мислите?

Мадам Люзерон не каза нищо, но Зози като че ли и не очакваше да получи отговор – загърна кутията с бонбоните, украси я с панделка и с хартиено цвете и я сложи на тезгяха помежду им.

– Тези трюфели ми се струват различни – отбеляза госпожата, като ги изгледа подозрително през целофана.

– Различни са – отвърна Зози. – Ян ги прави сама.

– Жалко – каза мадам Люзерон. – Другите ми харесваха повече.

– И тези ще ви харесат – увери я Зози. – Опитайте един. За сметка на заведението.

Можех да ѝ кажа, че си губи времето. Хората в големите градове често са подозрителни към безплатните неща. Някои машинално отказват, може би защото не искат да бъдат задължени на никого дори за нещо толкова дребно като шоколадов бонбон. Мадам тихичко изсумтя – благовъзпитан вариант на сумтенето на Лоран. Сложи монетите на тезгяха...

И тогава ми се стори, че го забелязах. Почти невидимо движение с пръсти, когато ръката ѝ се докосна до тази на Зози. Бледа искрица в сивия ноемврийски въздух. Можеше да мине за примигване на неоновия надпис отсреща – само че кафенето "Льо Пти Пенсон" беше затворено, а до пускането на уличното осветление имаше поне четири часа. Впрочем познавах тази светлина. Тази искрица като от електрически заряд, която прескача от един човек към друг...

– Хайде – каза Зози. – Отдавна не сте си го позволявали.

Мадам Люзерон усети искрицата също като мен. Видях как за миг изражението на лицето ѝ се промени. Под гладкия слой пудра забелязах смущение, копнеж, самота, мъка – чувства, които плуваха като облаци през тънките ѝ бледи черти...

Бързо извърнах поглед. Не искам да знам тайните ти, казах си аз. Не искам да знам какво мислиш. Грабвай глупавото си куче и бонбоните и си върви, преди да е станало...

Късно. Видях.

Гробището, широк надгробен камък от светлосив мрамор във формата на морска вълна. Видях снимката на камъка: момче на около тринайсет години, загледано право в обектива с широка и горда усмивка. Вероятно ученическа снимка, последната, която са му направили, преди да умре, чернобяла, но леко оцветена в пастелни тонове специално за случая. А под нея – шоколадовите бонбони, редове малки кутийки, раздути от дъжда. По една за всеки четвъртък, всичките недокоснати, овързани с жълти, розови и зелени панделки...

Вдигнах глава. Тя гледаше, но не към мен. Уплашените, уморени светлосини очи бяха широко отворени и странно изпълнени с надежда.

– Ще закъснея – тихо каза мадам Люзерон.

– Имате време – прошепна Зози. – Поседнете за малко. Дайте почивка на краката си. Нико и Алис тъкмо си тръгваха. Хайде – настоя тя, когато госпожата понечи да възрази. – Седнете и хапнете шоколад. Навън вали, момчето ви може да почака.

И за мое голямо учудване госпожата се подчини.

– Благодаря ви – каза тя и седна в креслото, толкова неуместна на фона на яркорозовата леопардова тапицерия, и започна да яде шоколадовия си бонбон със затворени очи, отпуснала глава на пухкавата облегалка.

Изглеждаше толкова спокойна и... да, толкова щастлива.

А отвън вятърът блъска прясно боядисаната табела и дъждът се лее по калдъръмените улици, и декември е само на един дъх разстояние, а тук е толкова уютно и сигурно и аз почти забравям, че стените ни са тънки като хартия, животът ни – крехък като стъкло, че само един полъх на вятъра може да ни строши на парченца, само една зимна буря да ни отвее надалеч.

Петък, 23 ноември

ТРЯБВАШЕ ДА СЕ ДОСЕТЯ, ЧЕ ТЯ ПРЕЗ ЦЯЛОТО ВРЕМЕ им е помагала. Самата аз бих направила същото някога, отдавна, в Ланскене. Първо на Алис и Нико, толкова странно подходящи един за друг, а аз случайно знам, че той и преди я забелязваше – отбиваше се веднъж седмично в цветарския магазин да купува жълти нарциси (те са любимите му цветя), но досега все не събираше смелост да я заговори или да я покани на среща.

И изведнъж на чаша шоколад...

Случайно съвпадение, казвам си.

А сега и мадам Люзерон, друг път толкова докачлива и резервирана, изпуска тайните си като аромат от шише парфюм, който всички са мислили за отдавна изветрял.

И това слънчево сияние около вратата – дори когато вали – ме навежда на неприятната мисъл, че някой може да е улеснил нещата за нас, че потокът от клиенти през последните дни не се дължи изцяло на шоколадовите ни изделия.

Знам какво би казала майка ми.

Какво лошо има? Никой не е пострадал. Не го ли заслужават, Виан?

А ние?

Вчера се опитах да предупредя Зози. Да ѝ обясня защо не бива да се меси. Но не посмях. Веднъж отворена, кутията с тайни може никога да не се затвори. А и тя ме смята за неразумна, усещам го. На фона на нейната щедрост аз съм скъперница, точно като онзи стиснат пекар от старата приказка, който искал пари за миризмата на изпечения хляб.

Знам, че ще каже: "Какво лошо има? Какво ще загубим, ако им помогнем?"

О, неведнъж съм се изкушавала да ѝ обясня. Но всеки път се спирам. Пък и може наистина да е случайно съвпадение.

Но днес стана още нещо. Нещо, което затвърди подозренията ми. С най-неочаквания катализатор – Лоран Пенсон. Тази седмица дойде няколко пъти в "Льо Роше дьо Монмартър". Вече не се учудвам и ако не греша, не шоколадовите бонбони го водят при нас.

Но тази сутрин дойде отново, спря се пред бонбоните на витрината, подуши табелките с цените, кисело огледа всички промени в обстановката, като току сумтеше със зле прикрито неодобрение.

– Хм.

Беше един от онези слънчеви ноемврийски дни, особено ценни поради това, че са редки. Ведър като лятото, с високо ясно небе и следи от дим, които приличаха на драски върху синия фон.

– Хубав ден – отбелязах аз.

– Хм – изсумтя Лоран.

– Само разглеждате или ще пийнете нещо?

– На тези цени?

– Заведението черпи.

Някои хора са неспособни да откажат безплатно питие. Лоран седна намусен, прие да изпие чаша кафе с една пралина и поде обичайната си литания:

– Да затворят кафенето по това време на годината – все едно са ме нарочили, проклетниците. Някой ми има зъб и иска да ме разори.

– Какво е станало? – попитах аз.

Той започна да се жалва: някой се оплакал, че в заведението претоплят стара храна, някакъв идиот се натровил, изпратили санитарен инспектор, който даже френски не говорел като хората, и макар че Лоран се държал съвсем учтиво с него, инспекторът взел, че се обидил от нещо и...

– Бам! Затвориха ми кафенето. Боже, накъде отива тази страна, щом затварят такова прилично заведение – заведение с дългогодишни традиции – заради някакъв проклет имигрант...

Престорих се, че го слушам, докато мислено правех равносметка на бонбоните, които са се продали, и на онези, кои то скоро ще свършат. Освен това се направих, че не виждам как Лоран си взема още една пралина, без да съм го почерпила. Можех да си го позволя. А той имаше нужда да се оплаче.

След малко Зози излезе от кухнята, където ми помагаше в приготвянето на шоколадово руло. Лоран рязко прекъсна тирадата си и се изчерви до уши.

Добър ден, Зози – поздрави той с пресилена тържественост.

Тя се усмихна. За никого не е тайна, че Лоран я харесва всеки би я харесал, – а днес Зози изглеждаше прекрасно: (кадифена рокля до петите с цвят на метличина и ботуши в същия нюанс на синьото.

Не можех да не го съжаля. Тя е привлекателна жена, а Лоран е на възраст, когато мъжете най-лесно се поддават на женския чар. Но изведнъж си дадох сметка, че занапред ще го виждаме всеки ден чак до Коледа, ще пие на аванта, ще дразни клиентите, ще краде захар, ще се оплаква, че кварталът отива по дяволите и...

За малко да го пропусна: точно когато се обръщах, тя сключи пръсти зад гърба си. Знакът на майка ми за пропъждане на лошия късмет.

Къш-къш, махни се!

Видях как Лоран се плесна по врата, сякаш го беше ухапало насекомо. Затаих дъх – късно. Беше свършено. Толкова естествено, както самата аз бих направила в Ланскене по времето, когато още не знаех какво ще ми се случи през последните четири години.

– Лоран... – казах аз.

– Трябва да вървя – отвърна той. – Чака ме работа, нали разбирате, нямам време за губене.

И като потриваше врата си, Лоран се надигна от креслото, в което беше седял половин час, и почти побягна от сладкарницата.

Зози се усмихна.

– Най-после – каза тя.

Аз тежко се отпуснах в креслото.

– Добре ли си?

Погледнах я. Винаги така се започва: от дреболии, от неща, които не се броят. Но една дреболия води до друга, после до трета и преди да се усетиш, всичко е започнало отначало и вятърът се обръща, и Достопочтените надушват дирята, и...

И в първата секунда обвиних Зози. В края на краищата тя беше превърнала простичката ми сладкарница в тази приказна пещера с пиратско съкровище. Преди да се появи Зози, аз се задоволявах да бъда Ян Шарбоно, да държа сладкарница като всички други, да нося пръстена на Тиери, да оставям света да следва своя ход без каквато и да било намеса от моя страна.

Но нещата се промениха. С едно-единствено движение на пръстите тя заличи четири години и жената, която трябваше отдавна да е мъртва, отвори очи и сякаш започна да диша...

– Виан... – тихо заговори Зози.

– Не се казвам така.

– Но преди си се казвала така, нали? Виан Роше.

Аз кимнах.

– В миналия си живот.

– Не виждам защо трябва да е минал.

Наистина ли? Тази мисъл ми се вижда особено привлекателна. Да бъда отново Виан, да търгувам с чудеса, да показвам на хората магията, скрита в самите тях...

Трябва да ѝ кажа. Това трябва да престане. Тя не е виновна, но не мога да ѝ позволя да продължава така. Достопочтените са по следите ни, все така слепи, но заплашително настървени. Чувствам как се приближават, как порят мъглите, как пронизват въздуха с дългите си пръсти, как улавят и най-малката искрица, и най-слабия блясък.

– Знам, че се опитваш да помогнеш – казах аз. – Но ние можем и сами...

Тя повдигна вежди.

– Знаеш за какво говоря – не намерих сили да го изрека. Вместо това докоснах една кутия и начертах на капака загадъчна спирала.

– О, разбирам. Говориш за този вид помощ – Зози ме изгледа с любопитство. – Защо? Какво лошо има?

– Няма да разбереш.

– Защо? – попита тя. – Ти и аз сме еднакви.

– Не сме еднакви! – гласът ми отекна прекалено силно и аз потреперих. – Не прави повече такива неща. Аз съм обикновена. Досадна. Попитай когото искаш.

– Както и да е.

Напоследък това е любимият израз на Анук, подсилен с красноречиво свиване на рамене, с което малките момичета демонстрират неодобрение. Жестът на Зози беше преднамерено комичен, но на мен не ми беше до смях.

– Съжалявам – казах. – Знам, че намеренията ти са добри. Но децата... те лесно прихващат тези неща. Всичко започва като игра, а после излиза от релси.

– Така ли стана? Нещата излязоха от релси?

– Зози, не ми се говори за това.

Тя седна до мен.

– Хайде, Виан. Едва ли е чак толкова страшно. Можеш да ми кажеш.

И тогава видях Достопочтените, лицата им, протегнатите им ръце. Видях ги зад лицето на Зози, чух гласовете им, утешителни, разсъдливи и толкова неустоимо мили...

– Ще се справя сама – казах аз. – Винаги съм се справяла.

О, каква лъжа.

Отново гласът на Рижия, толкова близък, че понечих да се огледам за него. Тук има твърде много призраци, помислих си. Твърде много гласове от друго време, от друго място и, най-лошото, от друг възможен живот.

Върви си, казах му без думи. Сега съм друг човек. Остави ме на мира.

– Ще се справя – повторих аз с призрачна усмивка.

– Е, ако ти потрябвам...

Кимнах.

– Ще те повикам.

Понеделник, 26 ноември

ДНЕС СЮЗАН ПАК НЕ ДОЙДЕ НА УЧИЛИЩЕ. КАЗАХА, ЧЕ е болна от грип, но Шантал разправя, че е заради косата ѝ. Не че Шантал си говори с мен: откакто станах приятелка с Жан-Лу, тя се държи по-отвратително от всякога, ако това изобщо е възможно.

Сега постоянно говори за мен. За косата ми, за дрехите ми, за навиците ми. Днес аз дойдох с новите си обувки (простички, доста хубави, но не като на Зози) и тя цял ден не спря да ги обсъжда, питаше откъде съм ги купила, колко струват и се кикотеше (нейните са от някакъв магазин на "Шанз-Елизе", но не вярвам, че дори нейната майка би дала толкова много за тях), питаше къде ходя на фризьор и колко му плащам, и пак се кикотеше...

Честна дума, какво ѝ става? Попитах Жан-Лу и той каза, че вероятно е много неуверена. Е, може и да е вярно. Но от една седмица само ми създава грижи. От чина ми изчезват учебници, постоянно ми рита чантата и всичко от нея "случайно" се изсипва на пода. Хора, които преди ми бяха симпатични, сега не искат да седят до мен. А вчера видях Софи и Люси да играят на някаква глупава игра със стола ми: преструваха се, че по него пълзи нещо и се стараеха да стоят колкото може по-далеч от него, сякаш на стола ми имаше нещо отвратително.

А после играхме баскетбол и аз както винаги окачих дрехите си в съблекалнята, и когато се върнах, някой беше скрил новите ми обувки и аз ги търсих навсякъде, докато накрая Фарида ми показа къде са – напъхани зад радиатора, целите смачкани и прашни, – и макар че не мога да го докажа, знам, че това е работа на Шантал.

Просто знам.

После започна да се заяжда за сладкарницата.

– Чух, че била много приятна – каза тя. И пак се изкикоти, като че ли "приятна" е някаква тайна дума, която само тя и приятелките ѝ разбират. – Как ѝ е името?

Не исках да ѝ отговарям, но не се сдържах.

– У-уу, много приятно – отбеляза Шантал и всички пак се закикотиха, цялата ѝ групичка от приятелки: Люси, Даниел и другите ѝ почитателки като Сандрин, която преди се държеше много добре с мен, но сега ми говори само когато Шантал не е наблизо.

Сега те всички изглеждат малко като нея, все едно че да си Шантал е заразно, нещо като модерен вид шарка. Всички ходят с еднакви изправени коси, подстригани на етажи и леко завити навън по краищата. Всички миришат еднакво (тази седмица на "Ейнджъл") и използват розово червило в еднакъв перлен нюанс. Ако се появят в сладкарницата, ще умра. Знам си го. Направо ще умра. Като знам как ще гледат и ще се кискат – на мен, на Розет, на мама, изцапана до лактите с шоколад, с онзи добродушен поглед – "това приятелките ти ли са?".

Вчера разказах на Зози.

– Е, знаеш какво да правиш. Няма друг начин, Нану, трябва да ги отрежеш. Трябва да им отвърнеш.

Знаех си, че така ще каже. Зози е борбена. Но не всичко опира само до обноски. Разбира се, знам, че откакто говорихме за това, изглеждам много по-добре. Много неща зависят от изправената стойка и от добре заучената убийствена усмивка, но аз вече се обличам както ми харесва, а не както мама смята, че трябва да се обличам, и макар че се отличавам повече от другите, сега се чувствам по-добре, по-вярна на себе си.

– Е, дотук се справяш отлично. Но понякога, Нану, това не е достатъчно. Научих го в училище. Трябва веднъж завинаги да им дадеш да разберат. Щом те използват мръсни номера, тогава и ти прави същото.

Де да можех.

– Имаш предвид да крия обувките им?

Зози ми хвърли един от многозначителните си погледи.

– Не, нямах предвид да криеш обувките им!

– Тогава какво?

– Знаеш, Ани. И преди си го правила.

Спомних си за онзи път на опашката за автобуса, за Сюз и косата ѝ, за онова, което казах...

Това не бях аз. Не го направих аз.

Но после си спомних Ланскене и всички игри, на които играехме, и Случките на Розет, и Чехълчо, и какво направи Зози в английската чайна, и цветовете, и онова селце на Лоара с малкото училище и военния мемориал, и пясъчните брегове на реката, и рибарите, и кафенето, и онази възрастна двойка, и... как му беше името?

Ле Лавьоз, прошепна сянката на гласа ми.

– Ле Лавьоз – казах аз.

– Нану, какво има?

Изведнъж най-неочаквано ми прилоша. Седнах на един стол, целият покрит с малките ръчички на Розет и с големите ръце на Нико.

Зози ме погледна изпитателно, присвила сините си очи, които ярко блестяха.

– Магии не съществуват – казах.

– Само че ги има, Нану.

Аз поклатих глава.

– Знаеш, че ги има.

И – само за минута – ми стана ясно, че ги има. Беше вълнуващо, но и някак страшно, като че ли вървях по много ветровита и тясна издатина на скала, а отдолу кипеше и бушуваше океан, и от него ме делеше само празно пространство.

Погледнах Зози.

– Не мога.

– Защо?

Аз изкрещях:

– Стана случайно!

Очите ми пареха, сърцето ми биеше силно и през цялото време чувах онзи вятър, онзи вятър...

– Добре, Нану. Успокой се – тя ме прегърна и аз зарових лице в рамото ѝ. – Не прави нищо, което не ти се прави. Аз ще се погрижа за теб. Всичко ще се нареди.

И беше толкова приятно да лежа на рамото ѝ със затворени очи и наоколо да мирише на шоколад, че за малко дори ѝ повярвах – как всичко ще се нареди, как Шантал и компания ще ме оставят на мира и как когато Зози е до мен, нищо лошо не може да се случи.

***

Очаквах, че един ден ще се появят. Може би Сюз им е казала къде да ме намерят – или дори самата аз, преди време, когато още съм се надявала да се сприятеля с някого. И все пак ми дойде като гръм от ясно небе. Да ги видя всичките тук – сигурно бяха дошли с метрото, бяха тичали нагоре по хълма, за да ме изпреварят и...

– Хей, Ани! – това беше Нико, който тъкмо си тръгваше с Алис подръка. – Тук има цяла групичка... Мисля, че са твои съученици.

Забелязах, че изглежда леко зачервен. Разбира се, той е едър и остава без дъх, когато се напряга, но изведнъж се разтревожих: тази червенина в цветовете му и по лицето му подсказваше, че ще се случи нещо лошо.

За малко да се обърна и да тръгна в друга посока. Този ден не ми вървеше: Жан-Лy трябваше да се прибере на обяд – мисля, че имаше час за лекар – и като за капак Шантал ме дразнеше през целия ден, кикотеше се и питаше: "Къде е приятелят ти?", говореше за пари и за подаръците, които очаква да получи на Коледа.

Сигурно тя беше предложила да дойдат. Така или иначе я видях как чака да се прибера. Всичките бяха там – Люси, Даниел, Шантал и Сандрин, – седяха, пиеха кола и се кикотеха като ненормални.

Трябваше да вляза. Нямаше къде да се скрия, а и колко загубен трябва да си, за да избягаш? Промърморих под носа си: "Аз съм върхът", но да ви кажа честно, изобщо не се чувствах така, бях уморена, устата ми беше пресъхнала и леко ми се виеше свят. Исках да седна пред телевизора и да погледам някое глупаво детско филмче с Розет или да почета книга...

Когато влязох, Шантал говореше.

– Видя ли го колко е огромен? – обясняваше тя на висок глас. – Като камион...

Щом ме видя, се направи на изненадана. Как пък не.

– О, Ани! Това приятелят ти ли беше?

Всички се закискаха.

– У-уу, много хубаво.

Аз свих рамене.

– Приятел ми е.

Зози седеше зад тезгяха и се правеше, че не чува. Погледна Шантал, после ми хвърли въпросителен поглед – "Това ли е тя?".

Кимнах с облекчение. Не знам какво очаквах да направи – може би да ги изгони или да разлее чашите им, както направи със сервитьорката в английската чайна, или просто да им каже да се махат...

Затова се вцепених, когато вместо да остане да ми помогне, тя просто се изправи и каза:

– Оставям те да поговориш с приятелките си. Ако имаш нужда от мен, аз съм отзад. Приятно прекарване.

И след като се усмихна и ми намигна, излезе, сякаш си мислеше, че да хвърлиш някого на вълците е страхотен начин да му осигуриш приятно прекарване.

Вторник, 27 ноември

СТРАННО Е, ЧЕ НЕ ИСКА ДА ПРИЗНАЕ ДАРБИТЕ СИ. Човек би си помислил, че дете като нея би дало всичко на света да ги притежава. И все повтаря, че нещата стават "случайно"...

Виан също нарича случайни нежеланите или необяснимите неща. Сякаш има нещо случайно в нашия свят, където всичко е свързано, всичко е съотнесено по загадъчен, уж незначителен начин, като копринените нишки в гоблена. Нищо никога не е случайно, нищо никога не се губи. И ние, избраните, които можем да виждаме, минаваме през живота и събираме нишките, съединяваме ги, вплитаме своите дребни, добре обмислени орнаменти в тъканта на голямото платно...

Не е ли страхотно, Нану? Не е ли страхотно и подмолно, и красиво, и величествено? Нима не искаш да участваш? Да откриеш собствената си съдба в тази плетеница от нишки – и да я начертаеш – не случайно, а по свой замисъл?

След пет минути тя дойде в кухнята. Беше пребледняла от потиснат гняв. Знам какво е, познавам това главозамайващо, мъчително, непоносимо до гадене усещане за безпомощност.

– Накарай ги да си тръгнат – каза. – Не искам да са тук, когато мама се върне.

Искаше да каже: "Не искам да им давам още поводи за злорадство."

Погледнах я съчувствено.

– Те са клиенти. Какво да направя?

Тя ме погледна.

– Наистина – продължих аз. – Те са ти приятелки.

– Не са!

– О, ами тогава... – престорих се, че се колебая. – Тогава няма да е кой знае колко случайно, ако ти и аз... лекичко объркаме нещата.

Само при мисълта за това цветовете ѝ пламнаха.

– Мама казва, че е опасно...

– Може би майка ти си има причини.

– Какви причини?

Аз свих рамене.

– Е, Нану, понякога възрастните крият разни неща от децата, защото искат да ги предпазят. А понякога предпазват не толкова децата, колкото себе си от възможните последици от това знание...

Тя ме погледна озадачена.

– Мислиш, че мама ме е излъгала?

Знаех, че е рисковано. Но вече съм поемала достатъчно рискове – а и впрочем самата тя иска да бъде съблазнена. Това е бунтът в душата на всяко добро дете, стремежът да се наложи, да отхвърли малките богове, които наричат себе си родители.

Ани въздъхна.

– Ти не разбираш.

– О, разбирам. Страх те е – казах аз. – Страх те е да бъдеш различна. Мислиш, че това те отличава от другите.

Тя се замисли над думите ми.

– Не е това – каза накрая.

– Тогава какво? – попитах я аз.

Ани ме погледна. Зад вратата на кухнята се разнасяха стъклените пискливи гласове на момичета, които са замислили нещо лошо.

Усмихнах ѝ се с цялата си топлота.

– Виж, те никога няма да те оставят на мира. Сега знаят къде живееш. Могат да идват по всяко време. Вече се опитаха да по- дразнят Нико...

Забелязах как Ани трепна. Знам колко е привързана към него.

– Искаш ли да идват всяка вечер? Да седят и да ти се смеят?

– Мама ще ги изгони – каза тя, но не изглеждаше много сигурна.

– И после? – попитах аз. – Виждала съм какво става. Вече се е случвало на мен и на майка ми. Първо дреболии, неща, които можем да преглътнем – шегички, дребни кражби, драсканици по капаците на прозорците. Живееш с това, щом се налага, нали знаеш. Не е приятно, но живееш. Само че никога не спират дотук. Никога не се отказват. После има кучешки изпражнения на стълбите, телефонни обаждания посред нощ, хвърляне на камъни по прозорците, докато един ден някой излее бензин в пощенската кутия и всичко пламне...

Аз ли не знам? За малко да ни се случи. Окултната книжарница привлича вниманието, особено когато не е в центъра на града. Зареждат се писма до местните вестници, брошури, осъждащи Празника на Вси светии, дори малки демонстрации под прозорците с ръчно нарисувани плакати от десетина здравомислещи представители на енорията, подели ожесточена кампания за затваряне на книжарницата.

– Не стана ли същото и в Ланскене?

– В Ланскене беше друго.

Тя хвърли поглед към вратата. Усещах как мислите се въртят в главата ѝ. Бяха съвсем близо, чувствах ги като статично електричество във въздуха...

– Направи го – казах аз.

Ани ме погледна.

– Направи го. Честна дума, няма от какво да се страхуваш.

Очите ѝ блеснаха.

– Мама казва...

– Родителите не знаят всичко на света. И рано или късно ще трябва да се научиш да се грижиш за себе си. Върви. Не бъди жертва, Нану. Не бягай заради тях.

Ани се замисли, но виждах, че думите ми все още удрят на камък.

– Има и по-лоши неща от бягството – каза тя.

– Така ли казва майка ти? Затова ли е сменила името си? Затова ли толкова те е наплашила? Защо не ми разкажеш какво е станало в Ле Лавьоз?

Почти уцелих. Но не съвсем. Лицето ѝ придоби онова упорито, резервирано изражение, което подрастващите момичета владеят така добре, с поглед, който казва: "Говори си колкото искаш..."

Тогава аз я пришпорих. Съвсем леко. Разгърнах цветовете си, посегнах към тайната, там, вътре...

И видях, макар и бегло: поредица от картини, като дим над водна повърхност.

Вода. Точно така. Река, помислих си. И сребърно коте, малко коте талисман – и двете озарени от сиянието на Вси светии. Отново посегнах и този път почти докоснах... и...

Бам!

Все едно се бях облегнала на ограда, по която течеше ток. Ударът ме разтърси и ме отблъсна. Димът се разсея, картината изчезна, всяко нервно окончание в тялото ми трептеше като наелектризирано. Усетих, че не е било планирано – просто освобождаване на насъбрана енергия, като дете, което тропа с крак, – но ако аз на нейната възраст притежавах и половината от тази сила...

Ани ме гледаше, стиснала юмруци.

Усмихнах ѝ се.

– Бива си те – казах аз.

Тя поклати глава.

– О, наистина си те бива. Много си добра. Може би по-добра от мен. Такава дарба...

– Да бе, как не – гласът ѝ беше тих и напрегнат. – Дарба. Да можех поне да танцувам или да рисувам... – Ани се сети за нещо и трепна. – Нали няма да кажеш на мама?

– Че защо да ѝ казвам? Какво, да не мислиш, че само ти умееш да пазиш тайна?

Тя ме изгледа продължително.

Чух как отвън зазвъняха звънчетата.

– Отидоха си – каза Ани.

Права беше: аз надникнах и видях, че момичетата са си отишли, оставяйки разместени столове, недопити кутии кола и едва доловим мирис на дъвка, лак за коса и детска пот.

– Ще се върнат – казах тихо.

– Може и да не се върнат – отвърна Ани.

– Е, ако имаш нужда от помощ...

– Ще те повикам – довърши тя.

Ще те повикам, ще те повикам... Аз да не съм кръстницата фея?

Разбира се, направих справки за Ле Лавьоз, като започнах от интернет и не намерих нищо, дори туристически сайт, дори бегло споменаване за фестивал или сладкарница. Продължих да търся: в едно кулинарно списание се споменаваше за пекарна за палачинки. Собственичката – вдовица на име Фрамбоаз Симон.

Дали беше възможно да е Виан под друго име? Може би, макар че в статията не пишеше нищо за жената. Но с  едно телефонно обаждане следата се прекъсна. Самата Фрамбоаз вдигна телефона. Гласът ѝ ми се стори сух и подозрителен – глас на жена към седемдесетте. Казах ѝ, че съм журналистка. Тя каза, че никога не е чувала за Виан Роше. А за Ян Шарбоно? Пак не. Дочуване.

Доколкото разбирам, Ле Лавьоз е съвсем малко селце.  Има църква, два-три магазина, пекарната за палачинки, кафене, военен мемориал. Има големи площи обработваема земя: ниви със слънчоглед и царевица и овощни градини.

Реката се протяга покрай него като дълго кафяво куче. Нищо забележително или поне така изглежда – но по някаква причина ми звучи познато. Някакъв откъслечен спомен, нещо чуто по новините...

Отидох в библиотеката и поисках да видя архивите. Там имат всички броеве на "Уест Франс", качени на диск или на микрофилм. Започнах снощи в шест часа. Търсих два часа, после отидох на работа. Утре ще направя същото и ще продължа така, докато намеря нещо. Това място е ключът към загадката – Ле Лавьоз на Лоара. А след като намеря ключа, кой знае какво ще отключа с него?

Мислите ми постоянно се въртят около Ани. "Ще те повикам" – обеща ми тя вчера. Но за да искаш помощ, трябва да имаш нужда от нея, истинска нужда, която далеч надхвърля дребните проблеми в лицея "Жул Ренар". Трябва да стане нещо, заради което да си готов да хвърлиш на вятъра цялата си предпазливост и да се втурнеш презглава към добрата си приятелка Зози.

Знам от какво се страхуват.

Но от какво имат нужда?

Този следобед останах сама в сладкарницата – Виан изведе Розет на разходка – и се качих горе да прегледам нещата ѝ. Внимателно, нали разбирате – целта ми не е просто кражба, а нещо далеч по-мащабно. Оказа се, че тя няма кой знае какво: гардероб, доста по-скромен от моя, картина в рамка на стената (вероятно купена от битпазара), покривало за легло, съшито от кръпки (домашна изработка, струва ми се), три чифта обувки, всичките черни, каква скука! И накрая, под леглото – злато: дървена кутия с големината на кутия за обувки, пълна с най-различни боклуци.

Но Виан Роше едва ли мисли така. Аз съм свикнала да живея с кутии и чували и знам, че хората като нея не трупат ненужен боклук. Предметите в дървената кутия са частици от мозайката на живота ѝ, неща, с които тя не може да се раздели: миналото ѝ, животът ѝ, тайната ѝ същност.

Отворих я много внимателно. Виан е потайна, което я прави подозрителна. Тя несъмнено знае точното разположение на всяко листче хартия, всеки предмет, всеки конец, всяко парцалче, всяка прашинка. Ако нещо не е на мястото си, веднага ще разбере, но аз имам отлична зрителна памет и нямам намерение да размествам нищо.

Ето ги, излизат едно по едно. Виан Роше, сведена до няколко предмета. Първо, карти Таро – нищо особено, марсилската колода, но видимо изтъркана от употреба и пожълтяла от времето.

Отдолу има документи – паспорти на името на Виан Роше и удостоверение за раждане на Анук със същото фамилно име. Значи Анук е станала Ани, помислих си; точно както Виан е станала Ян. Няма документи за Розет, което е странно, но има просрочен паспорт на Жана Роше, който, предполагам, е принадлежал на майката на Виан. От снимката виждам, че не си прилича много с Виан, но пък и Анук не си прилича много с Розет. Избеляла панделка, на която виси талисман във формата на коте. После идва ред на няколко снимки – не повече от десетина общо. На тях разпознавам Анук като по-малка, Виан като по-млада, чернобяла снимка на Жана на младини. Всичките са грижливо подредени и вързани с панделка заедно с няколко стари писма и тънка купчинка изрезки от вестници. Преглеждам ги внимателно, като се старая да не повредя пожълтелите ръбове и изтънелите гънки, и виждам репортаж за фестивала на шоколада в Ланскене су Тан, изрязан от местен вестник. Почти същият като този, който вече съм чела, но снимката е по-голяма, на нея се вижда Виан с двама души: мъж и жена, тя – с дълга коса и нещо като карирано палто, той се усмихва смутено срещу обектива на фотоапарата. Приятели може би? В статията няма имена.

Следва изрезка от парижки вестник, крехка и потъмняла като мъртво листо. Страхувам се да я разгърна, но и така виждам, че става дума за изчезването на малко дете на име Силвиан Кайу, откраднато от столчето си в колата преди повече от трийсет години. После идва ред на по-скорошна изрезка – разказ за невиждана буря в Ле Лавьоз, малко селце на Лоара. Странно тривиални неща, ще кажете вие, но достатъчно важни за Виан Роше, за да ги разнася със себе си след толкова много години и да ги пази в тази малка кутия, която отдавна не е отваряла, доколкото мога да съдя по слоя прах отгоре...

Значи това са твоите призраци, Виан Роше. Странно, колко скромни изглеждат! Моите са по-внушителни, но пак ще кажа, че според мен скромността е надценявана добродетел. Можеше да постигнеш толкова много, Виан. И с моя помощ може би все още имаш шанс.

Снощи седях с часове пред лаптопа си, пих кафе, гледах неоновите светлини отвън и си задавах един и същ въпрос отново и отново.

Не намерих нищо повече за Ле Лавьоз, нищо повече за Ланскене. Започнах да си мисля, че Виан Роше е също толкова неуловима личност, колкото и аз, корабокрушенец на остров Монмартър, без минало, неуязвима.

Абсурдно, разбира се. Никой не е неуязвим. Но след като изчерпах всички преки линии на проследяване, остана само една пътека и тъкмо това ме накара да размишлявам до късно през нощта.

Не се страхувах, разбира се. Но тези неща понякога са толкова неблагонадеждни и по-скоро повдигат въпроси, отколкото дават отговори – а ако Виан заподозре какво съм направила, ще изгубя всяка възможност да се доближа до нея.

И все пак рисковете са част от играта. Отдавна не съм извиквала видения – моята Система се осланя на по-практични средства от камбаните, книгите и свещите, а в девет от десет случая можете да постигнете по-бързи резултати с помощта на интернет. Но сега е време да подходя творчески.

Малка доза корен от кактус, изсушен, стрит на прах и разтворен в гореща вода, помага да постигнете нужното състояние на ума. Това е пулке, божественият опиат на ацтеките, леко модернизиран за моите дели. После идва знакът на Димящото огледало, който начертавам върху прашния под. Сядам с кръстосани крака, слагам пред себе си лаптопа, нагласям скрийнсейвъра на подходящо абстрактен мотив и чакам просветление.

Майка ми със сигурност не би го одобрила. Тя винаги е предпочитала традиционната кристална топка, макар че при нужда би прибягнала до по-евтини алтернативи като магически огледала или карти Таро. И все пак кой знае – в края на краищата майка ми зареждаше всякакви стоки, – но ако изобщо някога е получавала истинско просветление от тези неща, поне не ми е казвала.

Съществуват няколко популярни мита за извикването на видения. Единият е, че имате нужда от специално оборудване. Не е така. Понякога е достатъчно само да затворите очи, макар че аз предпочитам образите, които се появяват на телевизора, когато каналите не са нагласени, или движещите се шарки на моя скрийнсейвър. Това е система като всяка друга, средство за ангажиране на аналитичната лява половина от мозъка с тривиални неща, докато творческата дясна половина търси отговори.

После...

Просто се отнасяте.

Усещането е доста приятно и действието на опиата го засилва. Започва като бегло впечатление за разместване: въздухът около мен се прозява и без да отмествам поглед от скрийнсейвъра, усещам как стаята става по-широка, стените отстъпват назад и се раздуват, изпъкват...

Дишам дълбоко и мисля за Виан.

Лицето ѝ изплува на екрана пред мен: на точици, като снимка във вестник. От всички страни – рой светлини, които виждам с крайчеца на окото си. Те кръжат около мен като нощни пеперуди около лампа.

Каква е тайната ти, Виан?

Каква е тайната ти, Анук?

От какво имате нужда?

Димящото огледало като че ли потрепва. Може би е ефект от опиата, визуална метафора, превърната в действителност. На екрана пред мен изплува лице: Анук, ясно различима като на снимка. После Розет с четка в ръка. Избеляла картичка с изглед от Рона. Сребърна гривничка, твърде малка за ръката на голям човек, с окачена на нея висулка – коте.

Сега въздухът се раздвижва: взрив от аплодисменти, плясък на невидими криле. Усещам, че съм близо до нещо важно. И вече го виждам – корпус на лодка. Дълга ниска лодка, най-бавната на света. И ред ръкописни букви, надраскани небрежно...

Кой, питам аз. Кой, по дяволите?

Светещият екран не дава отговор. Само шум от вода, бълбукане и бръмчене на двигател под водната повърхност, който бавно се слива с монотонното бръждене на лаптопа, спиралите на скрийнсейвъра, наченките на главоболие.

Бълбукане, напрежение и...

Както казах, този метод често е неблагонадежден.

И все пак ми се струва, че научих нещо. Някой идва. Някой се приближава. Някой от миналото. Човек, който предвещава неприятности.

Само още един удар, Виан. Още едно слабо място, което трябва да открия. После пинятата ще се разпука и всичките ѝ съкровища и тайни, целият живот на Виан Роше – да не забравяме и онова изключително надарено дете – ще станат мои.

Сряда, 28 ноември

ПЪРВИЯТ ЖИВОТ, КОЙТО ОТКРАДНАХ, БЕШЕ НА МАЙКА ми. Знаете ли, човек винаги помни първата си кражба, колкото и нескопосна да е. По онова време не го възприемах като кражба, просто исках да избягам, а паспортът на майка ми се въргаляше непотребен и спестяванията ѝ събираха прах в банката...

Бях едва на седемнайсет. Можех да изглеждам по-голяма – и често го правех – или по-малка, когато се налагаше. Хората виждат нещата такива, каквито изглеждат. Виждат само каквото им се иска – хубост, старост, младост, интелигентност, дори невзрачност, ако така им изнася – и аз развих почти до съвършенство изкуството на превъплъщението.

Крилете на бягството ми ме отведоха във Франция. На границата почти не погледнаха откраднатия ми паспорт. Аз се погрижих за това. Малко грим, смяна на прическата и едно палто на майка ми допълниха илюзията. Останалият багаж, както казват, беше в главата ми.

Разбира се, по онова време мерките за сигурност не бяха кой знае какво. Аз минах границата само с ковчег и чифт обувки – първите две висулки на гривната ми – и се озовах от другата страна, без да говоря и дума френски, единствено с шестте хиляди паунда, които успях да изтегля от сметката на майка си.

Подходих към това като към предизвикателство. Намерих си работа в малка текстилна фабрика в покрайнините на Париж. Делях една стая с колежка от работата – Мартин Матийо от Гана, двайсет и четири годишна, която чакаше да получи разрешително за работа. Казах ѝ, че съм на двайсет и две и че съм португалка. Тя ми повярва – или поне така си помислих. Беше дружелюбна, а аз бях самотна. Доверих ѝ се. Свалих гарда. Това беше единствената грешка, която допуснах. Мартин беше любопитна, започна да рови в нещата ми и намери документите на майка ми, скрити в най-долното чекмедже. Не знам защо изобщо ги бях запазила. Може би от непредпазливост или от мързел, или от някакво нелепо чувство на носталгия. Със сигурност нямах намерение да използвам повторно същата самоличност. Прекалено лесно можеше да се свърже със "Сейнт Майкълс он дъ Грийн" – а за мое нещастие Мартин си спомни някаква вестникарска статия, която беше прочела, и направи връзка между мен и снимката във вестника.

Бях млада, нали разбирате. Самото споменаване на полицията предизвикваше у мен паника. Мартин го знаеше и се възползва от страха ми за сметка на половината ми седмична надница. Това беше изнудване, чисто и просто. Аз го търпях – какво друго можех да направя?

Е, сигурно бих могла да избягам. Но още тогава бях упорита. И най-много от всичко жадувах за отмъщение. Затова плащах на Мартин исканата от нея седмична сума, бях покорна и смирена, търпях прищевките ѝ, оправях леглото ѝ, готвех ѝ и чаках удобен момент. После, когато най-после излезе разрешителното ѝ за работа, аз се престорих на болна, не отидох във фабриката и в отсъствие на Мартин събрах от стаята всичко, което би могло да ми бъде от  полза (включително пари, паспорти и документи за самоличност), а след това я издадох на Имиграционните служби заедно с фабриката и останалите ми колеги.

От Мартин получих третия си талисман. Сребърно медальонче във формата на слънчев диск, което окачих на гривната си. Това сложи началото на моята колекция и оттогава с всеки откраднат живот прибавям по едно украшение за гривната си. Дребна суета, която си позволявам, за да ми напомня колко далеч съм стигнала.

Разбира се, изгорих паспорта на майка си. Освен всички неприятни спомени, които ми навяваше, беше прекалено неблагоразумно да го пазя. Но това бе първият ми успех и ако ме е научил на нещо, то е следното: във въпроси  на живот и смърт няма място за носталгия.

Оттогава призраците им напразно ме преследват. Духовете могат да се движат само по права линия (или поне така вярват китайците) и хълмът Монмартър е идеално убежище със своите стълби, стръмнини и криволичещи улички, в които никой призрак не би могъл да се ориентира.

Поне на това се надявам. Във вчерашния вестник с вечерни новини пак се появи снимка на Франсоаз Лавери. Може би са я обработили: във всеки случай не е на зрънца като предишната, но пак не прилича много на Зози дьо л'Алба.

Разследването обаче е установило, че "истинската" Франсоаз е починала миналата година при обстоятелства, които сега изглеждат съмнителни. Изпаднала в клинична  депресия, след като приятелят ѝ я изоставил, и издъхнала, от свръхдоза успокоителни, което навремето определили , като нещастен случай, но, разбира се, имало и друг вариант. Съквартирантката на Франсоаз, млада жена на име, Мерседес Демойн, изчезнала скоро след смъртта ѝ и се изгубила, преди някой да заподозре престъпление.

Е, нали знаете. На някои хора не може да се помогне. Наистина очаквах нещо повече от нея. Тези миши създания често показват неподозирана вътрешна сила – но не и в нейния случай. Горката Франсоаз.

И все пак не ми липсва. Харесва ми да бъда Зози. Всички я обичат, разбира се – тя е толкова вярна на себе си, – не се интересува какво мислят другите. Толкова е различна от госпожица Лавери, че дори да седнете до нея в метрото, няма да забележите каквато и да било прилика между двете.

И все пак за по-сигурно боядисах косата си. И без това ми отива да съм с черна коса. С нея приличам на французойка – или може би на италианка, – тя придава на кожата ми перлен блясък и подчертава цвета на очите ми. Добре подхожда на сегашната ми самоличност и не вреди, че мъжете също ме харесват така.

Подминах художниците, които се бяха сгушили под чадърите си на "Плас дю Тертр", махнах на Жан-Луи и той ме поздрави с обичайното:

– Хей, това сте вие!

– Никога не се отказваш, а? – срязах го аз.

Той се усмихна.

– Ти ли си? Днес изглеждаш великолепно! Какво ще кажеш за един бърз портрет в профил? Ще стои много добре на стената на твоята сладкарница.

Аз се засмях.

– Първо на първо, сладкарницата не е моя. Освен това може и да се съглася да ти позирам, ако ти опиташ от нашия горещ шоколад.

И толкова, както би казала Анук. Още една победа за сладкарницата. Жан-Луи и Попол дойдоха заедно, поръчаха си шоколад и седяха цял час, през който Жан-Луи направи не само моя портрет, но и още два – на млада жена, която дойде да си купи трюфели и лесно се поддаде на ласкателствата му, и на Алис, поръчан спонтанно от Нико, когато двамата се отбиха за обичайните си покупки.

– Приемате ли художници за постоянно? – попита Жан-Луи, когато стана да си ходи. – Мястото е прекрасно, толкова се е променило.

Усмихнах се.

– Радвам се, че ти харесва, Жан-Луи. Дано всички мислят като теб.

Е, разбира се, не съм забравила, че в събота Тиери се прибира от Лондон. Боя се, че ще завари всичко много променено – горкият романтик Тиери с многото си пари и странните си представи за жените.

У Виан го е привлякла преди всичко приликата ѝ с изоставено сираче, нали разбирате: смела млада вдовица, която сама се бори с живота. Бори се, но без успех, не се предава, но вътрешно е уязвима – като Пепеляшка, която чака своя принц.

Това обича той в нея. Въобразява си, че ще я спаси – от какво точно? Наясно ли е изобщо? Не че някога ще си го каже или ще го признае – дори пред себе си. Виждам го в цветовете му: върховна самоувереност, добронамерена, но непоклатима вяра в неустоимата сила на парите му в комбинация с чара му, които Виан погрешно възприема като смирение.

Чудя се как ли ще реагира сега, когато търговията ѝ върви толкова добре.

Надявам се да не се разочарова.

Събота, 1 декември

СНОЩИ ПОЛУЧИХ СЪОБЩЕНИЕ ОТ ТИЕРИ.

"Огледах сто камини, но нито една не стопли сърцето ми.

Дали е така, защото ми липсваш?

До утре.

С обич, Тиери."

Днес вали: тънък призрачен дъжд, който прелива в мъгла в подножието на хълма, но "Льо Роше дьо Монмартър" изглежда почти приказно: грее като фенер сред безлюдните мокри улици. Днес продажбите надхвърлиха всички очаквания: само сутринта дойдоха десетина клиенти, повечето случайни минувачи, но имаше и няколко редовни посетители.

Всичко стана толкова бързо – няма и две седмици, а промяната вече е зашеметяваща. Може би се дължи на новия облик на сладкарницата или на мириса на разтопен шоколад, или на витрината, която привлича погледите.

Във всеки случай клиентелата ни нарасна, вече включва и местни хора, и туристи; и това, което започна с припомняне на старите навици, сега се превръща в сериозна работа: Зози и аз се трудим неуморно, за да задоволяваме търсенето на моите домашно приготвени шоколадови бонбони.

Днес направихме почти четирийсет кутии. Петнайсет с трюфели (които все още се продават добре), но и една партида бонбони с кокос, няколко с пияни вишни, горчиви шоколадчета с портокалови корички, с аромат на виолетки и около стотина "Медена луна" – малки шоколадови кръгчета, оформени като луни и очертани с бяла глазура.

Толкова е приятно да избираш подходящата кутия, да размишляваш – дали да бъде с формата на сърце, кръгла или правоъгълна? Грижливо да нареждаш бонбоните, да гледаш как потъват в диплите на тънката хартия с цвят на черница, да вдишваш смесицата от ухания – на сметана, карамел, ванилия и тъмен ром; да избираш панделка, опаковъчна хартия, да украсяваш с хартиени цветя или сърца, да чуваш тихото плъзгане на оризовата хартия по капака на кутията...

Толкова ми липсваха тези неща след раждането на Розет. Горещината на медния съд, сложен върху печката. Миризмата на разтопен кувертюр. Керамичните формички, близки и любими като семейни коледни играчки, предавани от поколение на поколение. Тази звезда, това квадратче, това кръгче. Всеки предмет има знамение, всяко действие, повтаряно толкова пъти, извиква цял свят от спомени.

Аз нямам снимки. Нямам албуми, нямам ковчежета с неща за спомен, с изключение на няколкото дреболии в кутията на майка ми: картите, някои документи, малкото сребърно коте. Моите спомени се пазят другаде. Аз помня всяка драскотина, всяка вдлъбнатина върху дървена лъжица или медна тенджера. Тази плитка лъжица ми е любимата: Рижия я издялка от парче дърво и тя идеално пасва на ръката ми. Тази червена шпатула – пластмасова, но я пазя още от дете – ми подари един зарзаватчия в Прага; в тази емайлирана тенджерка с очукани ръбове правех горещ шоколад на Анук по времето, когато изпълнявахме този ритуал по два пъти на ден със същото усърдие, с което кюрето Рейно даваше причастие.

Плочата, която използвам за темпериране, е осеяна със ситни драскотини. Мога да ги разчета по-лесно от линиите на ръката си, макар че се въздържам да го правя. Предпочитам да не гадая бъдещето по тях. Настоящето ми е повече от достатъчно.

– Има ли тук майсторка на шоколадови бонбони?

Гласът на Тиери не може да се сбърка: плътен, боботещ и дружелюбен. Чух го от кухнята (правех бонбони с ликьор, най-трудните за приготвяне). Дрънчене на звънчета, тежки стъпки, после тишина – оглеждаше се.

Излязох от кухнята, бършейки изцапаните си ръце в престилката.

– Тиери! – извиках аз и го прегърнах, като внимавах да не изцапам костюма му.

Той се усмихна.

– Боже мой! Наистина си променила обстановката.

– Харесва ли ти?

– Ами... различно е.

Стори ми се, че в тона му долових нотка на тревога. Той огледа ярките стени, изрисувани с цветни фигурки, столовете с отпечатъци от ръце по тях, старите кресла, каничката шоколад и чашките върху трикраката маса, витрината с червените обувки на Зози, стъпили сред планини от захарни и шоколадови съкровища.

– Изглежда... – Тиери млъкна и аз проследих погледа му, който се спря на ръката ми. Той леко стисна устни, както прави винаги, когато нещо не му харесва. Но когато заговори, в гласа му долових топлота: – Изглежда прекрасно. Направили сте чудеса с това място.

– Шоколад? – попита Зози и му сипа една чаша.

– Аз... не... Добре, само една.

Тя му подаде чашата, като сложи в чинийката един от моите трюфели.

– Това е нашият специалитет – каза Зози и се усмихна. Тиери отново огледа струпаните кутии, стъклените линийки, фонданите, панделките, розетките, шоколадовите бисквитки, виолетки, мока с бял шоколад, трюфели с черен шоколад и ром, лютите шоколадчета, лимоновото парфе и тортата с кафе на тезгяха с изражение на стъписано недоверие.

– Ти ли си направила всичко това? – попита той накрая.

– Не гледай толкова учудено – казах аз.

– Е, предполагам, че по Коледа... – Тиери се намръщи, като погледна етикета с цената върху кутия люти шоколадчета. – Хората наистина ли ги купуват?

– През цялото време – отвърнах му аз с усмивка.

– Сигурно ти е струвало цяло състояние – каза той. – Всичкото това пребоядисване и украса.

– Направихме го сами. Всички заедно.

– Е, това е чудесно. Добре сте се потрудили – Тиери опита шоколада си и аз отново забелязах как стисна устни.

– Виж, няма нужда да го пиеш, щом не ти харесва – казах аз, като се опитах да прикрия раздразнението си. – Мога да ти направя кафе, ако искаш.

– Не, шоколадът е хубав – той отпи една глътка.

Никак не го бива да лъже. Знам, че честността му би трябвало да ме радва, но вместо това ме кара да се чувствам неудобно. Толкова е уязвим под маската на своята самоувереност, изобщо не подозира за приумиците на вятъра.

– Просто съм изненадан, нищо повече – каза Тиери. – Всичко се е променило буквално за една нощ.

– Не всичко – отговорих аз усмихната.

Той обаче не се усмихна.

– Как беше в Лондон? Как прекара?

– Ходих да видя Сара. Казах ѝ, че ще се женим. Много ми беше мъчно за теб.

Усмихнах се.

– А как е Алън, синът ти?

Сега беше негов ред да се усмихне. Тиери винаги се усмихва, щом спомена за сина му, макар че рядко говори за него. Често съм се чудила дали се разбират помежду си – усмивката му е някак прекалено широка, – но ако Алън поне малко прилича на баща си, тогава е напълно възможно сходството в характерите да им пречи да се сближат.

Забелязах, че не е изял трюфела си.

Когато му го казах, той леко се сконфузи.

– Познаваш ме, Ян. Сладките неща не са ми слабост – и отново ме озари със същата широка, горда усмивка, както когато споменах за сина му.

Наистина забавно е, като се замисли човек... Тиери има явна слабост към сладкото, но като че ли се срамува от нея, сякаш ако признае, че обича млечен шоколад, това ще постави мъжествеността му под съмнение. Но моите трюфели са твърде плътни, твърде наситени и горчивината им не му допада...

Донесох му едно млечно шоколадче.

– Хайде – подканих го аз. – Мога да отгатна мислите ти.

Но точно в този момент Анук се прибра от дъжда навън, цялата разрошена и ухаеща на мокри листа, с фунийка горещи кестени в ръка. От няколко дни пред "Сакре Кьор" има продавач на печени кестени и Анук си купува по една фунийка всеки път, когато мине от там. Днес беше в добро настроение, приличаше на коледна играчка с червеното си яке, зелените си панталони и разпиляната си коса, цялата мокра от дъжда.

– Здравей, млада госпожице! – поздрави я Тиери. – Къде си ходила? Мокра си до кости!

Анук го изгледа сериозно с вид на възрастна.

– Ходих на гробището с Жан-Лу. И не съм мокра до кости. Това е анорак. Предпазва от дъжда.

Тиери се разсмя.

– А, в некрополиса! Знаеш ли какво означава некрополис, Ани?

– Разбира се, че знам. Град на мъртвите – речникът на Анук, който открай време беше добър, се обогати още повече от приятелството ѝ с Жан-Лy Рембо.

Тиери направи шеговита гримаса.

– Не е ли малко мрачно място за разходки?

– Жан-Лу правеше снимки на котките там.

– Наистина ли? – попита той. – Е, ако все още ти се ходи някъде, запазил съм маса за обяд в "Мезон Роз"...

– За обяд? Но сладкарницата...

– Аз ще се погрижа – обади се Зози. – Вървете да обядвате.

– Ани? Готова ли си? – попита Тиери.

Видях как Анук го изгледа. Не точно с презрение, но може би с неприязън. Това не ме учудва особено – макар и добронамерен, Тиери има доста старомодно отношение към децата и Анук може да е почувствала, че той не одобрява някои от навиците ѝ, като например да тича с Жан-Лу под дъжда, да седи с часове на гробището (свърталище на скитници и опасни хора) или да играе на шумни игри с Розет.

– Може би трябва да облечеш рокля – каза Тиери.

Неприязънта в погледа ѝ се усили.

– Харесвам се с тези дрехи.

В интерес на истината и аз я харесвам. В град, където елегантният конформизъм е основно правило, Анук дръзва да проявява въображение. Може би това се дължи на влиянието на Зози, но предпочитанието ѝ към ярките цветове и наскоро придобитият навик да украсява дрехите си – с панделки, значки, цветни конци – ѝ придават жизнерадостен вид, който не бях забелязвала у нея от Ланскене насам.

Може би тъкмо това се опитва да върне – времето, когато нещата бяха по-прости. В Ланскене Анук тичаше на воля, по цял ден се плискаше на реката, непрестанно разговаряше с Чехълчо, играеше на пирати, на крокодили и постоянно правеше бели в училище.

Но това беше друг свят. Като се изключат циганите от реката – които имаха лоша слава и крадяха от време на време, но със сигурност не бяха опасни, – в Ланскене нямаше чужди хора. Никой не си правеше труда да заключва вратите нощем, дори кучетата познаваха всички.

– Не обичам да нося рокли – каза Анук.

Почувствах негласното неодобрение на Тиери. В неговия свят момичетата ходят с рокли – всъщност през последните шест месеца той купи няколко рокли на Анук и на Розет с надеждата, че ще разберем намека.

Сега Тиери ме гледаше със стиснати устни.

– Знаеш ли, не съм много гладна – казах аз. – Защо просто не се разходим и не хапнем нещо по пътя? Можем да отидем в "Парк дьо ла Тюрлюр" или...

– Но аз съм направил резервация – напомни ми Тиери.

Изражението на лицето му ме накара да се разсмея. В света на Тиери всичко трябва да става по план. За всяко нещо си има правила, трябва да се спазват уговорки, да се живее по график. Резервацията за обяд не може да се отмени и макар и двамата да знаем, че той предпочита места като "Льо Пти Пенсон", днес е избрал "Мезон Роз", където Анук трябва да облече рокля. Такъв си е Тиери – твърд като скала, предсказуем, господар на положението, – но понякога ми се иска да не е толкова непоклатим, от време на време да прави нещо спонтанно...

– Не носиш пръстена – отбеляза той.

Инстинктивно сведох поглед към ръцете си.

– Заради шоколада – казах аз. – Много се цапам.

– Този твой шоколад...

Обядът не беше от най-приятните. Може би заради мрачното време или заради тълпите от хора, или защото Анук нямаше апетит, или защото Розет упорито отказваше да си служи с лъжицата. Тиери гледаше със свити устни как Розет подрежда с ръце зрънцата грах във формата на спирала.

– Храни се както трябва, Розет – каза той накрая.

Тя не му обърна внимание, изцяло погълната от заниманието си.

– Розет – каза Тиери по-рязко.

Розет пак не го погледна, но жената на съседната маса се обърна, стресната от гласа му.

– Няма нищо, Тиери. Знаеш каква е. Остави я на мира  и...

Тиери изпъшка от досада.

– Боже мой, та тя е почти на четири години! – той се обърна към мен с блеснали очи. – Не е нормално, Ян. Трябва да го приемеш. Тя се нуждае от помощ. Само я погледни! – Тиери изгледа гневно Розет, която ядеше с пръсти зрънцата грах едно по едно и много съсредоточено.

Той се пресегна през масата и грабна ръката ѝ. Тя го погледна стресната.

– Ето. Вземи лъжицата. Дръж я, Розет – Тиери пъхна лъжицата в ръката ѝ. Розет я изпусна. Той я вдигна.

– Тиери...

– Не, Ян, тя трябва да се научи.

Тиери отново се опита да ѝ пъхне лъжицата в ръката. Розет упорито стисна юмручето си.

– Виж, Тиери – започнах да губя търпение. – Остави ме аз да решавам какво...

– Ох! – извика той рязко и отдръпна ръката си. – Ухапа ме! Хлапето ме ухапа!

С крайчеца на окото си зърнах златисто сияние, око като копче, завита опашка...

" Розет направи знак – "ела тук".

– Розет, моля те, недей...

– Бам – каза тя.

О, не. Само не сега...

Станах да си ходя.

– Анук, Розет...

Погледнах Тиери. На китката му ясно се виждаха следи от ситни зъби. Страхът разцъфна в мен като роза. Случка в сладкарницата е едно, но на обществено място, пред толкова хора...

– Извинявай – казах аз. – Трябва да вървим.

– Но още не сте свършили с обяда – възрази Тиери.

Видях го как се бори с гнева, с яростта и с непреодолимата потребност да ни задържи, за да докаже на себе си, че всичко е наред, че положението може да се овладее, че все още можем да се върнем към първоначалния план.

– Не мога – казах аз и взех Розет на ръце. – Съжалявам, но трябва да вървя.

– Ян – Тиери ме сграбчи за ръката и собственият ми гняв – от това, че е дръзнал да се кара на детето ми, да се меси в живота ми – се разсея, когато видях погледа в очите му.

– Исках всичко да бъде съвършено – каза той.

– Няма нищо – успокоих го аз. – Вината не е твоя.

Тиери плати сметката и ни изпрати до вкъщи. В четири часа вече се стъмняваше и уличните лампи се оглеждаха в мокрия паваж. Вървяхме в мълчание, Анук държеше Розет за ръка и двете се стараеха да заобикалят пролуките в калдъръма. Тиери не обелваше дума, лицето му беше непроницаемо, ръцете – заровени в джобовете.

– Моля те, Тиери. Не се дръж така. Розет не е спала следобед, а знаеш каква става, когато не спи.

Всъщност чудя се дали знае. Синът му сега трябва да е на около двайсет и може би Тиери е забравил какво е да се грижиш за малко дете, забравил е виковете, сълзите, тропането, протестите. Или може би Сара сама се е справяла с това, като е оставяла Тиери да играе ролята на добрия родител с футболните мачове, разходките в парка, боя с възглавници и игрите.

– Забравил си какво е – казах му аз. – Понякога ми е трудно да се справям. И когато се месиш, нещата само се влошават...

Той се обърна към мен с пребледняло и напрегнато лице.

– Не мисли, че съм забравил. Когато Алън се роди... – Тиери рязко млъкна и аз видях какви усилия полага да се овладее.

Сложих ръка на рамото му.

– Какво има?

Той поклати глава.

– Друг път – каза с дрезгав глас. – Ще ти разкажа друг път.

Бяхме стигнали площад "Де Фо Монейор": аз се спрях на прага на "Льо Роше дьо Монмартър", където прясно боядисаната табела леко скърцаше, и поех голяма глътка студен въздух.

– Съжалявам, Тиери – казах.

Той сви рамене като мечок в кашмиреното си палто и ми се стори, че чертите на лицето му поомекнаха.

– Ще ти се реванширам – обещах аз. – Ще ти приготвя вечеря, ще сложим Розет да си легне и после ще поговорим за всичко.

Тиери въздъхна.

– Добре.

Аз отворих вратата.

И видях, че вътре стои мъж, мъж в черно, напълно неподвижен, с лице, което познавам по-добре от своето собствено, и усмивката, рядка и бляскава като лятна светкавица, угасваше на устните му...

– Виан – каза той.

Беше Рижия.

Част пета

Коледни пости

Събота, 1 декември

ОЩЕ ЩОМ ВЛЕЗЕ В СЛАДКАРНИЦАТА, РАЗБРАХ, ЧЕ този човек ще ми създаде неприятности. Разбирате ли, някои хора са взривоопасни – личи си по цветовете им, а неговите бяха бледожълто и синкаво като пламък на газов котлон, включен на ниска степен, но готов всеки момент да избухне.

Не би ви хрумнало, като го погледнете. Ще си кажете: нищо особено. Париж всяка година гълта милион такива като него. Мъже с джинси и работни ботуши, които изглеждат неуместни в големия град, мъже, които получават заплатите си в брой. Самата аз често съм била от този тип хора, така че ги познавам; затова си казах, че ако мъжът тук е дошъл да купува шоколадови бонбони, аз съм Дева Мария от Лурд.

Бях стъпила на един стол и окачах картина на стената. Всъщност това беше портретът ми – същият, който Жан-Луи ми направи. Чух го да влиза. Подрънкване на звънчета, стъпки на тежки ботуши по паркета.

Тогава той каза: "Виан", и нещо в тона му ме накара да се обърна. Погледнах го. Мъж с джинси и черна фланелка, с рижа коса, вързана на опашка. Както казах, нищо особено.

И въпреки това у него имаше нещо – нещо, което ми се стори познато. А усмивката му грееше като "Шанз-Елизе" в навечерието на Коледа и го правеше изключителен – но само след миг сияйната му усмивка се изгуби в израза на смущение, предизвикан от допуснатата грешка.

– Извинете – каза мъжът. – Помислих ви за... – той рязко млъкна. – Вие ли сте управителката? – забелязах, че  говори тихо, с натъртено "р" и особените гласни, характерни за Юга.

– Не, аз само работя тук – отвърнах усмихната. – Управителка е мадам Шарбоно. Познавате ли я?

В първия момент той като че ли се подвоуми.

– Ян Шарбоно – подсетих го аз.

– Да. Познавам я.

– Ами тя в момента не е тук. Но съм сигурна, че скоро ще дойде.

– Добре. Ще я почакам.

Той седна на една маса и огледа интериора, картините, шоколадовите бонбони – със задоволство, както ми се стори, и с известно неудобство, сякаш не беше сигурен как ще го приемат тук.

– А вие кой сте?

– О, просто приятел.

Усмихнах му се.

– Попитах за името ви.

– А.

Сега бях сигурна, че се чувства неловко. Пъхна ръце в джобовете, за да прикрие неудобството си, сякаш моето присъствие тук бе провалило някакъв план, твърде сложен, за да бъде променен.

– Рижия – каза той.

Спомних си за картичката с подпис "Р." – име или прякор? Може би второто. "Пътувам на север. Ще се отбия, когато мога."

И изведнъж разбрах защо ми се е сторил познат. Бях го видяла да стои до Виан Роше на снимката във вестника от Ланскене су Тан.

– Рижия? – попитах аз. – От Ланскене?

Той кимна.

– Ани постоянно говори за вас.

При тези думи цветовете му пламнаха като коледна елха и аз започнах да разбирам какво може да е видяла Виан в мъж като Рижия. Тиери никога не пламти – освен ако не пуши, – но затова пък Тиери има пари, което компенсира много други неща.

– Починете си, а аз ще ви направя горещ шоколад.

Той се усмихна.

– Обичам шоколад.

Направих го силен, с кафява захар и ром. Рижия го изпи, после пак започна да не го свърта: той отиде в другото помещение и захвана да разглежда тенджерите, бурканите, чиниите и лъжиците, които Ян използва за правенето на шоколадовите си бонбони.

– Толкова приличате на нея – каза накрая.

– Наистина ли?

Всъщност аз изобщо не приличам на нея, но съм забелязала, че мъжете рядко виждат това, което е пред очите им. Полъх на парфюм, дълга разпусната коса, червена пола и обувки на високи токчета: толкова прости трикове, зад които дори дете може да види същността, но мъжете неизбежно се заблуждават.

– Е, откога не сте се виждали с Ян?

Той сви рамене.

– От много отдавна.

– Разбирам. Ето. Хапнете един бонбон.

Сложих го отстрани на чашата му: трюфел, овъргалян в какао на прах, приготвен по моя собствена рецепта и белязан с кактусовия знак на Ксочипили, бога на екстаза, който винаги успява да развърже езиците.

Рижия не изяде бонбона, а започна да го търкаля безцелно по чинийката. Този жест ми се стори някак познат, но не можах да си спомня откъде. Аз чаках да заговори – хората обикновено си говорят с мен, – но той като че ли не се притесняваше да мълчи, да си играе с неизядения трюфел и да гледа към притъмнялата улица.

– Ще останете ли в Париж? – попитах.

Рижия сви рамене.

– Зависи.

Аз го погледнах въпросително, но той като че ли не схвана намека.

– От какво зависи? – попитах го накрая.

Той отново сви рамене.

– Омръзва ми да стоя на едно място.

Сипах му още горещ шоколад. Тази негова сдържаност – сдържаност, близка повече до враждебност, отколкото до нещо друго – започваше да ме дразни. Вече половин час седеше в сладкарницата. Досега трябваше да знам всичко за него, а аз сякаш бях загубила дарбите си. Той стоеше тук като живо въплъщение на неприятностите, явно неподатлив на всичките ми опити за сближаване.

Започнах да губя търпение. Този човек беше свързан с нещо важно, нещо, което трябваше да науча. Чувствах го, беше толкова близо, че космите на тила ми настръхваха, и въпреки това...

Мисли, по дяволите.

Река. Детска гривна. Сребърно коте. Не. Не е това. Река. Лодка. Анук, Розет...

– Не сте изяли бонбона си – казах аз. – Трябва да го опитате. Това е нашият специалитет.

– О, извинете.

Той го взе. Кактусовият знак на Ксочипили блесна съблазнително между пръстите му. Поднесе го към устата си, спря за момент, намръщи се, може би усетил горчивия аромат на шоколада, тъмното плътно ухание на изкушението...

Опитай ме.

Вкуси ме.

Пробвай...

И тогава, точно в мига, когато щеше да ми падне в ръцете, пред вратата се разнесоха гласове.

Той остави бонбона и стана.

Звънчетата зачуруликаха. Вратата се отвори.

– Виан – каза Рижия.

И ето че тя се сепна и погледна, цветовете на лицето ѝ изчезнаха, ръцете ѝ посегнаха сякаш да предотвратят ужасен сблъсък.

Зад нея Тиери се спря озадачен, може би усетил нещо нередно, но прекалено погълнат от себе си, за да види очевидното. Отстрани стояха Анук и Розет, уловени за ръце, Розет гледаше с любопитство, лицето на Анук изведнъж грейна...

А Рижия...

Той видя всичко – мъжа, детето, изненадания поглед, пръстена на ръката ѝ – и аз отново зърнах цветовете му, избледнели, посърнали, отново сведени до онова синкаво като пламъчета на газов котлон, пуснат на най-слаб огън.

– Извинете – каза Рижия. – Аз само минавах. Нали знаете. Лодката ми...

Помислих си, че не е свикнал да лъже. Престорено небрежният му тон прозвуча пресилено, а ръцете в джобовете му се свиха в юмруци.

Ян само гледаше с празно лице. Без изражение, без усмивка – застинала маска, зад която виждах вълнението на цветовете ѝ.

Анук спаси положението.

– Рижко! – извика тя.

Викът ѝ разведри напрежението. Ян пристъпи напред с усмивка, малко плаха, малко престорена – и още нещо, което не можех да определя.

– Тиери, това е един стар приятел – тя се изчерви, при това красиво; трепетът в гласа ѝ можеше да мине за въодушевление от срещата със стар приятел (макар че цветовете ѝ ми говореха друго), а очите ѝ блестяха тревожно. – Това е Рижия от Марсилия. Тиери, моят... хм...

Неизречената дума се търкулна между тях като бомба.

– Много ми е приятно... Риж...

Още един лъжец.. Неприязънта на Тиери към този мъж

– Този натрапник – е непосредствена, без разумно основание и напълно инстинктивна. Той я компенсира с непохватна сърдечност, до голяма степен като тази, която демонстрира към Лоран Пенсон. Гласът му става дебел и боботещ като на Дядо Коледа, с ръкостискането си може да троши кости и съвсем скоро ще започне да нарича този непознат "друже".

– Значи сте приятел на Ян, така ли? В същия бранш ли работите?

Рижия поклаща глава.

– Не, разбира се.

Тиери се усмихва, мислено отбелязва младостта на другия и я сравнява с всичко, което самият той би могъл да предложи. Първоначалната ревност утихва, виждам го в цветовете му – синьо-сивата нишка на завистта става матова от самодоволство и позеленява като меден съд.

– Ще пийнете нещо, нали, друже?

Ето. Виждате ли? Казах ви.

– Какво ще кажете да обърнем по една бира? Наблизо има бар.

Рижия поклаща глава.

– И шоколад ми стига, благодаря.

Тиери свива рамене с весело презрение. Сипва му още шоколад – като щедър домакин, – без да сваля очи от натрапника.

– С какво точно се занимавате?

– С нищо – отговаря Рижия.

– Все пак работите, нали?

– Работя – казва Рижия.

– Какво? – пита Тиери с лека усмивка.

Рижия свива рамене.

– Обикновена работа.

Учудването на Тиери не знае граници.

– Казвате, че живеете на лодка?

Рижия само кимва. Усмихва се на Анук – единствената тук, която искрено се радва да го види, – докато Розет го гледа все така заинтригувана.

И сега виждам какво съм пропуснала. Малкото личице на Розет е все още неоформено, но тя има същите цветове като баща си – рижа коса, сивозелени очи – и същия непредвидим темперамент.

Разбира се, никой друг като че ли не забелязва. Най-малко самият той. Мога единствено да предположа, че степента на физическо и умствено развитие на Розет го кара да мисли, че тя е по-малка, отколкото е всъщност.

– Дълго ли ще останете в Париж? – пита Тиери. – Защото някои смятат, че тук вече има достатъчно хора с лодки.

– Той отново се смее, твърде гръмогласно.

Рижия само го поглежда безизразно.

– Все пак ако търсите работа, аз имам нужда от помощ за ремонта на моя апартамент. Съвсем наблизо е, на "Рю дьо ла Кроа"... – Тиери кимва в съответната посока. – Хубав, просторен апартамент, трябва само да се постеше – да се боядиса, да се лъснат паркетите, да се пооправи, – и се надявам след три седмици да е готов, за да не се налага Ян и децата да карат още една Коледа тук.

Той закрилнически я прегръща, а тя с мълчаливо учудване тръсва рамене, за да свали ръката му.

– Сигурно сте разбрали, че ще се женим.

– Поздравления – казва Рижия.

– Вие женен ли сте?

Новодошлият поклаща глава. Нищо в лицето му не загатва за каквито и да било чувства. Може би очите му леко искрят, но цветовете му горят с необуздано ожесточение.

– Е, ако решите да търсите работа – продължава Тиери, – само ми се обадете. Ще намеря къде да ви настаня. Можете да наемете нещо прилично за половин милион стари франка...

– Вижте – казва Рижия, – аз трябва да вървя.

Анук протестира:

– Но ти току-що дойде!

Тя хвърля гневен поглед към Тиери, който изобщо не я забелязва. Неприязънта му към Рижия е дълбоко интуитивна, не почива на никакви разумни доводи. Никакви догадки за истината не му минават през ума, но той подозира непознатия – не заради нещо, което е казал или направил, а просто защото му се вижда подозрителен.

Подозрителен? Е, знаете какво имам предвид. Не става дума за евтините му дрехи или за прекомерно дългата му коса, или за явната му необщителност. Просто у него има нещо – нещо нередно, като у опак човек, който не играе по правилата. Този мъж може да направи всичко: да копира кредитна карта, да отвори банкова сметка с открадната шофьорска книжка, да се сдобие с удостоверение за раждане (може би дори паспорт) на отдавна починал човек или да открадне дете и да изчезне като в приказката за Свирача от Хамелн, оставяйки след себе си само въпроси.

Вече ви казах.

Човек, който създава неприятности.

Събота, 1 декември

НЯМАМ ДУМИ. ЗДРАВЕЙ, СТРАННИЧЕ. СТОЕШЕ СИ В сладкарницата, сякаш се връщаше от кратка разходка, а не след цели четири години, четири години, без да се обади за рожден ден или за Коледа, без нито веднъж да дойде да ни види, а сега...

– Рижко!

Исках да му се скарам. Наистина, но гласът ми не ме слушаше.

Извиках го по име – по-силно, отколкото ми се искаше.

– Нану – каза той, – станала си голяма.

Имаше нещо тъжно в тона, с който го каза, все едно съжаляваше, че съм се променила. А той си беше предишният Рижко – с по-дълга коса, по-чисти ботуши, други дрехи, но пак същият, леко прегърбен, с ръце в джобовете – винаги стои така, когато се чувства не на мястото си, – но ми се усмихваше, за да покаже, че вината не е моя и че ако Тиери не беше тук, щеше да ме вдигне и да ме завърти, точно както преди в Ланскене.

– Не – отговорих му аз. – Само на единайсет и половина съм.

– Единайсет и половина ми се вижда много. А коя е малката непозната?

– Това е Розет.

– Розет – повтори Рижия. Махна ѝ за поздрав, но тя не му отвърна – Розет рядко отговаря на непознати, – само го гледаше втренчено с големите си котешки очи, докато накрая дори той не издържа и извърна глава.

Тиери му предложи шоколад. Рижия обича шоколад, поне преди обичаше. Този път го пи горчив, със захар и ром, докато Тиери говореше за работа, за Лондон, за сладкарницата, за апартамента...

А, да. Апартаментът. Излиза, че Тиери го ремонтира, стяга го, за да можем да се нанесем. Разказа ни за него пред Рижия: как Розет и аз ще имаме нова стая с нови мебели, как той ще се погрижи всичко да е готово за Коледа, за да може неговите момичета да се чувстват удобно...

Но в начина, по който говореше за това, имаше нещо злобно. Нали знаете, усмихваше се, но само с уста: така прави Шантал, когато говори за новия си MP3 плейър или за новите си дрехи, или за новите си обувки, или за гривната си от "Тифани", а аз стоя наблизо и слушам.

Рижия седеше като ударен.

– Вижте – каза той, когато Тиери млъкна за малко, – аз трябва да вървя. Исках само да видя как сте, нали разбирате, минавах от тук на път за...

Лъжец, помислих си аз. Ботушите ти са лъснати.

– Къде сте отседнали?

– На една лодка – каза той.

Е, струва ми се логично. Рижия винаги е обичал лодките. Спомних си лодката в Ланскене, която изгоря. Спомних си и лицето му, когато това се случи: човек гледа така, когато се е трудил дълго над нещо, на което много държи, и после някой му го отнеме.

– Къде? – попитах аз.

– На реката – отговори Рижия.

– Има си хас – казах аз, за да го накарам да се усмихне.

И изведнъж осъзнах, че откакто съм влязла, не съм го целунала, дори не съм го прегърнала, и ми стана мъчно, защото ако го направех сега, щеше да изглежда така, сякаш съм се сетила със закъснение и не съм достатъчно искрена.

Затова просто го хванах за ръка. Тя беше загрубяла и издраскана от работа.

Стори ми се, че Рижия се учуди, но после се усмихна.

– Искам да видя лодката ти – казах му аз.

– Може би ще я видиш.

– По-хубава ли е от предишната?

– Ще видиш сама.

– Кога?

Рижия сви рамене.

Мама ме изгледа така, сякаш искаше да ми се скара, но не можеше, защото наоколо имаше други хора.

– Съжалявам – каза му тя. – Поке да беше се обадил... Не очаквах да...

– Аз ти писах – отговори той. – Изпратих ти картичка.

– Не съм я получила.

– Така ли?

Личеше си, че не ѝ вярва. А знаех, че и тя не му е повярвала. Рижия е последният човек, на когото може да се разчита за писане на писма. Дори да иска да пише, той рядко го прави, а и не обича да говори по телефона. Но изпраща разни дреболии по пощата – дъбово листо, издялано от дърво и вързано на връв, шарено камъче от брега на морето, книга, понякога с кратка бележка, но често без нищо.

Рижия погледна Тиери.

– Трябва да вървя.

Да бе, как не. Все едно има закъде да бърза – Рижия, който прави всичко за удоволствие и никога не позволява да му нареждат каквото и да било.

– Ще дойда пак.

Какъв лъжец.

Изведнъж така му се ядосах, че за малко да се разкрещя. Защо изобщо дойде, Рижко? За какво ти трябваше да идваш?

Казах му го, но наум, със сянката на гласа си, колкото може по-силно – както говорих на Зози в деня, когато я видях за пръв път пред сладкарницата.

Страхливец, казах аз. Бягаш, измъкваш се.

И Зози ме чу. Погледна ме. Но Рижия само зарови още по-дълбоко ръце в джобовете и дори не ми махна за довиждане: отвори вратата и излезе, без да се обърне. Тиери се втурна след него – като куче след непознат. Не че Тиери ще си позволи да набие Рижия, но само при мисълта за това ми се доплака.

Мама понечи да тръгне след тях, но Зози я спря.

– Аз ще отида – предложи тя. – Те ще се оправят. Ти остани тук при Ани и Розет.

И се изгуби в тъмното.

– Качете се горе, Нану – каза мама. – Аз ей сега ще дойда.

Ние се качихме горе и зачакахме. Розет заспа, после чух Зози да се прибира, а след нея и мама, като стъпваше тихо, за да не я чуем. После и аз заспах, но няколко пъти се будех от скърцането на пода в стаята на мама и знаех, че тя не спи, че стои до прозореца в тъмното, слуша шума на вятъра и се надява поне веднъж – поне този път – да ни остави на мира.

Неделя, 2 декември

СНОЩИ ПУСНАХА КОЛЕДНИТЕ СВЕТЛИНИ. СЕГА целият квартал грее – не в цветно, а само в бяло, като звезден небосвод над града. На "Плас дю Тертр", където седят художниците, е подредена традиционната украса със сцена от Рождество Христово: бебето Исус се усмихва сред сламата, майката и бащата са се надвесили над люлката, а влъхвите стоят отстрани с даровете си. Розет е очарована и постоянно иска да ходим да я видим.

Бебето, жестикулира тя. Да вървим да видим бебето. Вече е ходила два пъти с Нико, веднъж с Алис, безброй пъти със Зози, с Жан-Луи и Попол и, разбира се, с Анук, която е почти толкова очарована, колкото и Розет, и постоянно ѝ разказва как бебето (според Анук момиченце) се родило в обора, а навън валял сняг, как дошли да го видят и животните, и Тримата влъхви и дори една звезда се спряла да го погледа...

– Защото то не било обикновено бебе – казва Анук и Розет я слуша в захлас. – Било особено бебе, също като теб, и скоро ти също ще имаш рожден ден...

Рождество. Тържество. И двете думи навеждат на мисълта за нещо изключително. Досега не бях забелязвала приликата между тях, не бях празнувала християнските празници, никога не бях мислила за пости, покаяние и изповед.

Или почти никога.

Но когато Анук беше малка, празнувахме Бъдни вечер, палехме свещи, за да пропъдим тъмнината, плетяхме венци от джел и имел, пиехме ароматно ябълково вино и коледен пунш, ядяхме печени кестени, току-що свалени от нагорещения мангал.

После се роди Розет и нещата се промениха. Край на венците от имел, на свещите и на тамяна. Сега ходим на църква, купуваме повече подаръци, отколкото можем да си позволим, слагаме ги под пластмасовата елха, гледаме телевизия и се тревожим за коледното меню. Коледните светлини може и да приличат на звезди, но отблизо се вижда, че са фалшиви: тежки гирлянди от жици и лампи, провесени над тесните улички. Магията я няма: нима не искаше точно това, Виан? – обажда се трезвият глас в главата ми, който звучи точно като гласа на майка ми, на Рижия, а сега и на Зози; глас, който ми напомня за някогашната Виан и чийто търпелив тон сякаш ме упреква.

Но тази година нещата отново ще се променят. Тиери обича традициите. Църквата, печената гъска, шоколадовото руло – в чест не само на сезона, а на всички сезони, които сме споделили досега и които ще продължим да споделяме...

Няма магия, разбира се. Е, толкова ли е лошо? Има уют и сигурност, и приятелство – и любов. Не ни ли стига? Не сме ли опитали достатъчно от другото? След като съм израснала с приказки, защо ми е толкова трудно да повярвам в щастливия край? Защо след като знам накъде ще ме отведе, все още мечтая да тръгна след Свирача от Хамелн?

Изпратих Анук и Розет да си легнат. После тръгнах след Рижия и Тиери. Не се забавих много – може би с три минути, най-много с пет, – но когато излязох на все още оживената улица, бях почти сигурна, че Рижия вече си е отишъл, вече е потънал в лабиринта на Монмартър. И все пак трябваше да се уверя. Запътих се към "Сакре Кьор" и там сред тълпите от туристи и минувачи различих познатия силует на Тиери, който вървеше към площад "Далида" с ръце в джобовете, устремен напред като накокошинен петел.

Върнах се, завих наляво по една калдъръмена уличка и излязох на "Плас дю Тертр". Рижия никъде не се виждаше. Беше си отишъл. Естествено – защо да остава? – и въпреки това аз продължавах да се въртя в единия край на площада, да зъзна (бях излязла без палто) и да се вслушвам в звуците на вечерен Монмартър: музика от клубовете в подножието на хълма, смях, стъпки, детски гласове край коледната украса в отсрещния край на площада, уличен музикант, свирещ на саксофон, откъслечни разговори, подхванати от вятъра...

Най-после го забелязах: неподвижният му силует привлече вниманието ми. Парижаните са като риби в плитчина – ако спрат да се движат дори за миг, ще умрат. А той стоеше почти невидим в примигващия кръг светлина под червения неонов надпис на едно кафене. Гледаше безмълвно, чакаше нещо... Чакаше мен...

Затичах се през площада. Обвих ръце около него и в първия миг се уплаших, че няма да отвърне на прегръдката ми. Усещах напрежението в тялото му, виждах бръчката между веждите му, на ярката светлина той изглеждаше непознат.

И тогава ме прегърна – отначало сдържано, както ми се стори, после с ожесточение, което противоречеше на думите му:

– Нямаш работа тук, Виан.

Има една вдлъбнатина точно на извивката на рамото му, която идеално пасва на челото ми. Аз я намерих и положих глава на нея. Той миришеше на нощ, на бензин, на кедрово дърво, на пачули, на шоколад, на катран, на вълна и най-вече на себе си – ухание, бегло и познато като повтарящ се сън.

– Знам – казах му аз.

И въпреки това не можех да го пусна. Достатъчна беше една дума, едно изречение, една гримаса. Аз съм с Тиери. Не се меси. Всичко друго би било безсмислено, мъчително и обречено от самото начало. И въпреки това...

– Радвам се да те видя, Виан – гласът му, макар и тих, беше необичайно напрегнат.

Усмихнах му се.

– И аз се радвам, че си тук. Но защо чак сега? След толкова време...

Когато свива рамене, Рижия изразява много неща. Безразличие, презрение, недоумение, дори ирония. Така или иначе главата ми изскочи от удобната вдлъбнатина и това ме върна обратно на земята.

– И да ти кажа, това ще промени ли нещо?

– Може би.

Той отново сви рамене.

– Няма причина. Харесва ли ти тук?

– Разбира се.

Винаги съм искала точно това. Сладкарница, къща, училище за децата. Един и същ изглед от прозореца всеки ден. И Тиери...

– Просто не мога да си те представя тук. Мислех, че е нещо временно. Че един ден просто ще...

– Какво? Ще се вразумя? Ще се откажа? Ще тръгна на път, ще живея ден за ден, ще се местя постоянно като теб и другите речни плъхове?

– По-добре плъх, отколкото птица в клетка.

Стори ми се, че едва сдържа нервите си. Говореше все така тихо, но южняшкият му акцент се долавяше по-ясно – често става така, когато се ядоса. Осъзнах, че може би нарочно се опитвам да го ядосам, да го подтикна към свада, след която и той, и аз няма да имаме избор. Заболя ме от тази мисъл, но знаех, че не съм далеч от истината. Може би и той си помисли същото, защото ме погледна и се усмихна.

– Ами ако ти кажа, че съм се променил?

– Не си се променил.

– Откъде знаеш?

О, знам. И сърцето ме боли, защото го виждам същия, какъвто го помня. Но аз съм се променила. Децата ми ме промениха. Вече не мога да правя каквото искам. А това, което искам, е...

– Виж – започнах аз, – много ми е приятно, че си тук. Радвам се, че дойде. Но вече е късно. Сега съм с Тиери. Той е много мил – ще разбереш, като го опознаеш. Направи толкова много за Анук и Розет...

– А ти обичаш ли го?

– Моля те...

– Попитах те дали го обичаш.

– Разбира се.

Той пак сви рамене, този път с видимо презрение.

– Поздравления, Виан.

Оставих го да си отиде. Какво друго можех да направя? Ще се върне, мислех си. Трябва да се върне. Но досега не се е появил; не остави нищо, нито адрес, нито телефонен номер – всъщност не ми се вярва Рижия да има телефон. Доколкото знам, той никога не е имал дори телевизор: казва, че предпочита да гледа небето, тази гледка никога не го отегчава и никога не се повтаря.

Чудя се къде ли е отседнал. На лодка, така каза на Анук. На шлеп, мисля си аз, може би от онези, които превозват товари по Сена. Или на речно корабче, ако е успял да намери някое, което да купи евтино. Повредено, по всяка вероятност, развалина, която поправя след работа, закърпва, приспособява към себе си. Рижия проявява безгранично търпение към лодките. Към хората обаче...

– Дали Рижия ще дойде днес, мамо? – попита Анук на закуска.

Чакала е цяла нощ, преди да попита. Но Анук рядко говори необмислено: тя претегля, размишлява и тогава говори, започва с тържествен, малко предпазлив тон, като детектив от телевизионен сериал, който иска да се добере до истината.

– Не знам – отвърнах ѝ аз. – Зависи от него.

– А ти искаш ли да дойде? – упорството винаги е било едно от основните качества на Анук.

Въздъхнах.

– Сложно е.

– Защо? Не ти ли харесва вече? – ясно долових предизвикателната нотка в гласа ѝ.

– Не, Анук, не е там работата.

– Тогава къде е?

За малко да се разсмея. В нейните очи всичко изглежда много праволинейно, сякаш животът ни не е къщичка от карти, в която всяко решение, всеки избор е старателно закрепен върху множество други възможности и решения, несигурно подредени едно върху друго, готови да трепнат, да помръднат при всеки наш дъх...

– Виж, Нану. Знам, че харесваш Рижия. И аз го харесвам. Много. Но не бива да забравяш... – аз търсех подходящите думи. – Рижия прави каквото иска, винаги е правил така. Никога не се задържа на едно място. И в това няма нищо лошо, защото е сам. Но ние трите имаме нужда от нещо повече.

– Ако живеехме с Рижия, той нямаше да бъде сам – разсъдливо заключи Анук.

Не можах да не се разсмея, макар че душата ме болеше. Рижия и Анук са странно еднакви. И двамата разсъждават в абсолютни величини. И двамата са упорити, потайни и заплашително злопаметни.

Опитах се да ѝ обясня.

– Той обича да бъде сам. През цялата година живее на реката, спи на открито, не може да понася затворени помещения. Ние не можем да живеем така, Нану. Той го знае. Ти също.

Тя ме измери с непроницаем, изпитателен поглед.

– Тиери го мрази. Сигурна съм.

Е, след миналата вечер не мисля, че някой може да се съмнява в това. Видяхме гръмогласното му тролско веселие, откритото му презрение, ревността му. Но Тиери не е такъв, помислих си аз. Нещо трябва да го е разстроило. Може би сцената в "Мезон Роз"?

– Тиери не го познава, Нану.

– Тиери не познава и нас.

Тя се качи в стаята си с два кроасана в ръце и поглед, който обещаваше по-нататъшно продължение на разговора. Аз влязох в кухнята, направих горещ шоколад, седнах и го гледах, докато изстина. Мислех си за февруари в Ланскене, за цъфналите мимози по бреговете на Тан, за циганите от реката с техните дълги тесни лодки, толкова много и наредени толкова нагъсто, Че човек почти можеше да мине по тях до другия бряг...

И за мъжа, който седеше сам и гледаше реката от покрива на лодката си. Не се отличаваше чак толкова от останалите и въпреки това аз веднага го забелязах. Някои хора сияят. Той е един от тях. И дори сега, след толкова време, аз все още чувствам как това сияние ме привлича. Ако не бяха Анук и Розет, може би щях да тръгна след него. В края на краищата има и по-лоши неща от бедността. Но аз трябва да дам на децата си нещо повече. Затова съм тук. И не мога отново да се върна към живота на Виан Роше, към  Ланскене. Дори заради Рижия. Дори заради себе си.

Все още седях в кухнята, когато влезе Тиери. Беше девет часа и небето отвън все още тъмнееше, до мен долиташе далечният влажен шум на минаващите коли и биенето на камбаните в малката църква на "Плас дю Тертр".

Той седна безмълвно срещу мен и от палтото му се разнесе мирис на тютюн и на парижка мъгла. Поседяхме трийсет секунди в мълчание, после Тиери протегна ръка и я  сложи върху моята.

– Извинявай за снощи – започна той.

Аз взех чашата си и надзърнах вътре. Явно бях изтървала млякото: изстиналият шоколад се беше покрил с набръчкана ципа. Каква небрежност, помислих си.

– Ян – каза Тиери.

Погледнах го.

– Извинявай – повтори той. – Бях изнервен. Исках всичко да бъде идеално. Да излезем да обядваме, после да ти кажа за апартамента и за това, че съм уредил час за бракосъчетание – в същата църква, където са се венчали родителите ми...

– Какво? – учудих се аз.

Тиери стисна ръката ми.

– В "Нотър Дам дез Апотър". След седем седмици. Някой е отменил резервацията си, а аз познавам свещеника – преди време му помогнах за един ремонт...

– Какво говориш? – попитах аз. – Тормозиш децата ми, държиш се грубо с моя приятел, излизаш, без да кажеш и дума, а после очакваш да обсъждам с теб апартаменти и сватбени приготовления?

Тиери се усмихна тъжно.

– Извинявай – каза той. – Не ми е смешно, но... още не си се научила да ползваш телефона, нали?

– Какво?

– Просто включи телефона.

Включих го и получих ново съобщение, изпратено от Тиери в осем и трийсет предишната вечер.

Обичам те до лудост. Нямам друго извинение.

Ще се видим утре в 9.

Тиери.

– О – измънках аз.

Той взе ръката ми в своята.

– Наистина съжалявам за снощи. Този твой приятел...

– Рижия – казах аз.

Тиери кимна.

– Знам, че може да ти се стори смешно. Но като го видях с теб и Ани, как си говорите, сякаш се познавате от години... Това ми напомни колко много неща не знам за теб. За хората, които си познавала, за мъжете, които си обичала...

Погледнах го с учудване. Тиери винаги е проявявал забележителна незаинтересованост по отношение на миналото ми. Това е едно от нещата, които веднага ми харесаха у него. Липсата на любопитство.

– Той не е безразличен към теб. Дори аз го виждам.

Въздъхнах. Винаги се стига до това. Въпроси, догадки, добронамерени, но изпълнени с подозрения.

Отдалеч ли идвате? За къде пътувате? При роднини ли ще отседнете?

Мислех, че с Тиери имаме уговорка. Аз не говоря за развода му, той не разпитва за миналото ми. Така е удобно – или беше довчера.

Рижия улучи момента, казах си с горчивина. Но той си е такъв. И сега гласът му в главата ми се слива с този на вятъра.

Не се заблуждавай, Виан. Не можеш да се установиш тук. Мислиш, че си в безопасност в малката си къщичка. Но и аз като вълка от приказката знам, че не е така.

Отидох в кухнята да приготвя нова доза горещ шоколад. Тиери тръгна след мен между масичките и столовете на Зози, тромав като мечок в дебелото си палто.

– Искаш да научиш повече за Рижия? – попитах аз, докато стържех шоколад в тенджерата. – Ами, запознахме се, когато живеех на юг. По онова време държах сладкарница в едно село на брега на Гарона. Той живееше в лодка на реката, пътуваше между селата, работеше каквото намери: дърводелство, редене на покриви, бране на плодове. Два-три пъти го наемах да свърши нещо за мен. Не бях го виждала от близо четири години. Доволен ли си?

Той ме погледна смутен.

– Извинявай, Ян. Знам, че съм смешен. И нямах никакво намерение да те подлагам на разпит. Обещавам да не го правя повече.

– Никога не съм предполагала, че си ревнив – казах аз, като добавих ванилия и настъргах индийско орехче в горещия шоколад.

– Не съм – отвърна Тиери. – И за да ти го докажа... – той сложи ръце на раменете ми, за да ме накара да го погледна. – Чуй ме, Ян. Той ти е приятел. Очевидно се нуждае от пари. И тъй като наистина искам да завърша ремонта на апартамента за Коледа, а знаеш колко трудно се намират работници по това време на годината, аз му предложих работа.

Погледнах го стъписана.

– Предложил си му работа?

Тиери се усмихна.

– Наречи го покаяние – каза той. – Това е начин да ти докажа, че ревнивецът, когото видя снощи, няма нищо общо с мен. Има и друго – Тиери бръкна в джоба на палтото си. – Купил съм ти нещичко – каза той. – Исках да бъде подарък за сватбата, но...

Когато Тиери говори за "нещичко", подаръкът винаги е щедър. Четири дузини рози, бижу от "Бонд Стрийт", шалче от "Ермес". Може би е малко шаблонно – но той си е такъв. Предсказуем до мозъка на костите.

– Е?

Беше продълговато пакетче, не по-голямо от плик за писмо. Отворих го и вътре намерих кожен портфейл, в който имаше четири билета първа класа за полет до Ню Йорк на 28 декември.

Аз ги съзерцавах и мълчах.

– Ще ти хареса – каза Тиери. – Това е най-подходящото място за посрещане на Новата година. Резервирал съм стаи в прекрасен хотел – на децата много ще им хареса, – ще има сняг, музика, фойерверки... – той ме прегърна възторжено. – О, Ян, нямам търпение да ти покажа Ню Йорк!

Всъщност вече съм била в Ню Йорк. Майка ми издъхна там, насред оживена улица пред италианска закусвалня в Деня на независимостта. Тогава беше горещо и слънчево. През декември ще бъде студено. През декември в Ню Йорк хората измръзват до смърт.

– Но аз нямам паспорт – бавно произнесох аз. – Тоест имах, но...

– Срокът му е изтекъл? Аз ще се погрижа за това.

Е, всъщност срокът не е единственият проблем. Той е на друго име – на името на Виан Роше, – а как мога да му кажа това, помислих си, как да му обясня, че жената, която обича, е друга?

Но и как бих могла да го скрия? Снощната сцена ме научи, че Тиери не е толкова предсказуем, колкото си мислех. Заблудата е упорит плевел, който ако не се изкорени навреме, простира пипалата си навсякъде, заплита се, разраства се, задушава растенията, докато накрая не остане нищо освен плетеница от лъжи...

Той стоеше съвсем близо до мен, сините му очи блестяха – от тревога може би. Миришеше на нещо странно утешително, като окосена трева или стара книга, или борова смола, или хляб. Приближи се още повече и аз почувствах как ръцете му ме обгръщат, как главата ми ляга на рамото му (но къде беше малката вдлъбнатина, сякаш създадена само за мен?) и усещането беше толкова познато – усещане за безопасност, – но този път долових и напрежение. Съвсем ясно, като електрически жици, които всеки момент щяха да се докоснат...

Устните му намериха моите. Пак същото напрежение. Като статично електричество помежду ни, отчасти приятно, отчасти не. Улових се, че мисля за Рижия. Проклет да си. Не сега. Тази бавна целувка. Отдръпнах се.

– Виж, Тиери. Трябва да ти обясня.

Той ме погледна.

– Какво трябва да ми обясниш?

– Името на паспорта ми... името, което ще трябва да запишат в гражданското... – аз поех дълбоко дъх. – Не е същото като това, което използвам сега. Смених го. Това е дълга история. Трябваше да ти кажа по-рано, но...

Тиери ме прекъсна.

– Няма значение. Няма нужда да ми обясняваш. Всички имаме тайни, за които предпочитаме да не говорим. Какво ме интересува, че си сменила името си? Интересува ме какъв човек си, а не дали си Франсин или Мари-Клод, или дори – опазил ме Бог – Кюнегонд.

Аз се усмихнах.

– Не се ли сърдиш?

Той поклати глава.

– Обещах да не те разпитвам повече. Миналото си е минало. Не ми трябва да знам. Стига да не ми кажеш, че си била мъж или нещо такова...

Това ме накара да се разсмея.

– Няма такава опасност.

– Предполагам, че бих могъл да проверя. За всеки случай.

Той сключи ръце на гърба ми. Целувката му стана по-страстна, по-настоятелна. Тиери никога не настоява. Старомодната му почтителност е едно от нещата, които винаги съм харесвала у него, но днес като че ли е различен – долавям намек за отдавна сдържани страсти, нетърпение, жажда за нещо повече. В първия миг се оставям на течението: ръцете му пълзят към талията ми, към гърдите ми. В начина, по който целува устните ми и лицето ми, има нещо детински лакомо, сякаш се опитва да заграби колкото може повече от мен, и през цялото време шепне: "Обичам те, Ян, желая те, Ян..."

Почти през смях спрях да си поема дъх.

– Не тук. Девет и половина минава...

Тиери изръмжа шеговито като мечок.

– Да не мислиш, че ще чакам седем седмици?

И изведнъж прегръдката му също стана мечешка – той ме притисна силно към себе си, – и аз усетих мускусната миризма на пот заедно със застоялия мирис на пури, и за пръв път, откакто се познавахме, си представих как правим любов, голи и потни между чаршафите, и неочаквано се стреснах, учудена от отвращението, което тази мисъл предизвика у мен...

Опрях ръце в гърдите му.

– Тиери, моля те...

Той се озъби.

– Зози ще дойде всеки момент...

– Тогава да се качим горе, преди да е дошла.

Почувствах, че се задушавам. Миризмата на пот се усили, примесена с мирис на студено кафе, сурова вълна и бира от снощи. Тази смесица не ми подейства утешително: извика в съзнанието ми спомени за претъпкани барове, за бягства в последната минута и за пияни непознати в тъмното. Ръцете на Тиери бяха груби и настоятелни, осеяни със старчески петна, обрасли с косми.

Спомних си ръцете на Рижия. С ловки като на джебчия пръсти, с машинно масло под ноктите.

– Хайде, Ян.

Той ме дърпаше към вратата. Очите му блестяха в очакване. Изведнъж ми се прииска да го изгоня, но вече беше късно. Бях взела решение. Няма връщане назад, помислих си. Тръгнах с него към стълбите...

Една електрическа крушка се пръсна с пукот като конфети.

На главите ни се изсипа натрошено стъкло.

Горе се разнесе шум. Розет беше будна. Разтреперих се от облекчение.

Тиери изруга.

– Трябва да отида при Розет – казах аз.

Той издаде звук, който не приличаше много на смях. Последна целувка – но моментът беше отминал. С крайчеца на окото си забелязах нещо златисто, което блестеше в тъмния ъгъл – може би слънчево зайче или някакво отражение...

– Тиери, трябва да отида при Розет.

– Обичам те – каза той.

Знам, че ме обичаш.

Минаваше десет часа и Тиери тъкмо си беше тръгнал, когато влезе Зози, загърната в просторно палто, с виолетови ботуши с платформи и голяма картонена кутия, която носеше с две ръце. Кутията изглеждаше тежка – леко задъхана, Зози внимателно я сложи на пода.

– Извинявай, че закъснях – каза тя. – Това чудо тежи доста.

– Какво е? – попитах аз.

Зози се усмихна. Отиде до витрината и извади червените обувки, които стояха там от две седмици.

– Реших, че е време да направим малка промяна. Какво ще кажеш за нова витрина? Все пак тази подредба не беше за постоянно, а и, честно казано, тези обувки ми липсват.

Аз се усмихнах.

– Разбира се.

– Затова донесох някои неща от битпазара – тя посочи картонената кутия. – Имам една идея, която ми се иска да изпробвам.

Погледнах кутията, после Зози. Все още треперех от посещението на Тиери, от внезапната поява на Рижия и от усложненията, които знаех, че ще последват, и неочакваната топлота на този простичък жест за малко да ме разплаче.

– Нямаше нужда да го правиш, Зози.

– Глупости. За мен е удоволствие – тя ме погледна изпитателно. – Случило ли се е нещо?

– О, проблеми с Тиери – аз направих опит да се усмихна. – Напоследък се държи странно.

Зози сви рамене.

– Не се учудвам – каза тя. – Ти се справяш добре. Търговията върви. Нещата тук най-после се нареждат.

Намръщих се.

– Какво имаш предвид?

– Имам предвид – търпеливо заговори Зози, – че Тиери иска все така да бъде Дядо Коледа, принц от приказките и ангел хранител, събрани в едно. Докато ти имаше затруднения, всичко беше наред – той те водеше на вечеря, купуваше ти дрехи, обсипваше те с подаръци, – но сега нещата при теб се промениха. Вече нямаш нужда от спасяване. Някой му отне любимата кукла Пепеляшка и я замени с истинска жена – трудно му е да го преглътне.

– Тиери не е такъв – казах аз.

– Наистина ли?

– Е... – усмихнах се. – Може би... мъничко.

Тя избухна в смях и аз се разсмях заедно с нея, макар че думите ѝ ме смутиха. Разбира се, Зози е много наблюдателна. Но не трябваше ли самата аз отдавна да съм забелязала тези неща?

Зози отвори картонената кутия.

– Защо не си дадеш малко почивка? Иди да полегнеш. Поиграй си с Розет. Не се тревожи. Ако дойде, ще те повикам.

Това ме озадачи.

– Кой ако дойде? – попитах аз.

– О, стига, Виан...

– Не ме наричай така!

Тя се усмихна.

– Рижия, разбира се. За кого мислиш, че говоря, за папата?

Аз я погледнах.

– Той няма да дойде днес.

– Откъде си толкова сигурна?

Казах ѝ каквото знаех от Тиери: за апартамента и как той държи да се нанесем там за Коледа, за самолетните билети до Ню Йорк, за това как е предложил на Рижия работа на "Рю дьо ла Кроа"...

Зози се учуди.

– Наистина ли? – попита тя. – Е, ако Рижия приеме, значи наистина има нужда от пари. Не си представям да се съгласи от добри чувства.

Аз поклатих глава.

– Каква бъркотия. Защо не ме предупреди, че ще идва? Можех да предотвратя това положение. Поне щях да бъда подготвена...

Зози седна на масата в кухнята.

– Той е бащата на Розет, нали?

Не ѝ отговорих, само се обърнах да включа фурната. Мислех да изпека бисквити с джинджифил, от онези, които се окачат на коледната елха, глазирани, захаросани и вързани с цветни панделки...

– Разбира се, това не е моя работа – продължи Зози. – Ани знае ли?

Поклатих глава.

– Някой знае ли? Рижия знае ли?

Изведнъж силите ми ме напуснаха и аз побързах да седна на един стол: чувствах се така, сякаш тя бе срязала конците ми и внезапно аз бях останала безмълвна, безпомощна и неподвижна.

– Не мога да му кажа сега – прошепнах накрая.

– Е, той не е глупав. Ще се досети.

Аз поклатих глава. За пръв път имах причина, да се радвам, че Розет не е като другите – макар че е почти на четири години, тя все още изглежда и се държи като двегодишно дете, така че кой би повярвал в нещо толкова невероятно?

– Много е късно за това. Преди четири години може би щях да му кажа, но не и сега.

– Защо? Скарахте ли се?

Говори точно като Анук. И преди да се усетя, вече ѝ обяснявах, че нещата не са толкова прости, че къщите трябва да се строят от камък, защото когато задуха вятърът, само здравият камък ще му попречи да ни отвее...

Защо се преструваш,

пита гласът на Рижия в главата ми.

Защо постоянно се опитваш да се слееш със средата? Какво има у тези хора, защо искаш да бъдеш като тях?

- Не, не сме се карали – казах аз. – Просто... всеки тръгна по пътя си.

Изведнъж в съзнанието ми изникна поразително ясна картина: Свирачът от Хамелн свири на флейтата си и децата го следват, а едно подтичва най-отзад, навлиза в планината и тя се затваря след него...

– И какво ще правиш с Тиери? – попита Зози.

Добър въпрос, помислих си аз. Дали подозира? И той не е глупав, но като че ли е сляп, което може да се дължи или на самонадеяност, или на доверчивост, или и на двете. И все пак е подозрителен към Рижия. Снощи го забелязах – изпитателният поглед, инстинктивното отвращение на стабилния градски предприемач към скитника, циганина, пътешественика...

Човек сам избира семейството си, Виан.

– Е, предполагам, че вече си взела решение.

– И то е правилното. Сигурна съм.

Но чувствах, че тя не ми вярва. Сякаш го виждаше във въздуха около мен – как се навива като захарен памук на клечка. Но има различни видове любов; и когато горещата, егоистична, гневна любов е отдавна изгоряла, мога само да благодаря на всички богове за мъже като Тиери, стабилни мъже без въображение, които мислят, че "страст" е само дума от книгите, също като "магия" или "приключение".

Зози все така ме наблюдаваше с търпелива полуусмивка, сякаш очакваше да кажа още нещо. И тъй като аз не го направих, тя сви рамене и ми подаде чиния с "просячета". Зози ги прави точно като мен: шоколадът е достатъчно тънък, за да се чупи лесно, но достатъчно плътен, за да задоволи апетита, отгоре е щедро поръсен с едри стафиди, има орех, бадем, виолетка, захарна розичка.

– Опитай едно – каза тя. – Как ти се струва?

От малката линийка с "просячета" се разнесе барутният мирис на шоколад, ухаещ на лято и безвъзвратно отминало време. Когато за пръв път го целунах, той също имаше вкус на шоколад, а от земята, на която лежахме един до друг, се разнасяше аромат на влажна трева и докосването му бе неочаквано нежно, и косата му грееше като летни невени на угасващата светлина...

Зози още държеше пред мен линийката с "просячета". Тя е от синьо стъкло, с малко златно цветче от едната страна. Евтина дреболия, но аз държа на нея. Рижия ми я подари в Ланскене и оттогава я нося навсякъде със себе си – в багажа си, в джобовете си, като талисман.

Вдигнах глава и видях, че Зози ме гледа. Очите ѝ бяха далечно, приказно сини, като синевата, която човек вижда насън.

– Нали няма да кажеш на никого? – попитах я аз.

– Разбира се, че не.

Тя взе един бонбон с тънките си пръсти и ми го подаде. Плътен горчив шоколад, напоени с ром стафиди, ванилия, роза и канела...

– Опитай, Виан – каза Зози усмихната. – Случайно знам, че тези са ти любимите.

Понеделник, 3 декември

ДОБРЕ СВЪРШЕНА РАБОТА, НЕ ЧЕ ИСКАМ ДА СЕ ХВАЛЯ. Голяма част от работата ми тук е като жонглиране: трябва да задържа във въздуха голям брой топки, кинжали и горящи факли, и то колкото може по-дълго...

Трябваше ми известно време, за да се погрижа за Рижия. Този човек е като бръснач, който може да те пореже, с него трябва да се внимава и аз впрегнах всичките си усилия, за да го накарам да остане. Но все пак успях да го задържа в събота вечер и с помощта на някоя и друга окуражителна дума засега съумявам да го контролирам.

Трябва да призная, че не беше лесно. Първата му мисъл беше да тръгне веднага натам, откъдето е дошъл, и никога повече да не се върне. Нямаше нужда да се взирам в цветовете му, за да го разбера: четеше се в очите му, докато той крачеше надолу по хълма с разпиляна коса и ръце в джобовете, стиснати в юмруци. Тиери също вървеше след него, така че се наложи да разчистя пътя с малко заклинание, което да го накара да се подхлъзне: това го забави за секунди, а аз настигнах Рижия и го хванах за ръката.

– Не можеш просто да си тръгнеш – казах. – Има някои неща, които не знаеш.

Той издърпа ръката си, без да забавя крачка.

– Защо мислиш, че искам да ги знам?

– Защото я обичаш – отговорих аз.

Рижия само сви рамене и продължи да върви.

– И защото тя се колебае, но не знае как да каже на Тиери.

Сега вече ме слушаше. Забави крачка. Аз се възползвах от възможността и надрасках направо на гърба му нокътя на Едно Ягуар – знак, от който би трябвало да се закове на място, но Рижия инстинктивно се отърси от него.

– Хей, спри! – извиках аз по-скоро смутена, отколкото нещо друго.

Той ме изгледа с диво любопитство.

– Трябва да ѝ дадеш време.

– За какво?

– За да реши какво точно иска.

Рижия спря на място и ме погледна още по-изпитателно. Това направо ме подразни – той очевидно беше сляп за всеки друг освен за Виан, – но си казах, че по-късно ще имам време за това. Засега просто трябваше да го задържа тук. После можех да го накарам да си плати.

Междувременно Тиери се беше окопитил и вървеше по улицата право към нас.

– Сега нямаме време да говорим – казах аз. – Да се срещнем в понеделник след работа.

– Работа? – попита Рижия и се разсмя. – Да не мислиш, че ще работя за него?

– По-добре го направи. Ако искаш да ти помогна.

След това имах достатъчно време да пресрещна Тиери.

Той спря само няколко метра по-нататък, прегърбен в кашмиреното си палто, погледна ме, погледна и Рижия зад мен с гневни черни очи, които блестяха като очи копчета на внезапно подивял плюшен мечок.

– Всичко провали – тихо му казах аз. – Какво те прихвана, защо се държа така? Ян е много разстроена...

Тиери се наежи.

– Какво съм направил? Просто...

– Няма значение какво си направил. Аз бих могла да ти помогна, но трябва да се държиш добре.

Бързо очертах с пръсти знака на Господарката Кървава луна. Това като че ли го успокои: той ме погледна стреснат. Отново атакувах, този път с властния знак на Едно Ягуар, и видях как цветовете му леко избледняха.

Толкова по-лесен е от Рижия, помислих си аз. Толкова по-лесно се поддава. С няколко думи му нахвърлях плана си.

– Просто е – казах. – Няма начин да загубиш. Ще се покажеш като великодушен човек. Ще получиш помощта, която ти е необходима за завършването на ремонта. Ще виждаш Ян по-често. И освен това – добавих аз още по-тихо – ще можеш да го наглеждаш.

Е, това свърши работа. Знаех, че така ще стане. С такова приятно съчетание на суетност, подозрителност и непоклатима самоувереност почти нямаше нужда да пускам в ход чара си – Тиери и сам се справи.

Да, той започва да ми харесва. Толкова удобен, толкова предсказуем, без остри ръбове, на които да се порежеш. И най-хубавото е, че толкова лесно се поддава на чар – една усмивка, една дума и е мой. За разлика от Рижия с неговите сърдити черти и вечно подозрителен поглед.

Проклет да е, помислих си. Какво не му харесва у мен? Изглеждам като Виан, говоря като Виан – трябваше отдавна да съм го спечелила. Но някои хора са по-неподатливи от други, а и досега все не улучвах подходящия момент. Все пак мога да почакам – поне няколко дни. И ако чарът не свърши работа, ще го направят химикалите.

Днес чаках с нетърпение да затворим сладкарницата, не свалях поглед от часовника. Денят ми се стори много дълъг, но аз го прекарах относително приятно, докато отвън дъждът бавно се превръщаше в мъгла и потокът от хора се нижеше като насън, като от време на време някой спираше да погледне недовършената витрина, с която "Льо Роше дьо Монмартър" сега прилича на сценка от куклен театър.

Никога не подценявайте въздействието на една витрина. Очите са огледало на душата, казват хората; а витрината – това са очите на магазина, очи, грейнали радостно и обещаващо. Старата витрина също беше хубава с моите червени обувки, пълни с шоколадови бонбони, но знам, че сега, когато Коледа идва с бърза крачка, трябва да помислим за нещо по-вълшебно от чифт обувки, ако искаме да привлечем клиентите.

Затова нашата витрина се превърна в календар на Коледните пости, украсен с парчета коприна и осветен с една-единствена жълта лампа. Самият календар се състои от стара къщичка за кукли, която купих от битпазара, прекалено стара, за да привлече вниманието на съвременно дете, твърде занемарена, за да представлява интерес за колекционерите – покривът ѝ е подлепен надве-натри, отпред е напукана и залепена с тиксо; точно това, което търсех.

Къщичката е достатъчно голяма, за да запълни цялата витрина, с полегат скосен покрив и боядисана фасада, която се отваря на четири места, за да може да се гледа вътре. Засега е изцяло затворена, а аз сложих и щори на прозорците, през които се процежда приятна златиста светлина.

– О! – възкликна Виан, когато ме видя да се трудя над нея. – Какво е това, сцена от раждането на Исус?

Аз се усмихнах.

– Не точно. Изненада.

Затова днес се трудих цял ден, като преди това закрих витрината от любопитни очи с помощта на голямо парче коприна в червено и златисто, зад което трябваше да се извърши преобразяването.

Започнах от декорите. Около къщата направих мъничка градинка: езерце от късче синя коприна, върху която плуваха шоколадови патета, река, пътечка, посипана с цветни захарни кристалчета, дървета и храсти от двете ѝ страни, направени от домакински четки и цветна хартия и поръсени отгоре със захарен сняг, захарни мишлета, които изскачаха от къщичката – приличаше на приказка...

Работата по декорите ми отне половин ден. Малко преди дванайсет дойдоха Нико и Алис – те сега са неразделни

– И останаха да се полюбуват на украсата. Той купи кутия от любимите си сладки, докато Алис гледаше с широко отворени очи как поправям и разкрасявам фасадата на къщата с тънка струйка шоколадова глазура.

– Прекрасно е – каза тя. – По-хубаво, отколкото в "Галери Лафайет".

Трябва да призная, че сладкарската работа е на ниво. Полукъща, полуторта, със захарни рюшчета по прозорците, захарни водоливници по покрива, захарни колони пред вратите и спретнати преспи сняг по всички первази и комини.

През обедната почивка повиках Виан да види къщичката.

– Харесва ли ти? – попитах аз. – Още не е завършена, но... как ти се струва?

Тя помълча малко. Но цветовете ѝ веднага ми казаха всичко, което исках да знам – грейнаха толкова ярко, че изпълниха цялото помещение. А какво беше това в очите ѝ – сълзи? Да. Така ми се стори.

– Прекрасна е – каза накрая Виан. – Просто... прекрасна.

Престорих се на смутена.

– Е, чак пък...

– Наистина, Зози. Толкова много ми помагаш.

Видя ми се неспокойна. Нищо чудно: знакът на Ехекатл е могъщ – символ на пътешествията, промените, вятъра; и тя сигурно е усетила как той плете нишките си около нея, може би дори вътре в нея (моите "просячета" са специални в много отношения), химията му взаимодейства с нейната, променя я, прави я непостоянна...

– А аз дори не ти плащам нормална заплата – каза Виан.

– Плащай ми в стока – предложих аз с усмивка. – Шоколадови бонбони на корем.

Тя поклати глава, намръщи се, сякаш се заслуша в нещо отвън, но мъглата поглъщаше всички звуци.

– Толкова съм ти задължена. И досега не съм направила нищо за теб...

Виан млъкна, сякаш дочу шум или я осени мисъл, толкова неочаквана, че временно я накара да загуби ума и дума. Сигурно и това беше работа на "просячетата", любимите ѝ бонбони, които ѝ напомняха за по-щастливи времена...

– Сетих се – каза тя и лицето ѝ грейна. – Можеш да се пренесеш тук. Да живееш при нас. Стаите на мадам Пусен стоят празни. Никой не ги използва. Не е кой знае какво, но е по-добре от твоя пансион. Можеш да живееш с нас, да се храниш с нас – децата ще се зарадват, а в момента нямаме нужда от допълнителни помещения, – а на Коледа, когато се изнесем...

Лицето ѝ посърна, но съвсем леко.

– Ще ви преча – отговорих аз и поклатих глава.

– Няма. Честна дума. Ще работим повече часове. Така ще ни направиш услуга.

– Ами Тиери? – попитах.

– Какво? – попита Виан с леко предизвикателен тон. – Нали ще направим както той иска? Ще се преместим на "Рю дьо ла Кроа". Защо дотогава да не поживееш с нас? А когато се изнесем, ще можеш да наглеждаш сладкарницата. Да следиш работата тук. Той и без това го предложи – каза, че ще имаме нужда от управител.

Аз се престорих, че обмислям предложението ѝ. Дали Тиери е станал нетърпелив? Дали ѝ е показал по-необузданата си страна? Трябва да призная, че подозирах нещо такова; а сега, когато се появи Рижия, тя иска да държи и двамата на разстояние, поне докато вземе решение...

Компаньонка. Това ѝ трябва сега. И какъв по-добър избор от приятелката ѝ Зози?

– Но ние се познаваме съвсем отскоро – казах ѝ аз. – Може да съм престъпничка.

Виан се разсмя.

– Не, не може.

Което показва колко добре ме познаваш.

– Добре – съгласих се аз. – Споразумяхме се.

Поредното попадение в целта.

Вторник, 4 декември

ТАКИВА МИ ТИ РАБОТИ. ТЯ СЕ МЕСТИ ПРИ НАС. НАПРАВО  велико, както би казал Жан-Лy. Вчера донесе малкото неща, които има. Никога досега не съм виждала човек с толкова малко багаж, освен може би нас с мама по времето, когато постоянно се местехме. Два куфара, единият с обувки, другият с останалите ѝ вещи. За десет минути си подреди нещата и все едно, че винаги е живяла тук.

Стаята ѝ все още е пълна със старите мебели на мадам Пусен: старчески мебели като разкривен гардероб, който мирише на молци, ракла с дебели бодливи одеяла. Пердетата са в кафяво и бежово на розички, има продънено легло с дюшек от конски косъм и огледало на петна, в което всички изглеждат като болни от чума. Старческа стая, но не се съмнявам, че Зози за нула време ще я преобрази.

Снощи ѝ помогнах да извади нещата си от куфарите и ѝ дадох една торбичка със сандалово дърво от моя гардероб, за да премахне старческата миризма.

– Така е добре – каза Зози усмихната, докато окачаше дрехите си в стария гардероб. – И аз донесох някои неща, за да разведрим обстановката.

– Какви неща?

– Ще видиш.

И я разведрихме. Докато мама приготвяше вечеря, а аз изведох Розет да види отново коледната украса на "Плас дю Тертр", Зози се трудеше в стаята горе. Отне ѝ не повече от час: когато пак се качих да видя стаята, не можах да я позная. Старите кафяви пердета бяха заменени с големи парчета плат като за сари – едното червено, другото синьо. С трето парче (този път лилаво със сребристи нишки) Зози беше покрила леглото на старата дама, над камината беше окачила двоен гирлянд от малки цветни лампички, а на полицата вместо украса беше наредила всичките си обувки, чифт по чифт.

Имаше и пъстър килим от кръпки, и лампа, на която беше окачила обеците си, които висяха по края на платнения лампион, а една от шапките ѝ висеше на стената на гвоздей, на който преди имаше картина. Зад вратата висеше китайски копринен пеньоар, а по ръба на чумавото огледало Зози беше наредила пеперуди с искрящи камъчета като онези, които понякога носи в косата си.

– Е-ха! – извиках аз. – Тази стая страшно ми харесва.

В стаята имаше и особена миризма, нещо сладко, което по някаква причина ми напомни за църква и за Ланскене.

– Това е тамян, Нану – каза Зози. – Винаги паля тамян в стаята си.

Беше хубав тамян, такъв, какъвто се слага на горещи въглени. Преди и ние с мама палехме тамян, но вече отдавна не го правим. Може би защото цапа, но пък мирише хубаво, а и безредието в стаята на Зози ми се струва много по-уютно от всякакви представи за ред и чистота.

После тя извади от дъното на куфара си бутилка гренадин и всички си направихме нещо като пиршество с шоколадова торта и сладолед за Розет, и когато се приготвих да си лягам, беше почти полунощ, Розет беше заспала на едно от креслата, а мама миеше чиниите. И тогава погледнах Зози – с дългата коса, с гривната, окичена с висулки, с очите, грейнали като вълшебни светлинки, – и все едно видях мама, но такава, каквато беше в Ланскене, когато все още се казваше Виан Роше.

– Е, какво мислиш за коледната ми къща?

Това е новата украса на витрината, която дойде на мястото на бонбонените обувки. Тя представлява къща – и отначало си помислих, че ще бъде сцена от раждането на Исус като на "Плас дю Тертр", с бебето, влъхвите и всички роднини и приятели. Но всъщност е по-хубава. Това е вълшебна къщичка в приказна гора, точно като в книжките с картинки. И всеки ден ще се отваря вратичка с различна сцена. Днес е ред на Свирача от Хамелн и действието се развива предимно извън къщичката, наоколо дори пъплят захарни мишки – розови, бели, зелени и сини, – а Свирачът е направен от дървена щипка за пране с нарисувана рижа коса, в ръката си държи кибритена клечка вместо флейта, свири и води захарните мишки към реката от коприна...

А вътре в къщата стои кметът на Хамелн, който не иска да плати на Свирача, и наднича през прозореца. Той също е направен от щипка, с нощница от носна кърпичка и хартиена нощна шапчица на главата, а лицето му е нарисувано с флумастер и устата му е зяпнала от учудване.

И не знам защо, но по някаква причина Свирачът от Хамелн ми прилича на Рижия с червената си коса и опърпаните си дрехи, а стиснатият стар кмет ми напомня за Тиери, и неволно си мисля, че също като коледната украса на "Плас дю Тертр" това не е просто витрина, че означава нещо повече...

– Харесва ми – казах аз.

– Надявах се да ти хареса.

От креслото се разнесе сънното мърморене на Розет: тя търсеше одеялото си, което беше паднало на земята. Зози го вдигна и я зави. После се спря и докосна косата на Розет.

И изведнъж ми хрумна нещо странно. Повече от мисъл

– Вдъхновение. Може би се дължеше на къщичката, но аз се замислих за раждането на Исус и как всички се събират в яслите – животните, влъхвите, овчарите, ангелите и звездата, без никой да ги е канил, сякаш някой ги е призовал с магия...

За малко да кажа на Зози. Но имах нужда да подредя мислите си, за да съм сигурна, че няма да направя някоя глупост. Разбирате ли, спомних си нещо. Нещо, което се случи преди много време, когато още не бяхме като другите. Може би беше свързано с Розет. Горката Розет, пищеше като коте и изобщо не искаше да яде, и понякога спираше да диша без всякаква причина за секунди, дори за минути...

Бебето. Люлката. Животните...

Ангелите и влъхвите...

Какво всъщност означава влъхва? И защо ми се струва, че вече съм срещала влъхва?

Вторник, 4 декември

МЕЖДУВРЕМЕННО ТРЯБВАШЕ ДА СЕ ЗАЕМА С РИЖИЯ. Плановете ми за него не включват контакти с Виан, но същевременно не искам да се отдалечава, затова в уречения час – пет и половина – отидох на "Рю дьо ла Кроа" и зачаках да излезе.

Когато се появи, наближаваше шест. Таксито на Тиери вече беше пристигнало – той се е настанил в приятен хотел, където ще остане, докато трае ремонтът на апартамента, – но самия него още го нямаше и аз дискретно наблюдавах иззад ъгъла как Рижия чака под дъжда с ръце в джобовете и вдигната яка.

Тиери винаги се е гордял с това, че е непретенциозен, че е истински мъж, който не се страхува да се изцапа и не се държи презрително с хора, по-бедни и с по-ниско положение от него. Не е вярно, разбира се. Тиери е непоправим сноб – просто не го знае. Но това личи ясно в обноските му: в начина, по който нарича Лоран "друже", а сега и в небрежните му движения, докато заключваше сградата, проверяваше дали е заключил, нагласяше алармата, а после се обърна към Рижия учуден, все едно искаше да каже: "А, да, съвсем забравих..."

– За колко се бяхме разбрали? За стотачка? – попита той.

Сто евро на ден, помислих си аз. Не особено щедро. Но Рижия само сви рамене както винаги – жест, който вбесява Тиери и го прави нападателен. За разлика от него Рижия е много спокоен – газов котлон, включен на най-ниска степен. Но аз забелязах, че все гледа надолу, сякаш се страхува, че погледът му може да издаде нещо.

– С чек става ли? – попита Тиери.

Хитър ход, казах си аз. Разбира се, той се досеща, че Рижия няма банкова сметка, че не плаща данъци, че никой не знае дори как се казва.

– Или може би предпочиташ в брой?

Рижия отново сви рамене.

– Няма значение – отговори той.

Предпочита да загуби надница за цял ден, отколкото да отстъпи дори на милиметър.

Тиери се усмихна широко.

– Добре, ще ти напиша чек. Днес нямам много пари в брой. Сигурен ли си, че нямаш нищо против?

Цветовете на Рижия лумнаха, но той упорито си замълча.

– На чие име?

– Аз ще го попълня.

Все така усмихнат, Тиери бавно написа чека, после го подаде на Рижия, като му намигна шеговито.

– Е, ще се видим утре по същото време. Освен ако не си размислил, разбира се.

Рижия поклати глава.

– Добре тогава. До осем и половина. Не закъснявай.

После се качи в таксито, а Рижия остана с безполезния чек в ръка, прекалено унесен в мисли, за да забележи появата ми.

– Здравей – казах аз.

– Виан? – той се обърна и ме озари с усмивка, сияйна като коледно дърво. – О, ти ли си... – и лицето му посърна.

– Казвам се Зози. А ти можеш поне малко да поработиш върху чара си.

– Моля?

– Можеше поне да се престориш, че се радваш да ме видиш.

– О, извинявай – той като че ли се смути.

– Е, как върви работата?

– Не е зле – каза Рижия.

Аз се усмихнах.

– Хайде. Да потърсим някое по-сухо място, където да говорим. Къде си се настанил?

Той спомена името на една малка пресечка на "Рю дьо Клиши" – точно на такова място очаквах да отседне.

– Да отидем там. Нямам много време.

Познавах мястото – евтин занемарен пансион, където обаче приемаха плащане в брой, което за човек като Рижия е от голямо значение. Входната врата беше с електронно заключване. Видях го как набра кода – 825436 – със съсредоточен профил, озарен от ослепителното оранжево на уличното осветление. Запаметих го, за да го използвам по-късно. Всички кодове в даден момент се оказват полезни.

Влязохме. Огледах стаята му. Тъмен интериор, килим, който като че ли лепнеше под краката ми, квадратна килия с цвят на стара дъвка, където освен легло нямаше почти нищо друго: нито прозорец, нито стол, само мивка, радиатор и грозна репродукция на стената.

– Е? – попита Рижия.

– Хапни си – казах аз, като извадих от палтото си малка подаръчна кутия и му я подадох. – Сама съм ги правила. Заведението черпи.

– Благодаря – отговори той кисело и хвърли кутията на леглото, без дори да я погледне.

Отново изпитах раздразнение.

Един трюфел, помислих си, толкова много ли искам?

Символите на кутията бяха могъщи (използвах червения кръг на Господарката Кървава луна, съблазнителката, която яде сърца), но само една хапка от лакомствата вътре щеше да го направи много по-лесен за убеждаване...

– Е, кога мога да я видя? – нетърпеливо попита Рижия.

Аз седнах на ръба на леглото.

– Нещата са сложни. Разбираш ли, ти я завари неподготвена. Появи се ей така, изневиделица, и то сега, когато тя е с друг.

Той се разсмя горчиво.

– А, да. С Льо Тресе. Господин Голяма работа.

– Не се тревожи. Аз ще осребря чека ти.

Рижия ме погледна.

– Откъде знаеш за това?

– Познавам Тиери. Той е от хората, които не могат да ти стиснат ръката, без да ти строшат костите. Освен това ревнува от теб.

– Ревнува ли?

– Разбира се.

Той се усмихна, сякаш за момент му стана забавно.

– Защото аз имам всичко, нали? Пари, хубост, къща на село...

– Имаш много повече – казах му аз.

– Какво?

– Тя обича теб.

В първия миг той не каза нищо. Дори не ме погледна, но аз долових напрежението в тялото му и видях как цветовете му пламнаха – от синкаво към неоново червено. Разбрах, че думите ми са го разтърсили.

– Тя ли ти го каза? – попита Рижия.

– Не точно. Но знам, че е така.

До мивката имаше пластмасова чаша. Той я напълни с вода и я гаврътна на един дъх, после въздъхна и отново я напълни.

– Добре, ако наистина е така, тогава защо се омъжва за Льо Тресе?

Аз се усмихнах и му подадох малката кутийка, на която червеният кръг на Господарката Кървава луна искреше с карнавален блясък.

– Сигурен ли си, че не искаш бонбон?

Рижия нетърпеливо поклати глава.

– Добре – казах аз. – Само едно ми обясни: когато ме видя за пръв път, ме нарече "Виан". Защо?

– Още тогава ти казах. Защото ми заприлича на нея. Е, поне... на предишната Виан.

– Предишната Виан?

– Тя се е променила. Косата ѝ, дрехите ѝ...

– Точно така – казах аз. – Под влиянието на Тиери. Той обича да контролира нещата, много е ревнив, винаги иска да става каквото той каже. В началото се държеше добре. Помагаше ѝ за децата. Носеше ѝ подаръци, все скъпи. После започна да я притиска. Сега ѝ казва как да се облича, как да се държи, дори как да възпитава децата си. Разбира се, това, че ѝ е хазяин, само влошава нещата – по всяко време може да я изхвърли.

Рижия се намръщи и аз видях, че най-после започва да под дава. Забелязах съмнението в цветовете му и – още по-обещаващо – първите искрици гняв.

– Тя защо не ми каза? Защо не ми писа?

– Може би от страх – подхвърлих аз.

– Страх? От него?

– Може би.

Виждах как размишлява с наведена глава, съсредоточено присвил очи. По някаква необяснима причина Рижия не ми вярва и все пак не се съмнявам, че ще налапа стръвта. Заради нея, заради Виан Роше.

– Ще отида да я видя. Ще поговоря с нея...

– Това ще бъде голяма грешка.

– Защо?

– В момента тя не иска да те вижда. Трябва да ѝ дадеш повече време. Не можеш просто да се появиш изневиделица и да я накараш да избира.

Очите му ми подсказаха, че е очаквал точно това.

Аз докоснах ръката му.

– Чуй ме. Аз ще поговоря с нея. Ще се опитам да ѝ обясня твоята гледна точка. Но не я търси, не ѝ пиши, не ѝ се обаждай. Довери ми се.

– Защо да го правя? – попита той.

Очаквах, че няма да е лесно, но вече започваше да ми идва до гуша. Позволих си лека нотка на раздразнение:

– Защо ли? Защото съм ѝ приятелка и не ми е безразлично какво ще стане с нея и с децата. И ако поне за минута спреш да мислиш за нараненото си самолюбие, ще разбереш защо ѝ трябва време да помисли. Къде беше ти през последните четири години? Тя откъде може да е сигурна, че няма пак да изчезнеш? Разбира се, Тиери не е съвършен, но поне е на разположение и на него може да се разчита, което не може да се каже за теб.

Някои хора реагират по-добре на грубо отношение, отколкото на чар. Очевидно Рижия е един от тях, защото когато отново заговори, тонът му беше по-любезен:

– Разбирам – каза той. – Извинявай, Зози.

– Ще направиш ли каквото ти казах? Защото иначе няма никакъв смисъл да ти помагам.

Рижия кимна.

– Наистина ли?

– Да.

Въздъхнах. Най-трудното отмина.

Което донякъде е жалко, помислих си аз. Напук на всичко, Рижия ми се струва привлекателен. Но за всяка услуга, която боговете ни оказват, трябва да им се отплащаме с жертва. А към края на месеца аз ще искам голяма услуга от тях...

Сряда, 5 декември

ДНЕС СЮЗ ДОЙДЕ НА УЧИЛИЩЕ. СЕГА НОСИ ШАПКА вместо забрадка и се опитва да навакса пропуснатото. На обяд пак си шушукаха с Шантал и след това подхванаха старата песен с подигравателните коментари, въпросите: "Къде е приятелят ти?", и глупавите игри, в които трябваше да бъда пиян морков.

Това вече изобщо не е забавно. Вече дори не се правят, че се шегуват: сега говорят с чиста злоба, Сандрин и Шантал разправят на всички за идването си в сладкарницата миналата седмица, описват я като нещо средно между свърталище на хипита и вехтошарски магазин и се смеят като ненормални.

На всичкото отгоре Жан-Лу беше болен и аз пак станах самотната черна овца. Не ми пука, разбира се. Но не е честно: всички толкова се трудихме – и мама, и Зози, и ние с Розет, – а сега Шантал и компания ни изкарват пълни загубеняци.

По друго време изобщо нямаше да им обърна внимание. Но напоследък нещата при нас се нареждат, Зози се премести над сладкарницата и търговията върви, и всеки ден имаме много клиенти, и Рижия се появи изневиделица...

Но оттогава минаха четири дни, а той още не е дошъл да ни види. В училище постоянно мисля за него, чудя се къде държи лодката си, дали ни е излъгал за нея, дали спи под някой мост или в изоставена къща, както в Ланскене, когато мосю Муска изгори лодката му.

По време на часовете изобщо не можех да се съсредоточа, затова мосю Жестен ми направи забележка, че спя в час, и Шантал и компания се изкикотиха, а дори Жан-Лу го нямаше, за да поговоря с него.

Имаше и по-лошо: след училище, докато стоях на опашката до Клод Мьоние и Матилд Шагрен, Даниел дойде при мен с онази престорено загрижена физиономия, която е толкова типична за нея, и каза:

– Вярно ли е, че сестра ти е бавно развиваща се?

Шантал и Сюз стояха наблизо с подходящо безизразни лица. Аз обаче виждах в цветовете им как ми кроят номер, виждах, че още малко и ще избухнат в смях...

– Не разбирам за какво говориш – отговорих аз с равен глас.

Никой не знае за Розет – или поне така си мислех до днес. Но после си спомних един ден, когато Сюз дойде в сладкарницата и аз играех с Розет...

– Така чух – каза Даниел. – Сестра ти е бавно развиваща се. Всички знаят.

Е, значи толкова струва приятелството, помислих си аз. И медальончето с розов емайл, и обещанието да не казва на никого, и честната дума с ръка на сърцето...

Изгледах Сюз с яркорозовата ѝ шапка на главата (червенокосите не бива никога да носят яркорозово).

– Някои хора трябва да се научат да си гледат работата – казах аз достатъчно силно, за да ме чуят всички.

Даниел се ухили.

– Значи е вярно – отвърна ми тя и цветовете ѝ грейнаха алчно, като нажежени въглени от вятър.

Усетих как и в мен нещо пламна.

Да не си посмяла, казах ѝ аз наум.

Още една дума и...

– Разбира се, че е вярно – обади се Сюз. – Искам да кажа, че тя е... на колко? На четири или там някъде, а още не може да говори и да се храни както трябва. Майка ми казва, че е изрод. Впрочем тя изглежда точно като изрод.

– Не е вярно – промърморих аз.

– Вярно е. Тя е грозна и бавно развиваща се точно като теб.

Сюз се разсмя. Шантал също. Всички завикаха в хор: "Изрод, изрод", и аз видях как Матилд Шагрен ме гледа със светлите си тревожни очи, и изведнъж...

Бам!

Не разбрах какво точно се случи. Стана толкова бързо, за секунда – нали знаете как котка, която както см дреме и мърка, изведнъж започва да съска и да драска. Помня, че сключих пръсти като Зози в английската чайна. Не знам какво точно исках да направя, но усетих как нещо излетя от ръката ми, сякаш бях хвърлила камъче или капачка, или запалена клечка.

Във всеки случай подейства бързо: чух как Сюзан изписка, после сграбчи яркорозовата си шапка и рязко я дръпна от главата си.

– Ох! Ох!

– Какво ти е? – попита Шантал.

– Сърби ме! – проплака Сюз. Тя започна да чеше главата си и аз видях оголена розова кожа под останките от коса. – Боже, как сърби!

Изведнъж ми прилоша, почувствах слабост и гадене точно като онази вечер със Зози. Но най-лошо от всичко беше, че не съжалявах: изпитвах вълнение, както когато стане нещо лошо и вината е твоя, но никой не го знае.

– Какво има? – попита Шантал.

– Не знам! – изписка Сюзан.

Даниел изглеждаше загрижена, но само се преструваше, както когато ме попита дали Розет е бавно развиваща се, а Сандрин издаваше странни възгласи – дали от съчувствие или от възторг не можех да определя.

След малко и Шантал започна да се чеше по главата.

– Д-да нямаш ввъшки, Шантал? – попита Клод Мьоние.

В задната част на опашката се разнесе смях.

После и Даниел се оплака, че я сърби.

Сякаш някой ги беше посипал с облак сърбящ прах. Сърбящ прах или нещо по-лошо. Шантал първо изглеждаше ядосана, после уплашена. Сюзан беше почти в истерия. А аз се почувствах толкова добре...

И изведнъж си спомних нещо от времето, когато бях съвсем малка. Ден край морето, аз съм по бански и се плискам във водата, мама седи на пясъка и чете книга. Едно момче ме опръска с вода и от солта очите ми започнаха да парят. Докато минаваше покрай мен, аз го замерих с камъче – съвсем малко камъче, – без да се прицелвам.

Стана случайно...

Момчето се разплака, видях го да се държи за главата. Мама се затича към мен с уплашено лице. Прилоша ми от страха... от случайността...

Видях парчета стъкло, ожулено коляно, улично куче, което скимти под гумите на автобуса.

Това е случайност, Нану.

Бавно се отдръпнах. Не знаех дали да се смея или да плача. Беше забавно – тъй както нещо ужасно може да бъде забавно. И аз се чувствах все така добре, ужасно добре...

– Какво е това, по дяволите? – крещеше Шантал.

Каквото и да беше, не се шегуваше. Нито един сърбящ прах не действа толкова силно. Но аз не можех да видя какво става. Пред мен имаше прекалено много хора, опашката се превърна в тълпа – всички искаха да разберат какво се е случило.

Аз дори не се опитах. Знаех.

Изведнъж ми се прииска да поговоря със Зози. Тя ще знае какво да прави, помислих си, и няма да ме разпитва. Реших да не чакам автобуса, качих се на метрото и тичах през целия път от "Плас дьо Клиши" до нас. Когато влязох, едва дишах, мама беше в кухнята и приготвяше храна на Розет, и мога да се закълна, че още преди да отворя уста, Зози вече знаеше какво се е случило.

– Какво има, Нану?

Аз я погледнах. Тя беше с джинси и с бонбонените обувки, които изглеждаха по-червени, по-високи и по-лъскави от всякога, а главозамайващите им токове сияеха. Щом ги видях, се почувствах по-добре и с въздишка на огромно облекчение се отпуснах в едно от леопардовите кресла.

– Шоколад?

– Не, благодаря.

Тя ми донесе кола.

– Много ли е лошо? – попита Зози, докато ме гледаше как пресушавам чашата почти на един дъх, толкова бързо, че от носа ми започнаха да излизат мехурчета. – Ето, пийни още една и ми кажи какво е станало.

Тогава аз ѝ разказах, но тихо, за да не ме чуе мама. Наложи се да спра два пъти – веднъж, когато влязоха Нико и Алис, и втори път, когато дойде Лоран, поръча си кафе и половин час се жалва за ремонта, който трябва да направи в "Льо Пти Пенсон", за това колко е трудно да се намери водопроводчик точно преди Коледа, за проблема с имигрантите и за другите неща, от които Лоран винаги се оплаква.

Когато си тръгна, вече трябваше да затваряме и мама се зае да приготвя вечеря. Зози угаси лампите в сладкарницата, за да видя коледната къща. Свирачът от Хамелн беше изчезнал и на негово място имаше хор от шоколадови ангелчета, които пееха в захарния сняг. Толкова е красиво. Но къщата си остава загадка. Вратите са затворени, щорите са спуснати, само прозорчето на таванската стая свети.

– Може ли да надникна вътре? – попитах аз.

– Утре – каза Зози. – Защо не отидем в моята стая? Там ще довършим разговора.

Аз бавно тръгнах след нея по стълбите. Чук-чук-чук, тропаха бонбонените обувки на високите си токове, докато изкачваха тесните стъпала пред мен, все едно чукаха на вратата ми и ме молеха да им отворя.

Четвъртък, 6 декември

ТАЗИ СУТРИН ЗА ТРЕТИ ПОРЕДЕН ДЕН МЪГЛАТА  ВИСИ над Монмартър като корабно платно. Казват, че до ден-два ще завали сняг, но днес всичко тъне в призрачна тишина, мъглата поглъща обичайния шум от коли и стъпките на минувачите по калдъръма отвън. Сякаш сме се пренесли сто години назад и от мъглата всеки момент ще изскочат призраци в пелерини...

Това може да е сутринта на последния ми ден в училище, деня на спасението ми от "Сейнт Майкълс он дъ Грийн", деня, когато за пръв път осъзнах, че съдбата – съдбите – е само мъртви писма на вятъра, които могат да се уловят, да се съберат, да се изгорят или да се изхвърлят в зависимост от обстоятелствата.

Скоро и ти ще го разбереш, Анук. Аз те познавам по-добре, отколкото ти познаваш себе си: зад фасадата на добро момиче се крие голям потенциал, смесица от гняв и омраза, точно като у онова момиче, как му беше името... момичето, което бях аз някога, преди толкова много години.

Но всичко има нужда от катализатор. Понякога е нещо дребно, леко като перце, лесно като щракване с пръсти. Някои видове пинята са по-неподатливи от други. Но всеки има слабо място и веднъж отворена, кутията не може да се затвори.

При мен това беше едно момче. Казваше се Скот Маккензи. На седемнайсет, рус, атлетичен, съвършен. Беше нов в "Сейнт Майкълс он дъ Грийн": иначе щеше да знае от самото начало, че не бива да се занимава с онова момиче, как му беше името... а трябва да потърси по-подходящ обект на симпатиите си.

Но той избра мен – поне за известно време – и така започна всичко. Недотам оригинално начало, но завърши с пожар, както се очаква в такива случаи. Аз бях на шестнайсет и до голяма степен се бях изградила с помощта на своята Система. Може би бях малко плаха – наследство от дългите години, през които бях черната овца. Но още тогава имах потенциал. Бях амбициозна, злопаметна, доста подмолна. Методите ми бяха по-скоро прагматични, отколкото окултни. Имах достатъчно практични познания за отровите и отварите, знаех как да причинявам тежки стомашни болки на онези, които са предизвикали моя гняв, и скоро разбрах, че щипка сърбящ прах в чорапите на съучениците ми или капка подлютено масло в нечия спирала може да предизвика по-бърз и по-мощен ефект от много заклинания.

Колкото до Скот, той лесно падна в капана. На тази възраст момчетата, дори най-умните, са съставени от една трета мозък и две трети тестостерон и благодарение на тайната ми рецепта – смесица от ласкателства, чар, секс, пулке и съвсем малки дози стрита на прах гъба, достъпна само за избрано малцинство от клиентелата на майка ми – той за нула време се превърна в мой роб.

Не ме разбирайте погрешно. Никога не съм обичала Скот. Може би малко, но не достатъчно. Само че на Анук не ѝ трябва да знае това, нито ѝ трябва да научава всички отвратителни подробности за случилото се в "Сейнт Майкълс он дъ Грийн". Аз ѝ представих събитията в по-приемлива светлина, разсмях я, обрисувах ѝ портрет на Скот Маккензи, който можеше да засенчи дори Давид на Микеланджело. После ѝ разказах останалото чрез нещата, които тя познава: обидни надписи, клюки, злоба и мръсотия.

Дребни шеги – поне в началото. Откраднати дрехи, скъсани учебници, разбити шкафчета, злобни слухове. Бях свикнала с това, разбира се. Малки неудобства, за които дори не си струваше да отмъщавам. Освен това аз бях почти влюбена и изпитвах някакво порочно удоволствие от съзнанието, че за пръв път другите момичета ми завиждат: гледат ме и се чудят какво е намерило в мен момче като Скот Маккензи.

Представих всичко това на Анук като красива приказка. Съставих списък от дребни отмъщения – достатъчно мръсни, за да я доближат до мен, но същевременно достатъчно безобидни, за да не нараня нежното ѝ сърце. Истината е по-малко обаятелна, но, разбира се, това важи за всяка истина.

– Те сами са си го изпросили – казах аз на Анук. – Ти си им дала това, което заслужават. Не си виновна.

Тя беше все така бледа.

– Ако мама разбере...

– Не ѝ казвай – предложих аз. – Впрочем какво лошо си направила? Не си наранила никого. Макар че ако не се научиш да използваш правилно способностите си, един ден, без да искаш, може да...

– Мама казва, че това е само игра. Че не е истина. Че е плод на въображението ми.

Погледнах я.

– Мислиш ли, че е вярно?

Тя промърмори нещо, наведе глава и се загледа в обувките ми.

– Нану – казах аз.

– Мама не лъже.

– Всички лъжат.

– И ти ли?

Усмихнах се.

– Аз не съм всички. Нали, Нану?

Аз завъртях крак леко под ъгъл и лъскавият червен ток хвърли светъл отблясък. Представих си как блести в очите ѝ – миниатюрно отражение в рубиненочервено и златно.

– Не се тревожи, Нану. Ти имаш нужда от Система, чисто и просто.

– От Система ли? – попита тя.

И започна да ми разказва, отначало колебливо, но с нарастващо въодушевление, което стопли душата ми. Разбрах, че и те някога са имали Система: пъстра смесица от легенди, трикове и илюзии, торбички с билки за прогонване на духове, песни за укротяване на зимния вятър, за да не ги отвее надалеч.

– Но защо вятърът ще иска да ви отвее?

Анук сви рамене.

– Винаги прави така.

– Каква песен пеехте?

Тя ми я изпя. Това е стара песен – любовна, струва ми се, – изпълнена с копнеж, леко тъжна. Виан още я пее – чувала съм я да приспива с нея Розет или да си я тананика, докато темперира шоколада в кухнята.

Ей го вятъра благ,

вятърко, вика ме мойта мила...

– Разбирам – казах аз. – И сега се страхувате, че ще разсърдите вятъра.

Тя кимна бавно.

– Глупаво е. Знам.

– Не, не е. Народът вярва в тези неща от стотици години. В английския фолклор вещиците разбуждат вятъра, като си решат косите. Аборигените вярват, че през половината година добрият вятър Бара е пленник на лошия вятър Мамарига и всяка година пеят, за да го освободят. Що се отнася до ацтеките... – аз ѝ се усмихнах. – Те познавали силата на вятъра и вярвали, че дъхът му движи слънцето и пропъжда дъжда. Името му било Ехекатл и те го почитали с шоколад.

– Но... те са правели и човешки жертвоприношения, нали?

– Не правим ли и ние същото, всеки по свой начин?

Човешко жертвоприношение. Какъв зловещ израз. Но нима и Виан Роше не прави същото, нима не жертва децата си, за да умилостиви дебелите богове на охолството? Желанието иска жертва – ацтеките са го знаели, маите също. Те са познавали зловещата алчност на боговете, ненаситната им жажда за кръв и смърт. И са разбирали света много по-добре, ще кажете вие, от богомолците в "Сакре Кьор", този бял балон с нагорещен въздух навръх хълма. Но одраскате ли глазурата на тортата, отдолу прозира същата тъмна, горчива сърцевина.

Защото нима всеки камък на "Сакре Кьор" не е напоен със страха от смъртта? И нима образът на Исус, поднесъл сърцето си, е толкова различен от рисунките на сърцата, изрязани от жертвите в чест на боговете? И нима ритуалът на причастието, където кръвта и тялото Христово се споделят от богомолците, е по-малко жесток и зловещ от тези жертвоприношения?

Анук ме гледаше с широко отворени очи.

– Ехекатл е дал на хората способността да обичат – казах аз. – Той е вдъхнал живот на света. Вятърът е важен за ацтеките, по-важен от дъжда, по-важен дори от слънцето. Защото вятърът означава промяна, а без промяна светът ще загине.

Тя кимна като способна ученичка и аз с учудване усетих как в мен се надига топлота, почти нежност, опасно майчинска...

О, няма опасност да си загубя ума. Но не мога да отрека, че за мен е удоволствие да общувам с Анук, да я уча, да ѝ разказвам древните предания. Помня собственото си въодушевление от пътуването до Мексико Сити, от цветовете, слънцето, маските, песните, усещането за завръщане у дома...

– Чувала ли си този израз – "вятърът на промяната"?

Тя отново кимна.

– Е, това сме ние. И хората като нас. Хората, които могат да разбудят вятъра.

– Но това не е ли лошо?

– Не винаги – казах аз. – Има добри ветрове и лоши ветрове. Просто трябва да избереш който искаш, това е. Постъпвай според волята си. Съвсем просто е. Можеш да се оставиш да те тормозят или да отвърнеш. Можеш да яхнеш вятъра като орел, Нану – или да се оставиш да те отвее.

Анук дълго време мълча и седя неподвижно, загледана в обувката ми. Накрая вдигна глава.

– Откъде знаеш всичко това? – попита тя.

Усмихнах ѝ се.

– Родена съм в книжарница, отгледана съм от вещица.

– А ще ме научиш ли да яздя вятъра?

– Разбира се. Ако го искаш.

Мълчание – тя все така се взираше в обувката. Токчето заискри и светлината се разпиля на игриви призми, които се наредиха като стълба на стената.

– Искаш ли да ги премериш?

При тези думи Анук вдигна глава.

– Мислиш ли, че ще ми станат?

Аз прикрих напиращата усмивка.

– Премери ги и ще видиш.

– О! Е-ха! Леле! Страхотно!

Анук се залюля на токовете като новородено жирафче, очите ѝ блестяха, ръцете ѝ се протягаха като на слепец, тя се усмихваше, без да забелязва знака на Господарката Кървава луна, надраскан с молив на подметката...

– Харесват ли ти?

Анук кимна със смутена усмивка.

– Обожавам ги! – възкликна тя. – Бонбонени обувки.

Бонбонени обувки. Това ме накара да се усмихна. И все пак има нещо вярно.

– Значи много ти харесват, а? – попитах аз.

Анук отново кимна и очите ѝ заблестяха като звезди.

– Е, можеш да ги вземеш, ако искаш.

– Да ги взема? Подаряваш ли ми ги?

– Защо не?

За миг тя загуби ума и дума. Вдигна крак с движение, едновременно по детски непохватно и сърцераздирателно красиво, и ми се усмихна така, че сърцето ми спря.

Изведнъж лицето ѝ посърна.

– Мама никога няма да ми позволи да ги нося...

– Няма нужда да ѝ казваш.

Анук все така оглеждаше крака си, гледаше как светлината се пречупва в лъскавите червени токове и пада на пода. И мисля, че още тогава разбра каква цена ще поискам, но обувките я привличаха неустоимо – обувки, които могат да те отведат навсякъде, обувки, които могат да те накарат да се влюбиш, обувки, които могат да те превърнат в друг човек...

– И нищо лошо няма да се случи? – попита тя.

– Нану – казах аз усмихната, – това са само обувки.

Четвъртък, 6 декември

ТАЗИ СЕДМИЦА ТИЕРИ РАБОТИ МНОГО. ТОЛКОВА МНОГО, че почти не го виждам: покрай моята работа в сладкарницата и неговия ремонт на апартамента като че ли все не остава време. Днес той ми се обади, за да поговорим за паркета (светъл дъб ли предпочитам или тъмен?) и за да ме предупреди да не идвам. Голяма бъркотия е, казва. Всичко е в прахоляк, половината паркет е свален. Освен това иска да видя всичко, когато е напълно готово.

Разбира се, аз не смея да попитам за Рижия, макар да знам от Зози, че е там. Изминаха пет дни, откакто се появи неочаквано, и оттогава не е идвал. Това малко ме учудва, макар че може би няма защо. Казвам си, че така е по-добре, че ако го видя отново, нещата ще се усложнят още повече. Но вече стана непоправимото. Аз видях лицето му. И сега чувам подрънкването на звънчетата отвън – вятърът отново се пробужда...

– Може би трябва просто да мина оттам – подхвърлих аз с небрежен тон, който не би могъл да заблуди никого. – Струва ми се някак нередно да не се виждаме и...

Зози сви рамене.

– Разбира се, ако искаш да го уволнят...

– Да го уволнят?

– Естествено – нетърпеливо отвърна тя. – Не знам дали си забелязала, Ян, но мисля, че Тиери вече е нарочил Рижия, и ако започнеш просто да минаваш оттам, ще стане скандал и преди да се усетиш...

Звучи разумно както винаги, помислих си аз. Зози винаги ще изтъкне някой разумен довод. Но сигурно съм изглеждала отчаяна, защото тя се усмихна и ме прегърна.

– Слушай, ако искаш, аз ще отида да видя Рижия. Ще му кажа, че винаги е добре дошъл в сладкарницата. По дяволите, мога дори да му занеса сандвичи за обяд.

Разсмях се на духовитото ѝ предложение.

– Не мисля, че е необходимо.

– Не се тревожи. Всичко ще се нареди.

Започвам да си мисля, че може би е права.

Днес на път за гробището се отби мадам Люзерон с пухкавото си рижо кученце. Както винаги купи три трюфела с ром, но днес не изглеждаше толкова резервирана, лесно склони да седне и да пийне кафе мока с парче от моята трипластова шоколадова торта. Макар че вече сяда в сладкарницата, тя рядко говори: предпочита да гледа как Розет рисува под тезгяха или прелиства книжка.

Днес мадам Люзерон разгледа коледната къщичка, която вече беше отворена и разкриваше част от интериора. Днешната сцена се развива в коридора: на вратата се тълпят гости, а домакинята на тържеството ги посреща в къщата.

– Много оригинална витрина – отбеляза мадам Люзерон, като надвеси напудреното си лице над къщичката. – С тези малки мишки... И куклите вътре...

– Хубави са, нали? Ани ги направи.

Госпожата отпи от кафето си.

– Може би има право – каза тя след кратко мълчание. – Няма нищо по-тъжно от празна къща.

Куклите са от дървени щипки за пране, грижливо оцветени и облечени с голямо старание. Личи си, че направата им е отнела много време и усилия; и в господарката на къщата аз разпознавам себе си. Или поне разпознавам Виан Роше: роклята ѝ е от парче червена коприна, за дългата ѝ черна коса – по настояване на Анук – дадох кичур от косата си, който тя залепи и върза с панделка.

– Къде е твоята кукла, Анук? – попитах я по-късно.

– О, още не съм я завършила. Но ще стане – каза тя толкова сериозно, че аз се усмихнах. – Ще направя кукли за всички. И на Коледа всички кукли ще са готови и всички врати на къщата ще бъдат отворени, и ще има голямо празненство...

А, казах си аз. Ето че стигаме до основната мисъл.

На 20 декември Розет има рожден ден. Никога досега не сме ѝ организирали тържество. Времето е неподходящо – винаги се оказва така, – твърде близо до Коледа и недостатъчно далеч от Ле Лавьоз. Всяка година Анук ме упреква за това, макар че на Розет сякаш ѝ е все едно. За нея всички дни са вълшебни и шепа копчета или късче смачкана сребриста хартия са също толкова прекрасни, колкото и най-красивите играчки.

– Може ли и ние да направим празненство, мамо?

– О, Анук. Знаеш, че не можем.

– Защо? – не отстъпваше тя.

– Ами, нали знаеш, сега имаме много работа. И освен това ще се местим на "Рю дьо ла Кроа"...

– Има си хас – отсече Анук. – Ами точно затова. Не можем да се преместим, без да се сбогуваме. Трябва да направим тържество за Коледа. За рождения ден на Розет. За приятелите ни. Знаеш, че щом се преместим при Тиери, всичко ще се промени и ще трябва да правим каквото той иска, и...

– Не е честно, Анук – казах аз.

– Но е вярно, нали?

– Може би.

Тържество за Коледа, помислих си. Като че ли не ми стига работата в сладкарницата, и то в най-оживеното време на годината...

– Разбира се, и ние ще помагаме – каза Анук. – Аз мога да напиша поканите, да измисля менюто, да направя украсата, мога да направя и торта за Розет. Знаеш, че тя обича шоколад с портокали. Можем да направим торта във формата на маймунка. Или да организираме карнавал и всички да се облечем като животни. Ще има гренадин и кока-кола, и горещ шоколад, разбира се.

Не можех да не се разсмея.

– Май дълго си го обмисляла, а?

Тя направи гримаса.

– Е, да, мислих за това.

Аз въздъхнах.

Защо не? Може би сега е моментът.

– Добре – казах. – Можеш да организираш своето тържество.

Анук нададе радостен вой.

– Страхотно! Мислиш ли, че ще вали сняг?

– Възможно е.

– И хората могат да дойдат с карнавални костюми?

– Само ако искат, Нану.

– И можем да поканим когото си искаме?

– Разбира се.

– И Рижия?

Трябваше да се досетя.

– Защо не? – казах аз. – Стига да е още тук.

Не съм говорила с нея за Рижия. Не съм ѝ споменала, че работи за Тиери само на няколко пресечки от нас. Премълчаната истина не се брои за лъжа и въпреки това съм сигурна, че ако знаеше...

Снощи отново наредих картите. Не знам защо: извадих ги и усетих миризмата на майка ми, с която са пропити. Толкова рядко го правя – почти не вярвам...

И въпреки това ги взех и ги разбърках с ловки движения, усъвършенствани с години. Наредих Дървото на живота, както майка ми обичаше да прави, и пред мен се занизаха образи.

Отвън звънчетата мълчат, но аз чувам звук: ехо като от камертон, от което ме боли глава и космите на ръцете ми настръхват.

Обръщам картите една по една.

Чертите им са ми повече от познати.

Смъртта, Влюбените, Обесеният, Колелото на Съдбата.

Глупакът, Магът, Кулата.

Разбърквам картите и ги нареждам отново.

Влюбените. Обесеният. Колелото на Съдбата. Смъртта.

Пак същите карти, но в друг ред, сякаш това, което ме преследва, леко се е променило.

Магът, Кулата, Глупакът.

Глупакът е с рижа коса и свири на флейта. По някаква причина ми напомня за Свирача от Хамелн с шапката с пера и дрехата на кръпки – гледа в небето, без да вижда опасностите на земята. Дали той сам не е разтворил бездната пред себе си – капан за онези, които ще го последват? Или неразумно ще стигне до ръба и ще падне?

След това не можах да спя. Вятърът и сънищата ми се бяха наговорили да ме будят, а на всичкото отгоре Розет беше неспокойна, по-неподатлива на уговорки от всеки друг път, и аз три часа се мъчих да я приспя. Нищо не помагаше: нито горещ шоколад в любимата ѝ чаша, нито играчки, нито нощната лампа с маймунката и одеялото ѝ (прокъсано, с цвят на овесена каша, което тя много обича), нито дори приспивната песен на майка ми.

Струваше ми се по-скоро въодушевена, отколкото разстроена, започваше да ридае и да хленчи, щом се опитам да изляза, но иначе нямаше, нищо против да стоим будни и да си говорим.

Бебето, жестикулираше Розет.

– Сега е нощ, Розет. Заспивай.

Да вървим да видим бебето, настояваше тя.

– Сега не може. Утре.

Отвън вятърът блъскаше по стъклата. Вътре купчина дребни предмети – плочки домино, молив, парче тебешир, две пластмасови животинчета – паднаха от полицата над камината и се разпиляха по пода.

– Моля те, Розет. Не сега. Заспивай, а утре ще го видим.

В два и половина най-после успях да я приспя, затворих вратата между стаите ни и легнах на продъненото си легло. То не е точно двойно легло, макар че е твърде голямо за сам човек; беше старо още когато се нанесохме, а сегашното нестройно скърцане на пружините е последица от много безсънни нощи. Тази нощ скрибуцаше цял оркестър, така че малко след пет часа аз се отказах от опитите да заспя и слязох да направя кафе.

Навън валеше едър тежък дъжд, който течеше по уличката и щедро се лееше от водосточната тръба. Взех одеялото, проснато на стълбите, и заедно с чашата кафе го занесох в сладкарницата. Там седнах в едно от креслата на Зози (много по-удобни от фотьойлите горе) и загледана в меката жълта светлина, която се процеждаше през открехнатата врата на кухнята, аз се свих на кълбо и зачаках утрото.

Сигурно съм задрямала; сепнах се от някакъв шум. Беше Анук, боса и по пижамата си на червени и сини карета, следвана от искрящо мъгливо петно, което можеше да бъде само Чехълчо. През последните няколко години забелязах, че въпреки навика си да изчезва за седмици, понякога дори за месеци, Чехълчо присъства по-ясно и по-осезаемо нощем. Предполагам, че така и трябва: всички деца се страхуват от тъмното. Анук се приближи, пъхна се под одеялото и се сгуши до мен, косата ѝ се разпиля по лицето ми, а студените ѝ крака се пъхнаха в сгъвката на коленете ми, както когато беше малка, някога, когато нещата бяха по-прости.

– Не можах да спя. Таванът капе.

А, да. Бях забравила. Покривът ни тече и никой досега не е успял да го поправи. Така е със старите сгради. Колкото и да ги поправяш, винаги се появява нов проблем: изгнила рамка на прозорец, счупена водосточна тръба, проядени греди, напукани керемиди. И макар че Тиери винаги е бил щедър към нас, аз избягвам да го моля твърде често за помощ. Знам, че е глупаво, но просто не обичам да го моля.

– Мислех си за тържеството – каза Анук. – Наистина ли трябва да каним Тиери? Знаеш, че ще развали всичко.

Аз въздъхнах.

– Моля те. Не сега.

Неудържимият ентусиазъм на Анук обикновено ме забавлява, но не в шест часа сутринта.

– Хайде, мамо – каза тя. – Не може ли просто този път да не го каним?

– Всичко ще бъде наред – уверих я аз. – Ще видиш.

Давах си ясна сметка, че това не е отговор. Анук нервно се намести и зави с одеялото презглава. Миришеше на ванилия и на лавандула, долавях и слабото животинско ухание на рошавата ѝ коса, която през последните четири години беше станала по-жилава, като заплетена овча вълна.

Косата на Розет е все още бебешка, като млечка и невени, леко сплъстена там, където опира във възглавницата. След две седмици тя ще стане на четири години, а все още прилича на бебе: ръцете и краката ѝ са като свирки, очите ѝ – твърде големи за малкото ѝ личице. Моето котешко бебе, наричах я аз някога, когато все още можех да се шегувам с това.

Моето котешко бебе. Моята подменена рожба.

Анук отново се размърда под одеялото, зарови лице в рамото ми и пъхна ръце под мишницата ми.

– Замръзнала си – казах аз.

Тя поклати глава.

– Какво ще кажеш за чаша шоколад?

Пак поклати глава, този път по-рязко. Учудих се как сърцето ни може да се къса от такива дребни неща – забравена целувка, захвърлена играчка, пропусната приказка за лека нощ, отегчен поглед тогава, когато очакваме усмивка...

Децата са като ножове, казваше майка ми някога. Нараняват ни, без да искат. И въпреки това ние се притискаме към тях, прегръщаме ги, докато кръвта ни тече. Моето лятно дете става все по-далечно с годините; и аз се стъписах при спомена за последния път, преди толкова време, когато тя ми позволи да я прегръщам така, и ми се прииска да я задържа по-дълго при себе си, но часовникът на стената показваше шест и петнайсет...

– Иди да легнеш в моето легло, Нану. Там е по-топло и таванът не капе.

– Ами Тиери? – попита тя.

– По-късно ще говорим за това.

– Розет не го иска – каза Анук.

– Откъде си толкова сигурна?

Тя сви рамене.

– Просто знам.

Аз въздъхнах и я целунах по главата. Отново ме облъхна животинското ухание на ванилия, а заедно с него нещо по-силно и по-зряло, което накрая успях да определя – тамян. Зози пали тамян в стаята си. Знам, че Анук прекарва много време там, говори с нея, мери дрехите ѝ. Хубаво е, че наблизо има човек като Зози, друг възрастен освен мен, на когото може да се довери.

– Трябва да дадеш шанс на Тиери. Знам, че не е съвършен, но той наистина те харесва...

– И ти не го искаш – каза тя. – Дори не ти липсва, когато го няма. Не си влюбена в него.

– Не подхващай тази тема – нетърпеливо отсякох аз. – Има различни видове любов. Аз обичам теб, обичам Розет и това, че не изпитвам същото към Тиери, не означава...

Но Анук не ме слушаше. Тя се измъкна изпод одеялото и тръсна глава, за да се освободи от прегръдката ми. Помислих си, че знам причината за това. Анук нямаше нищо против Тиери, преди да се появи Рижия, и когато си отиде...

– Знам кое е добро за нас. Правя го заради теб, Нану.

Тя сви рамене досущ като Рижия.

– Довери ми се. Всичко ще бъде наред.

– Както и да е – каза Анук и се качи по стълбите.

Петък, 7 декември

ЖАЛКО. ТОЛКОВА Е ТЪЖНО, КОГАТО МАЙКА И ДЪЩЕРЯ не могат да общуват помежду си. Особено когато са толкова близки като тези двете. Днес Виан беше уморена: личеше си по очите ѝ. Мисля, че снощи не е спала добре. Така или иначе, беше твърде уморена да забележи нарастващата упоритост в чертите на дъщеря си, както и това, че току ме поглежда в търсене на одобрение.

Но загубата на Виан може да бъде печалба за мен: сега, когато се намирам на мястото на действие, така да се каже, мога да упражнявам влиянието си по десетки нови и незабележими начини. Да започнем от способностите, които Виан така умело крие: тези прекрасни оръдия на волята и желанието...

Засега все още не съм разбрала защо Анук се страхува да ги използва. Със сигурност се е случило нещо, за което тя се чувства отговорна. Но оръдията са за това – за да се използват, Нану. За добро или за зло. Изборът е твой.

Все още ѝ липсва увереност, но аз я успокоих, че някой и друг малък трик не може да навреди. С тях може дори да помага на хората – другото я тревожи, разбира се, но по-късно ще я излекувам от тази нейна самоотверженост, а дотогава тя ще е свикнала да използва способностите си и ще можем да поработим върху по-съществени неща.

Е, какво искаш, Анук?

Какво всъщност искаш?

Разбира се, нещата, които иска всяко добро дете. Да се учи добре, да се харесва на другите, да планира безобидни отмъщения за враговете си.

Да вземем мадам Люзерон: толкова прилича на тъжна порцеланова кукла с бледото си напудрено лице и прецизните си плахи движения. Трябва да купува повече шоколад: три трюфела с ром са крайно недостатъчни за вниманието, което ѝ отделяме.

И Лоран, който идва всеки ден и седи с часове над една-единствена чаша. Той е по-скоро натрапник. Присъствието му може да пропъди останалите, особено Ришар и Матюрен, които иначе щяха да идват всеки ден; краде бучки захар от захарницата и пълни джобовете си с вида на човек, който държи да получи колкото може повече срещу парите си.

И дебелият Нико. Идеалният клиент – купува до шест кутии на седмица. Но Анук се безпокои за здравето му, забелязала е, че той се задъхва, когато върви нагоре по хълма, и се тревожи, че му е трудно дори да изкачи няколко стъпала. Казва, че не бива да е толкова дебел. Има ли начин да му се помогне?

Е, ние с вас знаем, че с изпълняване на желания не се стига далеч. Но пътят към сърцето на Анук е трънлив, а ако не греша, наградата си заслужава. Междувременно я оставям да се забавлява – като коте, което точи ноктите си върху кълбо прежда и се подготвя за първата си мишка.

И така, учението започва. Първи урок, симпатична магия.

Иначе казано, кукли.

Правим куклите от дървени щипки – по-чисто е, отколкото при работа с глина – и Анук ги разнася със себе си, по две във всеки джоб, в очакване да ги изпробва.

Кукла номер едно: мадам Люзерон. Висока и суха, с рокля от парче тафта, вързана с овехтяла панделка. С коса от памук, малки черни обувчици и тъмен шал. Чертите ѝ са нарисувани с флумастер – Нану прави напрегната гримаса, докато се мъчи да придаде на щипката точното изражение, – има дори памучно копие на кученцето ѝ, вързано за колана на госпожата с парче тел. Мисля, че ще се получи; а с косъма от косата ѝ, който внимателно свалихме от гърба на палтото ѝ, ще довършим фигурката.

Кукла номер две е самата Анук. Дребните фигурки, които тя прави, са невероятно точни: тази кукла има същата къдрава коса като нейната и е облечена с жълта дреха, а на рамото ѝ е кацнал Чехълчо, изработен от сива вълна.

Кукла номер три е Тиери льо Тресе с мобилен телефон в ръка.

Кукла номер четири е Виан Роше, облечена в алена вечерна рокля вместо обичайната черна. Всъщност досега само веднъж съм я виждала в червено. Но в представите на Анук мама носи червено – цвета на живота, любовта и магията. Интересно. Мога да го използвам. Но може би по-късно, когато му дойде времето.

А дотогава имам друга работа, не на последно място в сладкарницата, където с бързото наближаване на Коледа идва време да се привличат клиенти, да се проучва кой се е държал добре и кой – зле, да се опитват, вкусват, пробват зимните специалитети, може би да се добави по нещичко в тях.

Шоколадът може да бъде средство за постигане на много неща. Нашите домашно приготвени трюфели – все още най-търсените – са поръсени със смес от какао на прах, захар и няколко добавки, които майка ми със сигурност не би одобрила, но които гарантират не само че клиентите ни ще останат доволни, но и че ще се чувстват свежи, изпълнени с енергия и ще искат още. Днес продадохме трийсет и шест кутии само от тях, като получихме поръчки за още десет. С тази бързина до Коледа ще продаваме по сто на ден.

Днес Тиери се появи към пет часа, за да докладва как върви ремонтът. Изглеждаше малко стъписан от необичайното оживление в сладкарницата и както ми се стори, неприятно изненадан.

– Тук е като във фабрика – отбеляза той и кимна към вратата на кухнята, където Виан правеше "кралски просячета" с дебели резени портокал, черен шоколад и поръсени със захарни пръчици, боядисани в златно, толкова красиви, че да ви е жал да ги изядете; а освен това идеални за сезона. – Тя почива ли си изобщо?

Аз се усмихнах.

– Е, около Коледа винаги е напрегнато.

Тиери подсмръкна.

– Ще се радвам, когато всичко приключи. Никога досега не съм бързал толкова с ремонт. Все пак мисля, че ще си струва – особено ако го завърша навреме...

Видях как Анук го изгледа, докато сядаше на масата при Розет.

– Не се тревожи – каза ѝ той. – Обещанието си е обещание. Това ще бъде най-хубавата Коледа. Ще бъдем само четиримата на "Рю дьо ла Кроа". Можем да отидем на нощната служба в "Сакре Кьор". Няма ли да е прекрасно?

– Може би – отвърна тя равнодушно.

Забелязах как Тиери тихо въздъхна от досада. Анук може да бъде много упорита, а неприязънта ѝ към него е очевидна. Може би е заради Рижия, който все така не идва, но неизменно присъства в мислите ѝ. Аз, разбира се, го виждам често, един-два пъти горе на хълма, веднъж на "Плас дю Тертр", веднъж на стълбите до въжения лифт: винаги забързан, с плетена шапка на главата, сякаш се страхува да не го познаят.

Освен това се срещах още няколко пъти с него в пансиона, където е отседнал, за да проверя как е, да му наговоря куп лъжи, да осребря чековете му и да се погрижа да кротува. Той е разбираемо нетърпелив и дори малко обиден, че Виан все още не го е повикала. Освен това работи по цял ден при Тиери – от осем сутринта до късно вечер – и понякога си тръгва от "Рю дьо ла Кроа" толкова уморен, че няма сили дори да яде, връща се в пансиона и спи като пребит.

Колкото до Виан, долавям тревогата ѝ и разочарованието ѝ. Тя още не е ходила на "Рю дьо ла Кроа". На Анук също ѝ е забранено да ходи там. Ако Рижия иска да ни види, ще дойде, казва Виан. Ако не иска – тогава... Негова воля.

Сега Тиери ми се стори по-нетърпелив от всякога. Влезе в кухнята, където Виан грижливо нареждаше готовите "просячета" върху хартия за печене. Имаше нещо крадливо в начина, по който той дръпна открехнатата врата; и цветовете му станаха по-ярки от обикновено, целите обагрени в алени и пурпурни нюанси.

– Цяла седмица не мога да те видя – силният му глас се разнесе из цялата сладкарница. Гласът на Виан е по-трудно доловим: стори ми се, че промърмори някакво възражение. Шум като от боричкане. Тролският му смях. – Хайде. Само една целувка. Липсваше ми, Ян.

Пак същото мърморене, този път по-силно:

– Тиери, внимавай. Бонбоните...

Едва сдържах усмивката си. Старият козел. Явно става игрив. Е, изобщо не ме учудва. Тази маска на рицар може да заблуди Виан, но мъжете са предсказуеми, също като кучетата, особено Тиери льо Тресе. Под привидната си самоувереност Тиери е дълбоко несигурен и идването на Рижия е разклатило още повече увереността му. Той започва да пази територията си – както на "Рю дьо ла Кроа", където превесът над Рижия му доставя особено, тайно удоволствие; така и тук, в "Льо Роше дьо Монмартър".

Дочух тихия глас на Виан от кухнята:

– Тиери, моля те. Моментът не е подходящ.

Междувременно Анук слушаше. Лицето ѝ беше безизразно, но цветовете ѝ пламтяха. Аз ѝ се усмихнах. Тя не се усмихна в отговор. Вместо това погледна към вратата и леко махна с пръсти. Всеки друг би пропуснал да го забележи. Може би самата тя не разбра, че го е направила. Но в същия момент кухненската врата се отвори като подхваната от течение и рязко се блъсна в боядисаната стена.

Дребно разсейване, но беше достатъчно. Аз забелязах как цветовете на Тиери припламнаха от досада и чух как Виан въздъхна облекчено. Разбира се, напористото му поведение напоследък е ново за нея, тя толкова е свикнала да го мисли за добродушен, сигурен, стабилен, макар и скучен. Новата му страст ѝ идва малко в повече и Виан за пръв път изпитва смътно чувство – не точно на неприязън, но на отвращение.

Всичко това е заради Рижия, мисли си тя. Смята, че всичките ѝ съмнения ще си отидат заедно с него. Но сегашната несигурност я изнервя, прави я неразумна. Целува Тиери по устата – на езика на цветовете вината е морскозелена – и му се усмихва прекалено весело.

– Ще ти се реванширам – обещава тя.

С пръстите на дясната си ръка Анук прави незабележим знак за пропъждане.

Седнала в малкото си столче срещу нея, Розет я наблюдава с грейнали очи. Повтаря движението – къш-къш, махни се! – и Тиери се плесва по врата, сякаш го е ухапало насекомо. Звънчетата отвън запяват...

– Трябва да вървя.

И тръгва, тромав в голямото си палто, като едва не се препъва на излизане. Сега ръката на Анук е в джоба, където държи куклата му. Изважда я, отива до витрината и внимателно я поставя извън къщата.

– Довиждане, Тиери – казва тя.

Розет прави знак с ръце – довиждане.

Вратата се затваря с трясък. Децата се усмихват.

Днешният ден е много ветровит.

Събота, 8 декември

Е, ТОВА Е ДОБРО НАЧАЛО. РАВНОВЕСИЕТО СЕ измества. Нану може да не го забелязва, но аз виждам. Това са дребни неща, засега безобидни, с които тя бързо ще ми падне в ръцете.

Анук прекара по-голямата част от деня в сладкарницата: играеше си с Розет, помагаше в работата и търсеше сгоден случай да използва новите си кукли. Предостави ѝ го идването на мадам Люзерон, която се появи към единайсет, макар и не в обичайния си ден, следвана от пухкавото си кученце.

– Идвате пак толкова скоро? – отбелязах аз и се усмихнах. – Сигурно сме ви привлекли с нещо.

Забелязах, че лицето ѝ е някак изпито, освен това беше облечена в траурното си палто, което показваше, че днес пак е ходила на гробището. Може би е някаква годишнина, помислих си, рожден ден или важна дата; но така или иначе тя изглеждаше уморена и изнервена, а ръцете ѝ трепереха в ръкавиците.

– Седнете – предложих ѝ аз. – Ще ви донеса горещ шоколад.

Госпожата се поколеба.

– Не бива – каза тя.

Анук ме погледна крадешком и аз я видях да вади куклата на мадам Люзерон, върху която беше надраскан изкусителният знак на Господарката Кървава луна. За опора на щипката Анук е използвала парче пластилин; и ето че след секунда мадам Люзерон – или двойничката ѝ – се озова в коледната къщичка точно до прозореца, загледана в езерото с шоколадовите патици и хората, каращи кънки на леда.

В първия момент госпожата като че ли не забеляза, но после погледът ѝ странно застина – може би се взираше в розовото личице на седналото наблизо дете, а може би гледаше нещо на витрината, която сега блестеше с примамлива светлина.

Неодобрителната ѝ гримаса леко омекна.

– Знаете ли, като дете и аз имах къщичка за кукли – каза тя и надникна във витрината.

– Наистина ли? – попитах аз и се усмихнах на Анук. Мадам Люзерон рядко дава доброволно сведения за себе си.

Госпожата отпи от шоколада си.

– Да. Беше на баба ми и макар че след смъртта ѝ трябваше да остане за мен, не ми даваха да си играя с нея.

– Защо? – попита Анук и закрепи по-здраво малкото кученце от памук за роклята на куклата.

– О, беше много ценна – веднъж един антиквар ми предложи сто хиляди франка за нея. Освен това беше наследствена вещ, не играчка.

– И никога не сте си играли с нея? Това не е честно – каза Анук и грижливо премести една захарна мишка под близкото хартиено дърво.

– Е, все пак бях малка – отвърна мадам Люзерон. – Можех да я повредя или...

Тя млъкна. Аз вдигнах глава и видях стъписаното ѝ лице.

– Колко странно – продължи госпожата. – От години не бях си спомняла за тази къщичка. А когато Робер искаше да играе с нея...

Изведнъж тя остави чашата си с рязко, почти механично движение.

– Не е честно, нали?

– Госпожо, добре ли сте? – попитах аз. Мършавото ѝ лице беше с цвят на захарна глазура, прорязана от ситни бръчки като чертички на украса за торта.

– Добре съм, благодаря – хладно отговори тя.

– Искате ли парче шоколадова торта? – попита Анук със загрижен тон, винаги готова да се раздава.

Госпожата я погледна лакомо.

– Благодаря ти, скъпа. С удоволствие ще хапна едно.

Анук отряза щедро парче торта.

– Робер синът ви ли е? – попита тя.

Мадам Люзерон кимна утвърдително.

– На колко години е бил, когато е починал?

– На тринайсет – каза госпожата. – Малко по-голям от теб. Така и не разбраха какво му е. Такова здраво момче – аз не му позволявах дори да яде сладко – и изведнъж да умре. Не е за вярване, нали?

Анук поклати глава с широко отворени очи.

– Почина на днешния ден – продължи мадам Люзерон.

– Осми декември 1979. Много преди ти да се родиш. Тогава все още можеше да се купи парцел в голямото гробище, ако човек имаше достатъчно пари да плати. Аз винаги съм живяла тук. Семейството ми има пари. Нищо не ми пречеше да оставя момчето ми да си играе с къщичката за кукли. Ти имала ли си някога къщичка за кукли?

Анук отново поклати глава.

– Още я пазя някъде на тавана. Пазя дори куклите, които вървят с нея, и мебелите. Всичко е ръчна изработка от естествени материали. Има венециански огледала по стените. Правена е още преди революцията. Чудя се дали изобщо някога е имало дете, което си е играло с проклетата къщичка.

Тя леко поруменя, сякаш използването на тази забранена дума придаде на безкръвното ѝ лице нещо подобно на оживление.

– Ти сигурно би искала да си поиграеш с нея.

Очите на Анук светнаха.

– Е-ха!

– На драго сърце ще ти я дам, момиченце – мадам Люзерон се намръщи. – Знаеш ли, мисля, че не знам как се казваш. Аз съм Изабел, а кучето ми е Саламбо. Можеш да го погалиш, ако искаш. Няма да те ухапе.

Анук се наведе да докосне кученцето, което се завъртя и ентусиазирано облиза ръцете ѝ.

– Толкова е мило. Обичам кучета.

– Не мога да повярвам, че идвам тук от толкова време, а нито веднъж не съм ви попитала как се казвате.

Анук се усмихна.

– Аз съм Анук – представи се тя. – А това е моята приятелка Зози.

И продължи да гали кучето, и беше толкова погълната от това занимание, че дори не забеляза как се представи на мадам Люзерон с погрешното име, нито как от коледната къщичка изгря знакът на Господарката Кървава луна

– Толкова ярък, че сиянието му изпълни помещението.

Неделя, 9 декември

МЕТЕОРОЛОГЪТ ИЗЛЪГА. КАЗА, ЧЕ ЩЕ ВАЛИ СНЯГ. Каза, че рязко ще се застуди, а засега има само мъгла и дъжд. В коледната къща е по-хубаво – там поне е истинска Коледа – и отвън всичко е сковано в лед и скреж, бяло като в приказка, от покрива се спускат висулки от захарна глазура, а езерото е покрито със захарен лед и сняг. Там карат кънки някои от щипките кукли, нахлузили дебели шапки и палта, а три деца (това трябва да сме Розет, Жан-Лу и аз) правят иглу от захарни бучки, докато друга кукла (всъщност Нико) тегли към къщичката шейна от кибритени клечки с коледна елха отгоре.

Тази седмица направих много кукли от щипки. Наредих ги около коледната къща, където всички могат да им се любуват, без да забелязват какви са всъщност. Правят се много лесно, знаете ли: рисувам лицата с флумастер, а Зози ми донесе цяла кутия с панделки и парцали за дрехите и другите неща. Досега съм направила Нико, Алис, мадам Люзерон, Розет, Рижия, Тиери, Жан-Лу, мама и мен.

Някои кукли обаче още не са завършени. За да се завършат, трябва да добавите нещо от самия човек – кичур коса, нокът, дреха, която е пипал или обличал. Понякога такива неща не се намират лесно, освен това трябва да им дадете име и знак и да прошепнете в ухото им някаква тайна.

С някои хора е лесно. Някои тайни са лесни за отгатване: като на мадам Люзерон, която толкова скърби за сина си, макар че той е починал отдавна; или на Нико, който иска да отслабне, но не може, или на Алис, която може да отслабне, но не бива.

Що се отнася до имената и символите, Зози казва, че са мексикански. Предполагам, че могат да бъдат всякакви други, но ние използваме тези, защото са интересни и не са много трудни за запомняне.

Символите обаче са много и ще ми отнеме известно вре ме да ги науча всичките. Освен това не винаги запомням имената, които трябва да използвам – толкова са дълги и сложни, а и, разбира се, не знам езика. Но Зози казва, че няма проблем, ако помня какво означават символите. Ухото на Царевицата е за добра сполука, Две Заек прави вино от кактуса агаве, Орел Змия е за сила, Седем Папагал – за успех, Едно Маймуна е измамник, Димящото огледало показва неща, които обикновените хора не виждат. Господарката Зелена пола се грижи за майките и децата, Едно Ягуар дава смелост и предпазва от злини, а Господарката Лунен заек – това е моят знак – е за любов.

Зози казва, че всеки има свой знак. Нейният знак е Едно Ягуар. На мама е Ехекатл, Променящият се вятър. Предполагам, че те са като тотемите, които имахме някога, преди да се роди Розет. Зози казва, че знакът на Розет е Червеният Тецкатлипока, Маймуната. Той е пакостлив, но могъщ бог и може да приема облика на всяко животно.

Харесват ми древните истории, които Зози разказва. Но понякога, кой знае защо, се чувствам неспокойна. Знам, че според нея не правим нищо лошо, но ако греши? Ако стане някоя Случка? Ако използвам погрешен знак и направя нещо лошо, без да искам?

Реката. Вятърът. Достопочтените.

Тези думи постоянно се въртят в главата ми. И по някакъв начин са свързани с коледната украса на "Плас дю Тертр" – с ангелите, животните и влъхвите, – но все още не разбирам какво означават. Понякога имам чувството, че нещата ми се проясняват, но никога дотолкова, че да бъда съвсем сигурна – като в онези сънища, които изглеждат съвсем ясни до момента, в който се събудиш: тогава просто се разпадат и нищо не остава.

Реката. Вятърът. Достопочтените...

Какво означава това? Думи насън. Но все още ме е страх, макар и да не знам защо. Какво страшно има? Може би Достопочтените са като влъхвите: мъдреци, които поднасят дарове. Мисля, че съм на прав път, но въпреки това ме е страх, че ще се случи нещо лошо. Че по някаква причина аз ще бъда виновна...

Зози казва, че не бива да се тревожа. Не можем да нараним човек, без да искаме, уверява ме тя. А аз не искам да наранявам никого, дори Шантал или Сюз.

Завчера направих куклата на Нико. Трябваше да я омотая с повече плат, за да прилича на истинския Нико, а косата направих от кафявата слама в тапицерията на старото кресло, което беше в стаята на Зози заедно с другите мебели. После трябваше да дам на куклата символ и аз избрах Едно Ягуар за смелост, а след това прошепнах в ухото ѝ: "Нико, трябва да се вземеш в ръце" – става, нали? Ще я сложа зад една от вратите в коледната къща и ще чакам Нико да предприеме нещо.

После дойде ред на Алис, която е негова противоположност. Наложи се да я направя малко по-закръглена, отколкото е в действителност, защото щипките не могат да бъдат по-тънки. Опитах се да издялам дървото от двете страни и всичко вървеше добре, докато не се порязах с ножчето и не се наложи Зози да превърже пръста ми. После направих на куклата красива малка рокличка от парче стара дантела и ѝ прошепнах: "Алис, ти не си грозна и трябва да ядеш повече", дадох ѝ рибния знак на Чантико Нарушителката на поста и я сложих в коледната къща до Нико.

После направих Тиери: издокарах го в сиво фланелено парцалче със захарна бучка, увита в парче плат така, че да прилича на мобилния му телефон. Не можах да се сдобия с косъм от косата му, затова взех листенце от розите, които беше подарил на мама, като се надявах да свърши работа. Разбира се, не искам да му се случи нищо лошо. Искам само да стои настрана.

Затова му дадох знака на Едно Маймуна и го сложих отвън пред коледната къща, като му направих палто и шал от кафяв филц – за всеки случай, ако стане много студено.

И после, разбира се, дойде ред на Рижия. Неговата кукла още не е завършена, защото ми трябва нещо негово, а нямам нищо подръка – дори конец от дреха, – до което той да се е докосвал. Но мисля, че си прилича, целият е в черно, а на главата му съм залепила оранжева прежда за коса. Дадох му знака на Променящия се вятър и му прошепнах: "Рижко, не си отивай", макар че вече дни наред не сме го виждали.

Няма значение. Аз знам къде е. Работи за Тиери на "Рю дьо ла Кроа". Не знам защо не идва при нас, защо мама не е ходила да го види и защо Тиери го мрази толкова.

Днес говорих за това със Зози, докато седяхме в стаята ѝ както обикновено. Розет беше при нас и трите си играехме – на доста шумна и глупава игра, Розет се радваше и се смееше като луда, Зози се правеше на кон и Розет я яздеше и после изведнъж без причина косата ми настръхна, аз вдигнах глава и видях една жълта маймунка да седи на полицата над камината – толкова ясно, както понякога виждам Чехълчо.

– Зози – прошепнах аз.

Тя погледна нагоре. Изобщо не се изненада: изглежда, че и преди е виждала Бам.

– Бива си я малката ти сестричка – каза Зози и се усмихна на Розет, която беше слязла от гърба ѝ и си играеше с пискюлите на една възглавница. – Изобщо не си приличате, но предполагам, че външният вид понякога лъже.

Аз прегърнах Розет и я целунах. Понякога ми прилича на парцалена кукла или на зайче с клепнали уши, толкова е мекичка.

– Защото имаме различни бащи – казах на Зози.

Зози се усмихна.

– Досетих се.

– Но това няма значение – продължих аз. – Мама казва, че човек сам избира семейството си.

– Наистина ли?

Аз кимнах.

– Така е по-добре. Всеки може да бъде твоето семейство. Мама казва, че това не зависи от раждането. Зависи от чувствата ти към другите хора.

– Значи дори аз мога да бъда от вашето семейство?

Усмихнах се.

– Ти вече си от нашето семейство.

Тя се засмя.

– Аз съм лошата ти леля. Покварявам те с магия и обувки.

Е, това направо ме уби. Розет се разсмя заедно с мен. А над нас жълтата маймунка танцуваше и караше всичко на полицата да танцува – всичките обувки на Зози, наредени като украса, но толкова по-хубави от порцеланови фигурки, – и аз си помислих колко естествено ми се вижда да сме трите заедно. И изведнъж се почувствах виновна заради мама, която беше на долния етаж, докато ние тук се забавлявахме, все едно бяхме забравили, че съществува.

– Никога ли не си се замисляла кой е бащата на Розет? – попита неочаквано Зози и ме погледна.

Аз свих рамене. Това никога не ме е интересувало. Ние винаги сме били заедно. Не сме имали нужда от никого...

– Просто ми хрумна, че може да си го познавала – каза Зози. – Тогава си била на шест или на седем, затова си помислих... – тя се заигра с дрънкулките на гривната си и ми се стори, че се опитва да ми каже нещо, но не иска да го изрече с думи.

– Какво? – попитах аз.

– Ами... погледни косата ѝ – Зози сложи ръка на главата на Розет. Косата ѝ е с цвят на нарязано манго, много къдрава и мека. – Погледни очите ѝ.

Очите на Розет са много светли, сивозелени, точно като на котка, кръгли като монети.

– Не ти ли прилича на някого?

Замислих се.

– Мисли, Нану. Рижа коса, зелени очи. И много вироглава.

– Не Рижия, нали? – аз се разсмях, но изведнъж потръпнах и ми се прииска Зози да не говори повече за това.

– Защо не? – попита тя.

– Просто знам, че не е той.

Всъщност никога не бях се замисляла за бащата на Розет. Може би дълбоко в себе си продължавам да вярвам, че тя никога не е имала баща, че феите са я донесли, както казваше старата дама.

Бебето на феите. Особено бебе.

Искам да кажа, че не е честно да говорят така за нея – че е глупава или бавно развиваща се, или умствено изостанала. Особено бебе, казвахме ние. Особено, тоест различно. Мама не иска да се различаваме от другите, но Розет просто е различна, толкова ли е лошо това?

Тиери все разправя, че трябва да я заведем на лекар. На терапевт, на логопед и при разни специалисти, сякаш специалистите могат да те излекуват от това да си различен.

Но за различните няма лек. Зози вече ме научи на това. И как Рижия ще е баща на Розет? Ами че той никога не я беше виждал. Дори не знаеше как се казва...

– Не може той да е бащата на Розет – казах аз, макар че вече не бях сигурна.

– Е, тогава кой? – попита Зози.

– Не знам. Но не е Рижия.

– Защо?

– Защото щеше да остане с нас, затова. Нямаше да ни остави да си отидем.

– Може би не е знаел – каза тя. – Може би майка ти изобщо не му е казала. В края на краищата не е казала на теб.

Тогава аз се разплаках. Глупаво е, знам. Мразя да плача, но кой знае защо не можех да се спра. Сякаш нещо в мен избухна – и вече не можех да разбера дали мразя Рижия, или го обичам още повече...

– Ш-шт, Нану – Зози ме прегърна. – Всичко е наред.

Аз зарових лице в рамото ѝ. Тя беше с голям стар пуловер и от притискане в него плетката се отпечата на лицето ми. Исках да ѝ кажа, че нищо не е наред. Че възрастните винаги казват така, когато не искат децата да научат истината, и в повечето случаи това, че всичко е наред, е лъжа.

Възрастните винаги лъжат.

Разридах се с глас. Как може Рижия да е бащата на Розет? Тя дори не го познава. Не знае, че той пие шоколада горчив, с ром и кафява захар. Не го е виждала как прави капан за риби от върбови клони и свирка от бамбук, никой не ѝ е казал, че той знае как крещят всички птици на реката и може така да повтори крясъците им, че дори птиците да не усетят разликата...

Той ѝ е баща, а тя не знае.

Не е честно. Трябваше аз да съм...

Но после почувствах как нещо нахлува в главата ми. Спомен, познат звук, мирис на нещо далечно. То се приближаваше, надвесваше се като звездата в сцената с раждането на Исус. И аз почти го видях... само че не исках да си го спомням. Затворих очи. Не можех да помръдна. Изведнъж ми се стори, че ако помръдна дори съвсем леко, всичко ще се излее отгоре ми като газирана течност от бутилка, която някой е разклатил, и след като я отворя, няма връщане назад...

Започнах да треперя.

– Какво има? – попита Зози.

Не можех да се движа. Не можех да говоря.

– От какво се страхуваш, Нану?

Чух как подрънкват висулките на гривната ѝ – звукът беше почти същият като на звънчетата над вратата.

– Достопочтените – прошепнах аз.

– Какво означава това? Какви Достопочтени? – гласът ѝ звучеше тревожно. Тя сложи ръце на раменете ми и аз почувствах как жадува да узнае, как се тресе с цяло тяло като светкавица, затворена в буркан. – Не се бой, Нану – каза Зози. – Само ми кажи какво означава.

Достопочтените.

Влъхвите.

Мъдреци, които поднасят дарове.

Аз извиках, както когато искам да се събудя от сън, но не мога. Прекалено много спомени се тълпяха около мен, побутнаха ме, искаха да ги проумея всичките наведнъж.

Малка къща на брега на Лoapa.

Те бяха толкова мили, толкова загрижени.

Дори донесоха подаръци.

И в този момент отворих очи – рязко и широко. Вече не се страхувах. Най-после си спомних. Разбрах. Вече знаех какво е станало и защо сме се променили, защо сме избягали дори от Рижия, защо се преструваме на обикновени хора, когато дълбоко в себе си знаем, че никога няма да бъдем такива.

– Какво има, Нану? – попита Зози. – Сега можеш ли да ми кажеш?

– Мисля, че да – отговорих аз.

– Тогава ми кажи – каза тя и се усмихна. – Разкажи ми всичко.

Част шеста

Достопочтените

Понеделник, 10 декември

И ЕТО ЧЕ НАЙ-ПОСЛЕ ИДВА ДЕКЕМВРИЙСКИЯТ ВЯТЪР, пищи из тесните улички, къса парцаливи листа от дърветата. Декември – внимание, декември – отчаяние, казваше майка ми. И отново годината се изнизва, и аз оставам с чувството за обърната страница.

Страница, карта – или може би вятърът. Декември винаги е лош за нас. Последният месец – огризките на годината – куцука към Коледа и крещящо лъскавата му пелерина се влачи в калта. Краят на годината се приближава неумолимо, дърветата са три четвърти голи, светлината е като смачкан вестник и всичките ми духове излизат навън и танцуват като мушици в призрачното небе...

Ние дойдохме с вятъра на карнавала. Вятър на промени, на обещания. Веселият вятър, магическият вятър, който превръща всички в мартенски зайци, подхваща листата, палтата и шапките, бяга към лятото с лудешка жизнерадост.

Анук беше дете на този вятър. Лятно дете: тотемът ѝ – заек – е енергичен, пакостлив, с блестящи очи.

Майка ми много вярваше в тотемите. Тотемът е много повече от невидим приятел, той разкрива тайното сърце, съкровената душа, духа на човека. Моят тотем е котка, или поне майка ми така смяташе, може би заради бебешката гривничка с малката сребърна дрънкулка. Котките са потайни по природа. Имат раздвоение на личността. Котките бягат от полъх на вятъра. Виждат света на духовете и преминават границата между светлина и мрак.

Вятърът духна по-силно и ние побягнахме. Не само заради Розет, разбира се. Аз знаех от самото начало, че нося дете, и точно като котка го износих тайно, далеч от Ланскене...

Но през декември вятърът се обърна и отнесе годината от светлината в мрака. Бях износила Анук без проблеми. Моето лятно дете дойде със слънцето – в четири и петнайсет една ясна юнска сутрин – и още щом го видях, разбрах, че това дете е мое и само мое.

Но Розет беше различна от самото начало. Дребно, слабичко, неспокойно бебе, което не ядеше и ме гледаше така, сякаш бях чужд човек. Болницата се намираше в покрайнините на Рен и докато лежах там с Розет, един свещеник ме навести и изрази учудването си от това, че не искам да кръстя Розет в болницата.

Стори ми се спокоен и любезен, но твърде сходен със събратята си: мърмореше изтъркани думи на утеха и очите му гледаха далеч в отвъдния свят, но не виждаха нищо в нашия. Разказах му обичайната история: че съм вдовица, мадам Роше, и че отивам да живея при роднини. Свещеникът явно не ми повярва, изгледа Анук подозрително, а Розет с дълбока загриженост. Бебето може да не оживее, каза ми той сериозно, нима ще допусна детето ми да умре некръстено?

Изпратих Анук в един пансион наблизо, докато аз бавно се възстановявах и следях Розет. Пансионът се намираше в малко селце на име Ле Лавьоз, на брега на Лоара. И там намерих убежище, когато Розет укрепна и свещеникът стана по-настоятелен.

Защото любезността може да убива със същата лекота като грубостта, а свещеникът – казваше се отец Льоблан – беше предприел независимо проучване за мои роднини в областта, включително за това кой може да се грижи за по-голямата ми дъщеря, къде е ходила на училище, както и за съдбата на въображаемия мосю Роше – проучване, което несъмнено щеше да го отведе до истината.

Затова една сутрин аз взех Розет и отидох с такси в Ле Лавьоз. Пансионът беше евтин и скромен: имаше една-единствена стая с газова печка и двойно легло с дюшек, провиснал почти до пода. Розет все така не искаше да се храни и гласът ѝ беше слаб и жален като котешко мяукане, което сякаш повтаряше като ехо писъка на вятъра. По-лошото беше, че понякога тя спираше да диша в разстояние на пет-десет секунди, после с хълцане и сумтене отново поемаше дъх, сякаш след кратък размисъл решаваше да се върне – поне временно – в света на живите.

Останахме в пансиона две нощи. После малко преди Нова година дойде снегът и поръси горчива захар върху черните дървета и пясъчните брегове на Лоара. Аз потърсих друго място, където да отседнем, и една застаряла двойка – Пол и Фрамбоаз – ми предложи стаи над малка пекарна за палачинки.

– Не е много просторно, но е топло – каза Фрамбоаз, напрегната дребна женица с черни като къпини очи. – Освен това ще ми направите услуга, като наглеждате заведението. През зимата го затваряме, понеже няма туристи, така че не се тревожете, никой няма да ви се пречка – тя ме погледна изпитателно и добави: – Това бебе плаче като коте.

Аз кимнах.

– Хм – подсмръкна Фрамбоаз. – Трябва да го заведете на лекар.

– Какво иска да каже? – попитах по-късно Пол, който дойде да ни покаже двете стаи.

Пол, благ старец, който рядко говореше, ме погледна и сви рамене.

– Фрамбоаз е суеверна. Като повечето хора тук. Не го вземайте присърце. Тя не ви желае злото.

Бях прекалено уморена, за да разпитвам. След като се настанихме, Розет започна да се храни по малко, но продължаваше да бъде неспокойна и да не спи добре, и аз попитах Фрамбоаз какво е имала предвид.

– Казват, че котешкото бебе носи лош късмет – каза тя, докато чистеше и без това чистата кухня.

Усмихнах се. Говореше точно като Арманд, скъпата ми приятелка от Ланскене.

– Котешко бебе ли? – попитах аз.

– Аха – продължи Фрамбоаз. – Чувала съм за такива бебета, но досега не бях виждала. Баща ми разправяше, че понякога феите идват нощем и сменят истинските бебета с котета. Но котешките бебета не ядат. Само плачат. И ако някой стори нещо лошо на котешко бебе, феите му дават да се разбере.

Тя присви очи заплашително, после изведнъж се усмихна.

– Това е само поверие, разбира се. И все пак трябва да го заведете на лекар. Котешкото бебе ми изглежда болно.

Последното със сигурност беше вярно. Но аз никога не съм имала доверие на лекари и на свещеници, затова се поколебах и не послушах съвета на старицата. Минаха още три дни, през които Розет продължаваше да пищи и да се задъхва, така че накрая преодолях недоверието си и повиках лекар от Анже.

Лекарят прегледа обстойно Розет. Каза, че трябва да ѝ се направят изследвания. Но плачът ѝ затвърди опасенията му. Според него това беше генетично увреждане, известно като синдром на котешкото мяукане, наречено така заради странните викове, които болните издават. Не е опасно, но е нелечимо; и на този ранен етап лекарят не можеше да предвиди как ще се развие болестта.

– Значи Розет е котешко бебе – заключи Анук.

Фактът, че Розет не е като другите, като че ли я радваше. Анук толкова дълго бе живяла като само дете в семейството и на седем години изглеждаше необичайно зряла. Тя се грижеше за Розет, даваше ѝ биберон, пееше ѝ, люлееше я в стола, който Пол беше донесъл от старата семейна ферма.

– Котешко бебе – говореше ѝ Анук, докато я люлееше.

– Спи, котешко бебе, спи в люлката под дървото.

И Розет като че ли я слушаше. Плачът спираше – поне за известно време. Тя започна да наддава. Спеше по три-четири часа на нощ. Анук казваше, че е от въздуха в Ле Лавьоз и оставяше чинийки с мляко и захар за феите, за да се почерпят, ако случайно дойдат да видят как е котешкото бебе.

Аз не повиках повече лекаря от Анже. Изследванията нямаше да излекуват Розет. Вместо това ние с Анук се грижехме за нея, къпехме я в отвара от билки, пеехме ѝ, разтривахме слабичките ѝ ръце и крака с лавандула и тигрова мас, давахме ѝ мляко с капкомер (тя не искаше да пие от шише).

Бебето на феите, казваше Анук. Розет несъмнено беше красива, толкова изящна, с малка, добре оформена главица, широко разположени очи и заострена брадичка.

– Тя дори прилича на коте – отбелязваше Анук. – И Чехълчо мисли така. Нали, Чехълчо?

А, да, Чехълчо. Отначало си мислех, че след като Анук вече има малка сестричка, за която да се грижи, Чехълчо ще изчезне. Вятърът все така духаше над Лoapa, а Коледа, точно като Еньовден, е време за промяна, неприятно време за пътешествениците.

Но с появата на Розет Чехълчо като че ли укрепна. Установих, че сега го виждам по-ясно: той седеше до бебешката люлка и гледаше Розет с черните си като копчета очи, докато Анук я люлееше, говореше ѝ и я приспиваше с песни.

Ей го вятъра благ...

– Горката Розет си няма животно – каза Анук веднъж, докато седяхме край огъня. – Може би затова все плаче. Трябва да повикаме някое животно. Да се грижи за нея, както Чехълчо се грижи за мен.

Усмихнах се. Но тя говореше сериозно и аз разбрах, че ако не се заема с този въпрос, тя ще го направи. Затова ѝ обещах, че ще опитаме. Че ще участвам в играта само този път. През последните шест месеца бяхме толкова кротки: нямаше карти, нямаше заклинания, нямаше ритуали. Всичко това ми липсваше, тъй както липсваше и на Анук. Какво лошо можеше да стане от една простичка игра?

Вече от седмица живеехме в Ле Лавьоз и нещата започваха да се оправят. Бяхме завързали приятелства в селото, аз се привързах към Фрамбоаз и Пол. Чувствахме се уютно в стаите над пекарната за палачинки. Покрай раждането на Розет бяхме пропуснали Коледа, но наближаваше Новата година, пълна с обещания за ново начало. Въздухът беше студен, времето бе ясно и мразовито, а небето – искрящо, ослепително синьо. Розет продължаваше да ме тревожи, но постепенно свиквахме с навиците ѝ и с помощта на капкомера успявахме да ѝ дадем храната, от която се нуждаеше.

Тогава отец Льоблан ни настигна. Появи се с една жена, която се представи като медицинска сестра, но въпросите, които зададе на Анук, ме наведоха на мисълта, че може да е от Социални грижи. Когато дойдоха, аз не си бях у дома – Пол ме закара до Анже да купя пелени и мляко за Розет, – но Анук беше там, а бебето спеше в люлката си. Тя каза, че донесли цяла кошница с покупки, били любезни и загрижени – попитали за мен, обяснили, че са мои приятели – и в невинността си моята доверчива Анук им казала много повече, отколкото трябвало.

Разказала им за Ланскене су Тан, за нашите пътувания по Гарона с циганите от реката. Казала им за сладкарницата и за фестивала, който бяхме организирали. Казала им за Коледа, за Сатурналиите, за Дъбовия крал и за Джеловия крал, за двата големи вятъра, които разделят годината. Когато гостите попитали за червените торбички за късмет над вратата и за чинийките с хляб и сол на стълбите, Анук им разправила за феите, за малките богове, за животинските тотеми и за ритуалите със свещи, и за свалянето на луната, и за пеенето на вятъра, и за картите Таро, и за котешките бебета...

Котешки бебета?

– О, да – отговорило моето лятно дете. – Розет е котешко бебе, затова обича мляко. И затова по цяла нощ мяука като коте. Но няма страшно. Тя просто има нужда от тотем. Още го чакаме да дойде.

Мога само да предполагам какво са разбрали от всичко това. Тайни и ритуали, некръстени бебета, деца, оставени на грижите на непознати, или по-лошо...

Свещеникът попитал Анук дали иска да дойде с него. Разбира се, той нямал власт да я принуди. Казал ѝ, че с него ще бъде в безопасност, че той ще я настани на сигурно място, докато трае разследването. Може би дори щял да я отведе със себе си, но Фрамбоаз дошла да нагледа Розет и ги заварила да седят в кухнята: Анук почти плачела, а свещеникът и сестрата я увещавали, казвали, че разбират страха ѝ, но тя не е сама, има стотици деца като нея и ако им се довери, те ще я спасят...

Е, Фрамбоаз сложила край на това. С няколко думи ги изпратила по живо, по здраво, направила чай на Анук и мляко на Розет. Когато Пол ме доведе у дома, тя още седеше при децата и ми разказа за посещението на жената и свещеника.

– Тези хора никога не си гледат работата – намръщи се Фрамбоаз над чашата си с чай. – Вечно търсят дяволи под леглото. Казах им: "Само я погледнете" – тя кимна към Анук, която кротко си играеше с Чехълчо. – "Прилича ли ви на дете, което е в опасност? Мислите ли, че се страхува от нещо?"

Разбира се, бях ѝ благодарна. Но дълбоко в душата си знаех, че те ще се върнат. Може би дори с официални документи, с нещо като заповед за обиск или за разпит. Знаех, че отец Льоблан няма да се откаже, че при първа възможност този благ, добронамерен, опасен човек или някой друг като него ще хукне след мен и накрай света.

– Утре си заминаваме – казах аз.

Анук нададе възглас на недоволство.

– Не! Пак ли?

– Трябва, Нану. Тези хора...

– Защо нас? Защо винаги точно нас? Защо вятърът този път не отвее тях?

Погледнах Розет, която спеше в люлката си, Фрамбоаз със старческото ѝ лице, набръчкано като зимна ябълка, Пол, чието мълчание изразяваше повече, отколкото всички думи на света. И изведнъж нещо привлече погледа ми: нещо, което можеше да бъде игра на светлината или искра от статично електричество, или въгленче от огнището.

– Задуха вятър – каза Пол, заслушан във воя в комина. – Няма да се учудя, ако има буря.

Разбира се, сега и аз го чувах: последният щурм на декемврийския вятър. Декември – отчаяние. Цяла нощ го слушах как вие, плаче и се смее. Розет беше неспокойна и спа на пресекулки, докато вятърът пищеше и трополеше по керемидите на покрива, блъскаше в прозорците и стъклата им дрънчаха.

В четири сутринта чух шум в стаята на Анук. Розет беше будна. Отидох да проверя. Заварих Анук да седи на пода в средата на кръг, лошо очертан с жълт тебешир. Една свещ гореше до леглото ѝ, друга – над бебешката люлка: на топлата жълта светлина лицето ѝ изглеждаше развълнувано и зачервено.

– Справихме се, мамо – каза тя с блеснали очи. – Направихме така, че да можем да останем.

Аз седнах на пода до нея.

– Как? – попитах.

– Казах на вятъра, че оставаме. Казах му да вземе друг вместо нас.

– Не е толкова просто, Нану.

– Просто е – отсече Анук. – Има и още нещо – тя се усмихна с подкупваща топлота. – Виждаш ли го? – и кимна към ъгъла на стаята.

Аз присвих очи. Нямаше нищо. Е, почти нищо. Бегло сияние – отблясък от свещ върху стената, – сянка, нещо подобно на очи, опашка...

– Не виждам нищо, Нану.

– Тотемът на Розет. Дойде с вятъра.

– А, разбирам – аз се усмихнах.

Понякога въображението на Анук е толкова неудържимо, че заразява и мен и ме кара да виждам несъществуващи неща.

Розет протегна ръчички и измяука.

– Това е маймунка – каза Анук. – Казва се Бамбузъл.

Не се сдържах и се разсмях.

– Чудя се откъде ти хрумват такива неща.

И все пак се почувствах неловко.

– Знаеш, че това е само игра, нали?

– Не, маймунката е съвсем истинска – отвърна ми Анук с усмивка. – Виж, мамо. Розет също я вижда.

На сутринта вятърът утихна. Зъл вятър, торнадо, казаха местните, повалил дървета и сравнил няколко обора със земята. Във вестника го нарекоха трагедия и писаха как в навечерието на Нова година едно дърво паднало върху минаваща през селото кола. И шофьорът, и пътникът загинали. Единият бил свещеник от Рен.

Пръст Божи, писаха вестниците.

Ние с Анук знаехме, че е друго.

Станало е случайно, повтарях аз, когато тя се будеше разплакана нощем в тесния апартамент на булевард "Дьо ла Шапел". Анук, тези неща не са истински. Постоянно стават злополуки. Това е случайност.

И в края на другата година тя започна да ми вярва. Кошмарите престанаха. Анук отново се оживи. Но в очите на моето лятно дете остана нещо. Настъпи промяна: Анук стана по-зряла, по-мъдра, по-далечна. А сега и Розет, моето зимно дете, все повече заприличва на сестра си, затваря се в собствения си малък свят, отказва да расте като останалите деца, не говори, не ходи, само гледа с животинските си очи...

Наистина ли бяхме виновни? Логиката казва, че не. Но логиката като че ли не отива твърде далеч. А вятърът отново е тук. И ако не се вслушаме в неговия зов, кого ще избере да отнесе вместо нас?

На хълма Монмартър няма дървета. Поне за това съм благодарна. Но декемврийският вятър все така ухае на смърт и никакъв тамян не може да се пребори с тъмната му съблазън. Декември винаги е време на тъмнина, на духове – свети и нечестиви, – на огньове, запалени срещу смъртта на светлината. Боговете на Коледа са упорити и студени, Персефона е затворена под земята и пролетта е сън, до който има цял живот време.

Ей го вятъра благ,

вятърко, вика ме мойта мила...

И по голите улици на Монмартър витаят Достопочтените и крещят предизвикателно срещу сезона на благоволението.

Вторник, 11 декември

НАТАТЪК БЕШЕ ЛЕСНО. ТЯ МИ РАЗКАЗА ЦЯЛАТА ИМ история: за сладкарницата в Ланскене, за последвалия скандал, за починалата жена, после за Ле Лавьоз, за раждането на Розет и за Достопочтените, които се опитали и не успели да я отнесат.

Значи от това се страхува. Горкото момиче. Не си мислете, че само защото очаквам да извлека полза от положението, съм напълно безсърдечна. Аз изслушах несвързания ѝ разказ, прегърнах я, когато вълнението ѝ дойде в повече, погалих косата ѝ и избърсах сълзите ѝ – нещо, което никой не направи за мен, когато бях на шестнайсет и целият ми свят рухна.

Утеших я доколкото можах. Магията, казах ѝ аз, е оръдие на Промяната, на приливите и отливите, които поддържат света жив. Всичко е взаимосвързано: зло, извършено в единия край на света, се уравновесява със своята противоположност в другия. Няма светлина без тъмнина, няма зло без добро, няма обида без мъст.

Що се отнася до личния ми опит...

Е, разказах ѝ само толкова, колкото ѝ трябваше да знае. Достатъчно, за да станем заговорнички, за да се обвържем чрез угризения и вина, за да я откъсна от света на светлината и полека да я придърпам към тъмнината...

В моя случай, както вече ви казах, всичко започна от едно момче. И по случайност завърши с момче, защото ако и в ада няма по-силен пламък от гнева на отхвърлената жена, нищо на света не може да се мери с яростта на измамената вещица.

През първата седмица-две всичко вървеше по ноти. Аз бях като царица сред момичетата, радвах се на новото си завоевание и на високото положение, до което се бях издигнала. Със Скот бяхме неразделни, но той беше слаб и доста суетен – затова и толкова бързо се превърна в мой роб. И много скоро изкушението да сподели тайните си с приятелчетата от момчешката съблекалня – да се похвали, да се изтъкне и, разбира се, да се посмее – стана неустоимо.

Веднага усетих промяната, нарушеното равновесие. Скот започна да говори твърде много и слуховете прелетяха като вихър от единия край на училището до другия. По стените в съблекалните се появиха надписи, хората се побутваха, когато минавах. Най-големият ми враг беше едно момиче на име Жасмин – превзета интригантка, като извадена от списание; тя даде начален тласък на слуховете. Борех се с тях с всички мръсни номера, които имах подръка, но станеш ли жертва веднъж, завинаги оставаш жертва и скоро аз се върнах към обичайната си роля ни мишена за всеки подигравателен коментар и шега. После и Скот Маккензи се присъедини към шегаджиите. След поредица от половинчати извинения той започна открито да се разхожда из града с Жасмин и приятелите ѝ и накрая те го подтикнаха – придумаха, засрамиха, изкушиха –  да ме нападне директно. А покрай мен и книжарницата на майка ми, която открай време беше обект на подигравки заради витрината си с кристали и книги по сексуална магия, а сега стана и обект на вандализъм.

Дойдоха една нощ. Цяла групичка полупияни ученици, които се смееха, шушукаха и се побутваха. Беше малко рано за Нощта на лудориите, но магазините вече бяха пълни с фойерверки и Празникът на Вси светии протягаше дългите си костеливи пръсти, вмирисани на дим. Прозорецът на моята стая гледаше към улицата. Чух ги да се приближават, долових шушукане и нервен кикот, някой извика: "Хайде, давай!", друг промърмори нещо в отговор, трети прошепна: "Хайде, хайде!", и накрая настана заплашителна тишина.

Тя продължи около минута. Засякох по часовника. После съвсем наблизо избухна нещо в затворено пространство. Отначало помислих, че са хвърлили пиратки в контейнера за смет, но после усетих мириса на дим. Погледнах през прозореца и видях как се разбягаха – шестима, като подплашени гълъби, пет момчета и едно момиче, чиято походка разпознах...

И Скот. Разбира се. Бягаше най-отпред, русата му коса блестеше на уличното осветление. И докато гледах, той се обърна и само за миг сякаш очите ни се срещнаха...

Но пламъците от книжарницата вероятно му попречиха да ме види. Яркооранжевите огнени езици подскачаха, танцуваха и се премятаха като зли акробати от закачалката с копринени шалове към трапеца с капаните за сънища, а оттам към лавицата с книги...

По дяволите. Видях как устните му се размърдаха. Спря – момичето до него го дръпна. Приятелите му го настигнаха, той се обърна и побягна. Но дотогава аз вече ги бях огледала – гладките и глупави юношески лица, зачервени от огъня и засмени на оранжевата светлина...

Накрая пожарът не се оказа кой знае какво. Измъкнахме се преди идването на пожарникарите. Дори успяхме да спасим почти цялата стока, но таванът беше почернял и всичко бе пропито с мирис на изгоряло. Пожарникарите казаха, че е станало от фойерверк, стандартен тип фойерверк, пуснат в пощенската кутия и запален. Полицаите ме попитаха дали съм видяла нещо. Казах, че не съм.

Но на другия ден се заех да отмъстя. Направих се на болна, останах си вкъщи и се залових за работа. Направих шест кукли от дървени щипки за пране. Постарах се да изглеждат колкото може по-реалистични, уших им дрехи, изрязах лицата им от обща снимка на класа и ги залепих под косите. Дадох имена на всички и с наближаването на Деня на мъртвите съставих план и се заех да го осъществя.

Събирах косми от палтата на закачалката в класната стая. Крадях дрехи от съблекалнята. Късах листа от тетрадките, свалях значки от раниците, претърсвах кошчетата за употребявани салфетки и прибирах сдъвкани капачки от химикалки, когато никой не гледаше. Към края на седмицата имах достатъчно материал от един или друг вид за направата на дузина кукли и в Деня на Вси светии разчистих сметките си с всички.

Тази вечер имаше дискотека в училище по случай края на срока. Никой не ме беше уведомил официално, но всички знаеха, че Скот ще отиде на дискотека с Жасмин и че ако аз съм там, ще има неприятности. Нямах намерение да ходя, но със сигурност смятах да предизвикам неприятности и ако Скот или някой друг ми попречеше, щеше да си плати.

Не забравяйте, че бях още малка. И наивна в много отношения, но не колкото Анук, разбира се, нито бях толкова склонна да изпитвам чувство за вина. И все пак успях да подготвя отмъщение, което едновременно да задоволи изискванията на моята Система и да ми даде солидна основа по практическа химия за обогатяване на окултните ми експерименти.

На шестнайсет познанията ми за отровите не бяха чак толкова обширни. Разбира се, познавах най-разпространените отрови, но до този момент не ми се беше случвало да наблюдавам действието им. Исках да ги изпитам. Затова приготвих смес от всички отровни растения, до които можах да се добера: мандрагора, грамофонче, тис. Те се продаваха в книжарницата на майка ми и при разтварянето или смесването им с водка ставаха почти незабележими. Купих бутилка водка от магазинчето на ъгъла, използвах половината за приготвяне на тинктура, после ми хрумна да добавя още няколко неща, сред които сок от отровна гъба, която имах късмета да намеря под един плет в училищния двор. После внимателно прелях тинктурата в бутилката водка, сложих ѝ надпис "Хуракан Разрушителя" и я сложих в отворената си ученическа чанта, убедена, че кармата ще свърши останалото.

Разбира се, до голямото междучасие вече я нямаше, а Скот и приятелите му се подсмихваха и се споглеждаха гузно. Тази вечер се прибрах у дома почти щастлива и довърших шестте си кукли, като забих по една игла в сърцето на всяка и прошепнах тайни в ушите им.

Жасмин, Адам, Люк, Дани, Майкъл, Скот...

Разбира се, не можех да знам със сигурност какво ще стане, както не можех да предвидя, че вместо сами да изпият водката, те ще я излеят в купата с плодов пунш в дискотеката и така ще споделят кармата си с повече хора, отколкото съм предполагала.

Както разбрах, последиците бяха зашеметяващи. Моята тинктура предизвика повръщане, халюцинации, стомашни болки, парализа, бъбречна недостатъчност и проблеми със задържането на урина, от които пострадаха четирийсет души, сред които и шестимата злосторници.

Можеше да бъде и по-зле. Никой не умря. Е, поне не веднага. Но отравяне в такъв мащаб рядко остава незабелязано. Проведе се разследване и накрая виновниците си признаха, като натопиха себе си – и мен, – тъй като всеки се опита да стовари вината върху другия. Те признаха, че са пуснали фойерверка в пощенската ни кутия. Признаха, че са откраднали бутилката от чантата ми. Дори признаха, че са я изсипали в купата за пунш, но казаха, че не знаят какво е имало в нея.

Както можеше да се очаква, полицията дойде у нас. Следователите проявиха жив интерес към билките на майка ми и ме разпитаха много обстойно, но без успех. Тогава аз вече бях експерт по увъртанията и с нищо – нито с добро, нито със заплахи – не можеха да ме накарат да променя версията си за случилото се.

Казах, че е имало бутилка водка. Аз съм я купила, макар и с нежелание, по настояване на Скот Маккензи. Скот имал планове за дискотеката същата вечер и предложил да донесем по нещичко (както сам се изразил), за да оживим малко атмосферата. Аз съм изтълкувала това "нещичко" като наркотици и алкохол, затова съм решила да не ходя, но не съм посмяла да издам липсата си на ентусиазъм.

Признах, че съм постъпила неправилно, че е трябвало да кажа какво мисля за плана му, но след случая с фойерверка съм се страхувала и затова мълчаливо съм се подчинила, за да избегна вероятните тежки последици.

Нещо явно се е объркало. Скот не е бил наясно с дозировката на наркотиците и може би е прекалил. На това място пролях няколко крокодилски сълзи, добросъвестно изслушах конското на полицая, после с облекчение приех новината, че всички са се натровили, а аз съм се отървала, и обещах никога повече да не се забърквам в такива неща.

Изиграх добре ролята си и успях да убедя полицаите. Но майка ми започна да се съмнява. Намирането на куклите до голяма степен затвърди подозренията ѝ, а и тя знаеше достатъчно за свойствата на билките, които продаваше, за да събере две и две.

Разбира се, аз отрекох всичко. Но беше съвсем очевидно, че тя не ми повярва.

Можеха да загинат хора, повтаряше майка ми. Сякаш не целях точно това. Сякаш ме беше грижа за тях след всичко, което направиха. После тя започна да говори за посещения при специалист – консултация, терапия за овладяване на гнева, може би преглед при детски психиатър...

– Не биваше да те водя в Мексико Сити – все повтаряше майка ми. – Преди това нищо ти нямаше, такова добро дете беше...

Луда жена. Вярваше във всяка откачена измишльотина, която ѝ попадне, а сега си въобразяваше, че послушното малко момиче, което е завела в Мексико за Деня на мъртвите, е било обладано от някаква зла сила, която го е променила и го е подтикнала да извърши такива ужасни неща.

– Черната пинята – упорито повтаряше тя. – Какво имаше вътре? Какво имаше вътре?

Но вече беше станала толкова истерична, че трудно можех да проумея за какво говори.

Дори не си спомнях за черна пинята – оттогава беше минало толкова време, а и пинятите на карнавала бяха толкова много. Колкото до съдържанието – ами бонбони, предполагам, дребни играчки, талисманчета, захарни черепи и всякакви други неща, които обикновено се слагат в една пинята за Деня на мъртвите.

Мисълта, че може да е имало нещо друго, че е възможно някой дух или малък бог (може би дори Санта Муерте[6], самата алчна стара Миктлансиуатл) да се е вселил в мен по време на това пътуване до Мексико...

Е, ако някой тук има нужда от преглед, заявих аз, това е онзи, който е способен да измисли такава небивалица. Но майка ми упорстваше, позволи си да ме нарече лабилна, захвана да ми цитира Кредото си и накрая каза, че ако не си призная сама, тя няма друг избор освен...

Това реши всичко. Същата нощ аз се приготвих за еднопосочно пътуване. Взех нейния и своя паспорт, малко дрехи, пари, кредитните ѝ карти, чековата ѝ книжка и ключовете от книжарницата. Може да ме помислите за сантиментална, но взех и една от обеците ѝ – малки обувчици – и я окачих като талисман на гривната си. След това добавих още много към него. Всеки талисман на гривната ми е своего рода трофей, който ми напомня колко съдби досега съм събрала и съм използвала за собственото си обогатяване. Но така се започна. От чифт сребърни обувчици.

После слязох безшумно по стълбите, запалих два фойерверка, които бях купила същия ден, и ги хвърлих сред купчините с книги, след което тихо се измъкнах навън.

Не погледнах назад. Нямаше нужда. Майка ми винаги спеше като труп, а дозата валериан и дива маруля, която изсипах в чая ѝ, лесно би приспала и хора с най-неспокоен сън. Първите заподозрени щяха да бъдат Скот и приятелите му – поне докато установят изчезването ми, – а дотогава аз щях да бъда отвъд океана, далеч от тук.

Разбира се, промених някои неща в историята заради Анук, като изцяло пропуснах да спомена за гривната, за черната пинята и за пожара, който запалих на сбогуване. Обрисувах се в трогателни краски, сама, неразбрана, без приятели в Париж, измъчвана от чувство за вина, от кошмари, принудена да живея само от магия и изобретателност.

– Трябваше да бъда силна. Трябваше да бъда смела. Трудно е да си сам на шестнайсет, но аз успях някак да оцелея и постепенно научих, че у всеки от нас има две движещи сили. Два вятъра, ако щеш, които духат в срещуположни посоки. Единият те води натам, накъдето искаш. Другият довява това, от което се страхуваш. И хората като нас трябва да направят избор – дали да яхнат вятъра, или да се оставят да ги отвее.

И ето че най-после пинятата се пръсва и изсипва даровете си върху вярващите, и аз накрая получавам жадуваната награда – билет не към един живот, а към два...

– Какво избираш, Нану? – попитах аз. – Страх или желание? Хуракан или Ехекатл? Разрушителя или Вятъра на промяната?

Тя ме гледа втренчено със синьо-сивите си очи, очи с цвят на буреносен облак точно преди да го прониже гръм. През Димящото огледало виждам как цветовете ѝ преливат в най-неспокойните нюанси на пурпурното и синьото.

Но сега виждам още нещо. Образ, подобен на икона, който изпъква с по-голяма яснота, отколкото едно единайсетгодишно дете би могло да изрази. Виждам я за по-малко от секунда, но ми е достатъчно. Това е сцената с раждането на Исус на "Плас дю Тертр", майката, бащата и люлката.

Но в този вариант на сцената майката е с червена рокля, а косата на бащата е със същия цвят като...

И накрая започвам да разбирам. Затова тя толкова държи на тържеството, затова отделя толкова внимание на малките кукли в коледната къща, подрежда ги, разполага ги с такова старание, сякаш са живи хора.

Погледнете Тиери на снега отвън. За него няма роля в тази странна постановка. Ето ги и гостите – влъхвите, овчарите, ангелите. Нико, Алис, мадам Люзерон, Жан-Луи, Попол, мадам Пино. Те изпълняват ролята на гръцкия хор: дават кураж и подкрепа. А ето я и централната група. Анук, Розет, Рижия, Виан...

Кое беше първото нещо, което Анук ми каза?

Кой е умрял? Майка ми. Виан Роше.

Тогава го възприех като шега, като опит на едно дете да провокира възрастните. Но сега, когато познавам Анук по-добре, започвам да разбирам колко сериозни са били тези наглед лекомислени думи. Старият свещеник и социалната работничка не са били единствените жертви на онзи декемврийски вятър преди четири години. В този ден са умрели и Виан Роше, и дъщеря ѝ Анук, и сега тя иска да ги съживи...

Колко си приличаме с теб, Нану.

Разбираш ли, и аз имам нужда от нов живот. Франсоаз Лавери още ме преследва. Тази вечер пак видях физиономията ѝ в местния вестник, сега вече придружена с още няколко имена, сред които Мерседес Демойн и Ема Уиндзор, изредени под две размазани снимки, свалени от охранителни камери. Виждаш ли, Ани, и аз имам своите Достопочтени, и макар да действат бавно, те са упорити и преследването им от неудобство прераства в нещо близко до заплаха.

Как са разбрали за Мерседес? И как толкова бързо са направили връзката с Франсоаз? И с колко време мислиш, че разполага Зози, преди да падне в безмилостния им капан?

Може би ми е време, казвам си. Може би най-после съм изчерпала всички възможности в Париж. Може би въпреки всичките ми хитрини най-после е време да поема по други пътища. Но не като Зози. Вече не.

Ако някой ви предложи нов живот, няма ли да се възползвате?

Разбира се, че ще го направите.

И ако този живот може да ви предложи приключения, богатства и дете – не какво да е дете, а това хубаво, обещаващо, способно момиче, все още недокоснато от пръста на кармата, което може да изпрати всяка лоша мисъл и съмнително деяние обратно с трикратна сила и което мога да подхвърля на Достопочтените, когато не ми остане нищо друго...

Няма ли да се възползвате, ако можете?

Няма ли?

Разбира се, че ще го направите.

Сряда 12 декември

Е, ИЗМИНА ПОВЕЧЕ ОТ СЕДМИЦА, ОТКАКТО започнахме  с уроците, и тя казва, че вече забелязва промяна. Аз научавам все повече мексикански неща – имена, истории, символи и знаци. Сега знам как да вдигна вятър с Ехекатл Променливия, как да измоля дъжд от Тлалок и дори как да призова Хуракан, за да отмъсти на враговете ми.

Не че мисля за отмъщение. След онази случка на опашката за автобуса Шантал и компания не са идвали на училище. Изглежда, че всички са се заразили. Мосю Жестен казва, че това е някакъв лишей, но така или иначе болните трябва да си стоят у дома, докато оздравеят, за да не заразят и останалите. Не можете да си представите колко различен става един клас от трийсет души, когато четиримата най-отвратителни ученици отсъстват. Но без Сюзан, Шантал, Сандрин и Даниел е дори приятно да се ходи на училище. Никой не е пиян морков, никой не се присмива на Матилд за това, че е дебела, а днес в часа по математика Клод отговори на въпрос на учителя, без да заеква.

Всъщност днес поработих върху Клод. Той е много свестен, като го опознае човек, макар че през повечето време така заеква, че не може да разговаря с никого. Но аз успях да пъхна в джоба му листче хартия, на което бях надраскала символ – Едно Ягуар за смелост – и не знам дали причината е, че онези четирите ги няма, но ми се струва, че вече забелязвам промяна.

Сега Клод е по-спокоен, седи изправен, а не прегърбен и макар че не е престанал напълно да заеква, днес говореше по-нормално. Понякога заеква толкова силно, че думите му стават напълно неразбираеми, той се изчервява и очите му се насълзяват, и всички се смущават – дори учителите, – и не смеят да го погледнат (с изключение на Шантал и компания, разбира се), но днес през целия ден Клод говореше разбираемо, без нито веднъж да се смути.

Успях да си поговоря и с Матилд. Тя е много срамежлива и все мълчи, носи големи черни пуловери, за да прикрие едрата си фигура, старае се да бъде незабележима с надеждата, че хората ще я оставят на мира. Те обаче никога не я оставят и Матилд ходи с наведена глава, сякаш се страхува да срещне погледите на другите, като от това изглежда дебела, тромава и тъжна, и никой не забелязва, че има прекрасна кожа – не като на Шантал, която има пъпки, – че косата ѝ е много гъста и хубава и че с правилната стойка и поведение тя също би могла...

– Трябва да опиташ – казах ѝ аз. – Ще се изненадаш.

– Какво да опитам? – промърмори Матилд, сякаш искаше да каже: "Защо си губиш времето с мен?"

Аз ѝ споделих някои от нещата, на които ме беше научила Зози. Тя ме изслуша внимателно, забравила да гледа в пода.

– Не мога да го направя – каза накрая, но аз забелязах надеждата в очите ѝ и тази сутрин, когато я видях на автобусната спирка, Матилд ми се стори различна: по-изправена, по-уверена и за пръв път, откакто я познавах, не беше облечена в черно. Носеше най-обикновен пуловер, но тъмночервен и не чак толкова широк. Аз ѝ казах, че е хубав, и Матилд ме погледна смутена, но доволна и за пръв път отиде с усмивка на училище.

И все пак ми е малко странно. Изведнъж станах – е, не точно всеобща любимка, но нещо такова, хората започнаха да ме гледат по друг начин, вече можех да влияя на начина им на мислене...

Как е могла мама да се откаже от всичко това? Иска ми се да я попитам, но знам, че не мога. Ще трябва да ѝ кажа за Шантал и компания и за куклите, и за Клод и Матилд, и за Рижия, и за Жан-Лу...

Днес Жан-Лу се върна на училище малко блед, но весел. Оказа се, че болестта му е била само хрема, но сърдечното му заболяване го прави податлив на всичко и дори една хрема може да се окаже сериозна. Но днес той се върна и пак започна да прави снимки и да гледа света през фотоапарата си. Жан-Лу снима всички: учителите, портиера, учениците, мен. Прави снимките много бързо, така че хората да не успеят да променят физиономиите си, и понякога това му създава неприятности – особено с момичетата, които искат да се кипрят и да позират...

– И да съсипят снимката – казва Жан-Лу.

– Защо? – питам го аз.

– Защото фотоапаратът улавя повече неща от невъоръженото око.

– И духовете?

– И тях.

Странно, но Жан-Лу е напълно прав. Той говори за Димящото огледало и за това как то показва неща, които обикновено не виждаме. Разбира се, Жан-Лу не познава древните символи. Но може би е правил снимки толкова дълго, че е овладял умението на Зози да фокусира – да вижда нещата такива, каквито са наистина, а не каквито хората искат да бъдат. Затова Жан-Лy обича да ходи на гробището, защото там търси неща, невидими за окото. Светещи призраци, истини, такива работи.

– И как изглеждам аз според теб?

Той прегледа албума си със снимки и ми показа една, която ми беше направил през голямото междучасие, докато тичах из двора.

– Малко е размазана – извини се Жан-Лy.

Ръцете и краката ми стърчаха във всички посоки, но лицето ми се виждаше ясно – усмихвах се.

– Това си ти – каза Жан-Лy. – Красива снимка.

Е, не можах да разбера дали се хвали или ми прави комплимент, затова не му отговорих и продължих да разглеждам останалите снимки.

Видях Матилд, наглед тъжна и дебела, но вътрешно красива, и Клод, докато говори с мен, без изобщо да заеква, и мосю Жестен в странна, неочаквана светлина, как се опитва да гледа строго, а всъщност му е смешно; имаше и снимки от сладкарницата, които Жан-Лy още не беше свалил и ми ги показа набързо на фотоапарата.

– Чакай малко – казах аз. – Това не е ли мама?

Тя беше, с Розет. Стори ми се някак стара, а Розет беше направила рязко движение и лицето ѝ не се виждаше. Изведнъж забелязах Зози да стои отстрани – изобщо не приличаше на себе си, с изкривена уста, със странен блясък в очите...

– Хайде! Ще закъснеем! – извика Жан-Лy.

И ние се затичахме към автобуса, за да отидем на гробището, където както обикновено щяхме да храним котките, да обикаляме по алеите под дърветата, от които канят кафяви листа, и да дебнем призраците.

Когато стигнахме, вече се стъмняваше и се виждаха само очертанията на гробовете на фона на небето. Не ставаше за снимки, освен ако не се използва светкавица, която според Жан-Лy е "гадост", но въпреки това беше необикновено и красиво с коледните светлини по-нагоре на хълма, които блестяха като звездни паяжини.

– Повечето хора не могат да видят това.

Той правеше снимки на небето, жълто и сиво, на гробовете, които се издигаха като корпуси на разбити лодки.

– Затова ми харесва да идвам тук по това време – продължи Жан-Лу. – Когато е почти тъмно и хората са се прибрали, и наистина си личи, че това е гробище, а не парк, където се разхождат известни личности.

– Скоро ще заключат вратите – казах му аз.

Правят го, за да не могат скитниците да спят на гробището. Някои обаче успяват да се промъкнат. Изкатерват се по каменната ограда или идват преди затваряне и се крият, за да не може пазачът да ги види.

Затова отначало го помислих за такъв – за скитник, който се готви да прекара нощта на гробището, или за сянка от надгробен камък с това широко палто и плетена шапка, нахлупена ниско на очите. Дръпнах Жан-Лу за ръката. Той ми кимна.

– Приготви се да бягаш.

Не че ме беше страх или нещо такова. Не мисля, че бездомниците са по-опасни от хората, които живеят в къщи. Но никой не подозираше къде сме, беше тъмно и аз знаех, че майката на Жан-Лу ще получи припадък, ако разбере къде ходи синът ѝ вечер след училище.

Тя мисли, че той ходи в клуба по шах.

Според мен майка му изобщо не го познава.

Но както и да е. Ние стояхме, готови да побегнем, ако бездомникът тръгне към нас. Тогава мъжът се обърна и аз видях лицето му...

Рижия?

Но преди да му извикам, той изчезна между гробовете, бърз като котка и безшумен като призрак.

Четвъртък, 13 декември

ДНЕС ДОЙДЕ МАДАМ ЛЮЗЕРОН И ДОНЕСЕ НЯКОИ неща за коледната ни украса. Мебели играчки от старата ѝ къщичка за кукли, грижливо прибрани в кутии за обувки и загърнати в амбалажна хартия. Има легло с балдахин и бродирани завеси, маса и шест стола. Има и лампи, и килимчета, и мъничко огледало в позлатена рамка, и няколко кукли с порцеланови глави.

– Не мога да ви позволя да се разделите с тези неща – възразих аз, когато тя нареди всички предмети на тезгяха.

– Това са антики.

– Но са само играчки. Задръжте ги за колкото време ви трябват.

И аз ги сложих в къщата, където днес се отвори още една врата. Зад нея има приятна сценка с малко червенокосо момиче (една от куклите на Анук), което гледа към огромна купчина кибритени кутийки, всяка грижливо увита в цветна хартия и вързана с тъничка панделка.

Разбира се, скоро е рожденият ден на Розет. Празненството, което Анук подготвя така грижливо, е отчасти в нейна чест, а отчасти, както ми се струва, опит да се върне някогашното (може би въображаемо) време, когато Коледа за нас означаваше нещо повече от гирлянди и подаръци, а истинският живот беше по-близък до интимните сценки в малката коледна къща, отколкото до суровата действителност на нашите парижки улици.

Децата са толкова сантиментални. Опитах се да охладя ентусиазма ѝ, да ѝ обясня, че празненството си е празненство и че колкото и грижливо да е планирано, то не може да върне миналото, нито да промени настоящето, нито да накара снега да завали.

Но моите думи не дадоха никакъв резултат, като се изключи това, че сега Анук обсъжда всички подробности около тържеството със Зози вместо с мен. Всъщност забелязах, че откакто Зози се пренесе при нас, Анук прекарва повечето си свободно време в нейната стая, където мери обувките ѝ (чувам тропането на високи токчета по дъсчения под), смее се и говори с нея надълго и нашироко – за какво, питам се?

Мисля, че това донякъде е трогателно. Но нещо в мен – някакво завистливо, неблагодарно зрънце – ме кара да се чувствам пренебрегната. Разбира се, прекрасно е, че Зози е тук, че ни е толкова добра приятелка, че се грижи за децата, че ни помогна да преобразим сладкарницата и да започнем най-после да печелим от нея...

Но не мислете, че не виждам какво става. Когато се вгледам, забелязвам нещата зад кулисите – едва доловимия блясък, мелодичните звънчета пред витрината, окачения над прага талисман, който погрешно взех за коледна играчка, знаците, символите, фигурките в коледната къща, всекидневната магия, която отдавна бях изоставила и която сега оживява навсякъде около мен...

Какво лошо има, питам се аз. Това дори не може да се нарече магия – няколко талисмана тук-таме, един-два знака за късмет, все неща, които майка ми не би се поколебала да използва...

И въпреки това се чувствах неуютно. Нищо не се дава напълно безплатно. Като момчето от приказката, което продало сянката си срещу обещание, ако затворя очите си за условията на сделката, ако взема на кредит нещо от света, скоро ще трябва да платя цената за това...

А каква е тя, Зози?

Каква е твоята цена?

През целия ден се чувствах все по-неспокойна. Може би имаше нещо във въздуха, нещо в зимната светлина. Усетих, че ми липсва нечие присъствие, но чие – не можех да определя. Може би на майка ми, на Арманд, на Фрамбоаз. На някого, при когото нещата са прости. И на когото вярвам.

Тиери се обади два пъти, но аз не му отговорих. Той изобщо не би могъл да разбере. Опитах да се съсредоточа върху работата, но по някаква причина нещата не вървяха. Загрявах шоколада ту твърде силно, ту твърде слабо, изтървах млякото и то кипна, сипах пипер вместо канела в лешниковите рулца. Надвечер ме заболя главата, оставих Зози да се оправя със сладкарницата и излязох да глътна малко въздух.

Тръгнах напосоки, без определена цел. Със сигурност не към "Рю дьо ла Кроа", макар че двайсет минути по-късно се озовах точно там. Небето беше крехко като син порцелан, слънцето бе слязло твърде ниско, за да може да затопли въздуха. Радвах се, че съм с топло палто – кално кафяво, също като ботушите ми, – и се загърнах плътно в него, щом навлязох в сенките в подножието на хълма.

Беше съвпадение, чисто и просто. Цял ден не бях мислила за Рижия. И ето че го видях да стои пред сградата с работни ботуши, комбинезон и черна плетена шапка, нахлупена ниско над очите. Беше с гръб към мен, но веднага го познах – по движенията, ловки, но без припряност, по изопнатите здрави мускули на гърба и на ръцете, докато изхвърляше кашони и сандъци със строителни отпадъци в контейнера до бордюра.

Инстинктивно се скрих зад един паркиран микробус. Неочакваната среща с Рижия, учудването ми от това, че неволно се озовах тук, след като Зози ме беше предупредила да не идвам – тези неща ме направиха предпазлива; и сега аз го наблюдавах иззад микробуса, невзрачна в кафявото си палто, и сърцето ми подскачаше като автомат за пинбол. Чудех се дали да го заговоря. Не знаех дали искам да го заговоря. Какво търсеше той тук? Човек, който мрази големите градове, мрази шума, презира удобствата и предпочита откритото небе пред покрива над главата си...

Точно в този момент от сградата излезе Тиери. Веднага долових напрежението между тях. Тиери беше ядосан и разгорещен, каза нещо на Рижия и му направи знак да влезе.

Рижия се направи, че не го чува.

– Какво ти става, глух ли си или си малоумен? – кресна Тиери. – Ако случайно си забравил, ще ти напомня, че тук гоним срокове. И преди да започнеш, измери нивото. Тези дъски са от дъб, не от някаква си ела.

– Така ли говориш на Виан?

Акцентът на Рижия се появява или изчезва в зависимост от настроенията. Днес звучи почти екзотично, с лениви носовки и режещо "р". Парижанинът Тиери не може да разбере и дума.

– Какво?

Рижия заговори невъзмутимо бавно:

– Попитах и на Виан ли говориш така.

Видях как лицето на Тиери помръкна.

– Ян е причината да правя всичко това.

– Сега разбирам какво е видяла в теб.

Тиери се изсмя надменно.

– Довечера ще я попитам, искаш ли? Случайно ще ходя при нея. Мисля да я поканя на вечеря. Някъде, където не предлагат пица на парче.

И тръгна нагоре по улицата, а Рижия направи циничен жест зад гърба му. Аз бързо се скрих зад микробуса – чувствах се глупаво, но не исках никой да разбере, че съм тук. Тиери мина на шест крачки от мен с лице, напрегнато от гняв, неприязън и нещо близко до злорадство. Стори ми се по-стар, почти непознат, и за миг се почувствах като дете, надзърнало през забранена врата. После той се изгуби от поглед и Рижия остана сам.

Наблюдавах го още няколко минути. Насаме със себе си хората разкриват неочаквани страни от своята същност – вече забелязах това у Тиери, когато мина покрай мен. Но Рижия седна на бордюра и остана неподвижен, забил поглед в земята, по-скоро уморен, отколкото нещо друго, макар че при Рижия никога не се знае.

Помислих си, че трябва да се върна в сладкарницата. Анук щеше да се прибере след по-малко от час, трябваше да приготвя следобедната закуска на Розет, а и Тиери можеше да ме потърси...

Вместо това аз заобиколих микробуса.

– Здравей.

Рижия скочи на крака, неподготвен, с онази своя усмивка, която грее като слънце. Но после се опомни и отново стана предпазлив.

– Ако търсиш Тиери, няма го.

– Знам – казах аз.

Усмивката му се върна.

– Виж... – започнах аз.

Но той разпери ръце и аз се намерих в прегръдките му точно както преди, с глава на рамото му и топлото му ухание, ясно доловимо сред миризмите на дърво, лак и пот, обгърна и двама ни като одеяло.

– Да влезем. Ти трепериш.

Тръгнах след него и двамата се качихме по стълбите. Мястото беше неузнаваемо. Цялото в бели платнища, неподвижни като натрупал сняг, мебелите – струпани в ъглите, подът – покрит с ароматен прах. Сега, когато беше разчистен от хаоса на Тиери, аз видях колко просторен е всъщност апартаментът, видях високите тавани с гипсови орнаменти, широките врати, балконите с железни перила към улицата.

Рижия забеляза възхищението ми.

– Приятно е като във всяка клетка. Господин Голяма работа не пести средства.

Аз го погледнах.

– Явно не харесваш Тиери.

– А ти харесваш ли го?

Не реагирах на насмешливия му тон.

– Той не винаги е толкова рязък. Обикновено е много мил, знаеш ли? Може да е под напрежение, особено ако го предизвикваш...

– А може да е мил с когото трябва, а с останалите да се държи както му харесва.

Въздъхнах.

– Надявах се, че ще започнете да се разбирате.

– Как мислиш, защо още не съм си тръгнал? Защо не съм го фраснал по физиономията?

Аз сведох поглед и не отговорих. Напрежението помежду ни се засили. Ясно усещах как стои до мен в работния си комбинезон, изцапан с боя. Отдолу беше с фланелка, а на врата му висеше зелено речно камъче, окачено на връв.

– И какво търсиш тук? – попита той. – Наглеждаш работниците?

Ама че въпрос, помислих си аз. Какво да ти кажа? Че съм тук заради онази тайна извивка точно над ключицата ти, която така добре пасва на челото ми? Или защото знам не само любимите ти бонбони, а и всяка подробност, всяка частица от теб? Че на лявото си рамо имаш татуиран плъх, който все се преструвах, че не харесвам? Че косата ти е с цвят на недозряла чушка и на невен, че дребните рисунки на Розет толкова ми напомнят за нещата, които правиш от дърво и камък, че понякога ме боли да я гледам и да мисля, че тя не те познава...

Една целувка само щеше да влоши нещата. И аз го целунах – леко, няколко пъти, по цялото лице, – свалих шапката му и своето палто, намерих устните му с такова непоносимо облекчение...

В първите минути бях сляпа, лишена от всякаква мисъл. Съществуваше единствено устата ми, единственото истинско нещо бяха ръцете ми върху кожата му. Всичко друго в мен беше въображаемо и оживяваше от докосването му, постепенно, като земята под топящ се сняг. И аз го целунах отново като насън, застанала насред празната стая, пропита с мирис на масло и дървени стружки, цялата в бели платнища, издути като платна на кораб...

Някъде дълбоко в съзнанието ми се въртеше мисълта, че това нарушава предварителния план, че неимоверно ще усложни всичко. Но не можех да се спра. Толкова дълго бях чакала. И сега...

Сепнах се. Сега какво? Пак ли сме заедно? И какво ще стане? Ще помогне ли това на Анук и на Розет? Ще пропъди ли Достопочтените? Ще може ли нашата любов да ни нахрани, ще укроти ли вятъра поне за ден?

По-добре да не се беше събуждала, Виан, обади се гласът на майка ми в мен. И ако го обичаш, по-добре...

– Не дойдох за това.

Отблъснах го от себе си. Той не се опита да ме задържи, само стоеше и гледаше как с треперещи ръце обличам палтото си и оправям косата си.

– Защо дойде? – попитах го аз ядосана. – Защо остана в Париж, след като видя какво става тук?

– Ти не ми каза да си вървя – отговори Рижия. – Освен това исках да видя що за човек е Тиери. Да се уверя, че си добре.

– Не ми трябва твоята помощ – казах аз. – Добре съм. Още в сладкарницата видя, че при мен всичко е наред.

Рижия се усмихна.

– Тогава какво търсиш тук?

С годините свикнах да лъжа. Лъгах Анук, лъгах Тиери, сега трябваше да излъжа и Рижия. Ако не заради него, то заради себе си – защото знаех, че ако заспалата ми същност се пробуди, ласките на Тиери ще бъдат не просто нежелани, а направо непоносими и че всичките ми планове от последните четири години ще се развеят като листа на вятъра.

Погледнах Рижия.

– Сега ти казвам. Искам да си вървиш. Няма да е честно към теб, ако ти позволя да останеш. Ти се надяваш на нещо, което не може да стане, а не искам да страдаш.

– Не ми трябва твоята помощ – повтори той с насмешка. – Добре съм.

– Моля те.

– Ти каза, че го обичаш. Сега видяхме, че не е така.

– Не е толкова просто...

– Защо? – попита Рижия. – Заради сладкарницата? Ще се омъжиш за него заради една сладкарница?

– Мислиш, че е нелепо? Но къде беше ти преди четири години? И защо си мислиш, че можеш да се появиш след толкова време и да разчиташ, че нищо не се е променило?

– Ти не си се променила, Виан – той протегна ръка и докосна лицето ми. Между нас вече нямаше статично електричество: на негово място се беше появила тъпа, сладка болка. – И ако мислиш, че ще си тръгна точно сега...

– Трябва да мисля за децата си. Не става дума само за мен – аз взех ръката му и я стиснах силно. – Ако днес видяхме нещо, то е следното: не мога повече да оставам насаме с теб. Нямам доверие на себе си. Не съм в безопасност.

– Толкова ли е важно да си в безопасност?

– Ако имаше деца, щеше да знаеш, че е важно.

Е, това беше най-голямата лъжа. Но трябваше да я изрека. Той трябва да си тръгне. Ако не заради своето спокойствие, то поне заради моето, заради Анук и Розет. Когато се прибрах, те бяха горе: Анук вече седеше в стаята на Зози и въодушевено ѝ разказваше какво е станало днес в училище. Този път по изключение се зарадвах, че мога да остана сама, затворих се за половин час в стаята си, за да подредя отново картите на майка ми и да успокоя разклатените си нерви.

Магът, Кулата, Обесеният, Глупакът.

Смъртта. Влюбените. Колелото на Съдбата.

Колелото на съдбата. На картата е изобразено колело, което се върти неумолимо. Папи и просяци, хора от простолюдието и крале отчаяно стискат спиците му и въпреки примитивните изображения аз различавам чертите им, отворените усти, почтителните усмивки, които се изкривяват от ужас при неумолимото завъртане на колелото...

Взирам се във Влюбените. Адам и Ева стоят голи, уловени за ръце. Косата на Ева е черна. Косата на Адам – рижа. В това няма нищо загадъчно. Картите са отпечатани само в три цвята: жълто, червено и черно, които в съчетание с белия фон съставляват цветовете на четирите вятъра...

Защо пак излизат същите карти?

Какво послание съдържат?

В шест часа се обади Тиери да ме покани на вечеря. Казах му, че имам мигрена и беше почти вярно: главата ми пулсираше като болен зъб и само от мисълта за храна болката се усилваше. Обещах му да се видим на другия ден и се помъчих да пропъдя от главата си мислите за Рижия. Но щом затворех очи да заспя, усещах допира на устните му до лицето ми, а когато Розет се събуди и се разплака, в плача ѝ долових неговия глас и в сивозелените ѝ очи съзрях неговите...

Петък, 14 декември

ДО БЪДНИ ВЕЧЕР ОСТАВАТ ДЕСЕТ ДНИ. ДЕСЕТ ДНИ ДО голямото празненство; а нещата, които отначало ми се виждаха лесни, започнаха да стават все по-сложни.

Първо Тиери. После Рижия.

Ох. Каква бъркотия.

Откакто говорих със Зози в неделя, непрекъснато мисля как да постъпя. Първата ми мисъл беше да отида веднага при Рижия и да му разкажа всичко, но Зози ме предупреди, че това ще бъде грешка.

На теория планът ми изглежда съвсем лесен: да кажа на Рижия, че е баща на Розет, да се отърва от Тиери и нещата да станат пак каквито бяха, после всички да се съберем на Бъдни вечер и да празнуваме. Край. Чисто и просто.

В действителност не е чак толкова просто. В действителност, казва Зози, някои мъже не понасят лесно бащинството. Особено ако детето е като Розет – ами ако Рижия не може да го понесе? Ако това, че тя не е като другите, го накара да се срамува от нея?

Снощи почти не мигнах. Когато видях Рижия на гробището, се запитах дали Зози е права, че той изобщо не иска да ни вижда. Но тогава защо работи за Тиери? Знае ли за Розет или не знае? Блъсках си главата и не намирах обяснение. Затова днес реших да го потърся на "Рю дьо ла Кроа".

Застанах пред сградата в три и половина изнервена и разтреперана. Бях избягала от последния час – сега всички се готвят за изпитване и ако някой ме попита, ще кажа, че съм била в библиотеката. Жан-Лу щеше да забележи отсъствието ми, ако беше на училище, но днес той пак отсъстваше и след като нарисувах на дланта си знака на Едно Маймуна, аз се измъкнах, без никой да ме види.

Взех автобуса до "Плас дьо Клиши" и оттам отидох пеша до "Рю дьо ла Кроа", широка и тиха улица точно над гробището, с големи стари къщи, наредени като сватбени торти от едната страна, а от другата има висок кирпичен зид.

Апартаментът на Тиери е на последния етаж. Всъщност той е собственик на цялата сграда с двата етажа и партера. Това е най-големият апартамент, който съм виждала през живота си, макар че Тиери все казва, че изобщо не е голям, и се оплаква, че стаите са тесни.

Сградата ми се стори празна. От едната страна имаше скеле, вратите бяха целите в найлони. Отвън седеше човек със строителна каска и пушеше, но аз видях, че не е Рижия.

Влязох. Качих се по стълбите. На първия етаж се разнасяше бръмчене и приятно ухаеше на прясно нарязано дърво. После чух и гласове, или по-точно един глас – гласа на Тиери, – който се извисяваше над шума. Последните няколко стъпала бяха посипани с прах и стружки. Вратата беше покрита с найлон, аз я открехнах и надникнах вътре.

Рижия беше с маска на лицето и заглаждаше с машина голите дъски на пода. Навсякъде миришеше на сурово дърво. Тиери стоеше над него със сив костюм, жълта каска и същата физиономия, с която гледа как Розет яде с ръце и размазва храната си по масата. Рижия изключи машината и свали маската. Беше уморен и не особено доволен.

Тиери огледа дъските и каза:

– Почисти праха и ги лакирай. Искам преди да си тръгнеш, да си ги минал поне веднъж с лака.

– Сигурно се шегуваш. Ще трябва да стоя до полунощ.

– Щом трябва – каза Тиери. – Няма да губя още един ден. До Бъдни вечер трябва да сме приключили.

После излезе, мина покрай мен и тръгна по стълбите надолу. Бях се скрила зад вратата и той не ме видя, но аз го разгледах добре и физиономията му изобщо не ми хареса. В нея имаше нещо самодоволно, не точно усмивка, по-скоро озъбване. Сякаш беше Дядо Коледа, решил тази година да не раздаде подаръците на децата, а да ги запази за себе си. И в този момент намразих Тиери. Не защото се беше развикал на Рижия, а защото явно се мислеше за нещо повече от него. Личеше си по погледите, които му хвърляше, по това как стоеше над него, все едно чакаше Рижия да му лъсне обувките, а в цветовете му имаше още нещо – нещо като завист или дори по-лошо...

Рижия седеше с кръстосани крака на пода, маската висеше на врата му, а в ръката му имаше бутилка вода.

– Анук! – той се усмихна. – Виан с теб ли е?

Аз поклатих глава. Усмивката му изчезна.

– Защо не идваш при нас? Каза, че ще дойдеш.

– Просто бях зает – той се огледа из стаята, цялата в найлони и купчини мебели, загърнати като подаръци. – Харесва ли ти?

– Ами...

– Край на местенето. Ще си имаш своя стая. Близо до училище и така нататък.

Понякога се чудя защо възрастните постоянно говорят за образование, след като е очевидно, че децата знаят повече за живота от тях. Защо вечно усложняват всичко? Защо не живеят по-просто?

– Чух какво ти каза Тиери. Не бива да ти говори така. Мисли се за нещо повече от теб. Защо не му кажеш да си гледа работата?

Рижия сви рамене.

– Нали ми плаща. Освен това... – видях как очите му блеснаха. – Може скоро да му го върна.

Седнах на пода до него. Той миришеше на пот и на стърготини, ръцете и косата му бяха целите в прах. Но нещо не беше както преди. Не можех да разбера какво. Очите му грееха весело, ярко, с надежда, за разлика от онзи път в сладкарницата.

– Е, Анук, какво мога да направя за теб?

Трябваше да кажа на Рижия, че е баща на Розет. Да.

Точно така. На думи изглежда лесно като повечето неща. Но когато дойде моментът да се направи...

Аз наплюнчих пръста си и начертах на прашния под знака на Господарката Лунен заек. Зози казва, че това е моят знак. Кръг със заек вътре. Това е символът на новата луна, знакът на любовта и на новото начало, и след като е моят знак, реших, че ще подейства на Рижия.

– Какво има? – той се усмихна. – Езика ли си глътна?

Дали защото думите му ме предизвикаха, или защото никога не ме е бивало да лъжа – особено хората, които обичам, – но изплюх камъчето. Зададох въпроса, който ме човъркаше, откакто говорих със Зози...

– Знаеш ли, че си баща на Розет?

Рижия ме погледна втренчено.

– Какво каза? – попита той.

Нямаше грешка: беше стъписан. Значи не е знаел; но не изглеждаше да е особено доволен.

Погледнах знака на Господарката Лунен заек и начертах до него двойния кръст на Червения Тецкатлипока.

– Знам какво си мислиш. Че изглежда малка за четиригодишно дете. Още се плюнчи. Буди се нощем. И някои неща не ѝ се удават, като например да говори или да се храни с лъжица. Но е много забавна и сладка и ако ѝ дадеш възможност...

Лицето му прежълтя като праха на пода. Той тръсна глава, сякаш сънуваше лош сън и искаше да се събуди.

– Четиригодишно?

– Идната седмица ще има рожден ден – аз му се усмихнах. – Така си и мислех. Че не си знаел. Казвах си: "Рижия нямаше да си отиде просто така, ако знаеше за Розет."

И после му разказах за раждането ѝ, за малката пекарна за палачинки в Ле Лавьоз и как отначало Розет боледуваше, как я хранехме с капкомер, как се преместихме в Париж и какво стана после...

– Почакай – прекъсна ме Рижия. – Виан знае ли, че си тук? Знае ли, че си дошла да ми кажеш това?

Аз поклатих глава.

– Никой не знае.

Той се замисли и цветовете му постепенно преминаха от хладно сини и зелени в яркочервени и оранжеви, и устните му се свиха, и той престана да бъде Рижия, когото познавах.

– Значи... през цялото това време тя е мълчала? Аз имам дъщеря, а дори не знам?

Рижия говори съвсем като южняк, когато се ядоса, и сега едва му се разбираше, все едно говореше на друг език.

– Е, може би не е имала възможност да ти каже.

Той гневно изсумтя.

– Може би мисли, че не ставам за баща.

Искаше ми се да го прегърна, да го утеша, да му кажа, че ние го обичаме – и двете. Но Рижия беше прекалено ядосан, за да ме изслуша – виждах го дори без Димящото огледало, – и изведнъж си помислих, че може би съм сгрешила, като съм му казала, че е трябвало да послушам съвета на Зози...

Изведнъж той стана и решително стъпка в прахта знака на Червения Тецкатлипока.

– Надявам се, че добре сте се позабавлявали за моя сметка. Жалко, че всичко ще свърши толкова рано – можехте да изчакате до края на ремонта... – Рижия свали маската от врата си и гневно я запрати в стената. – Кажи на майка си, че аз бях дотук. Че вече няма опасност. Взела е решение – да се оправя. И можеш да кажеш на Льо Тресе, че оттук нататък ще ремонтира апартамента си сам. Аз се махам.

– Къде отиваш?

– У дома – каза Рижия.

– С лодката ли?

– Каква лодка?

– Нали каза, че имаш лодка? – напомних му аз.

– А, да – той се втренчи в ръцете си.

– Искаш да кажеш, че нямаш лодка?

– Разбира се, че имам. Лодка и половина – отговори тихо Рижия, без да ме погледне. Аз направих знака на Димящото огледало, видях цветовете му – смесица от гневно червено и равнодушно зелено – и си помислих: "О, моля те. Само веднъж."

– Къде е?

– На кея "Арсенал".

– Как ти хрумна да дойдеш тук?

– Просто минавах.

Поредната лъжа, помислих си аз. Не е лесно да плаваш нагоре по течението чак от Тан. Може би са нужни месеци, за да се стигне до тук. И човек не минава ей така през Париж. Трябва да се направи резервация на кея "Плезанс".

Трябва да се плати за пускането на котва. И изведнъж се запитах защо след като Рижия има лодка, е дошъл да работи за Тиери.

Но ако е решил да ме лъже, как изобщо ще говоря с него? Целият ми план (в сегашния му вид) се градеше на това, че Рижия ще се радва да ме види, ще каже колко сме му липсвали с мама, колко му е станало мъчно, като е разбрал, че тя ще се омъжва за Тиери, а после аз ще му кажа за Розет и той ще разбере, че не може да си тръгне, и ще заживее с нас в сладкарницата, и мама няма да се омъжи за Тиери, и ще бъдем щастливо семейство...

Като помисля, сега ми се вижда глупаво.

– А какво да правим ние с Розет? Организирали сме тържество на Бъдни вечер – аз извадих поканата му от ученическата си чанта и му я връчих. – Трябва да дойдеш! Ето, имаш и покана, и всичко.

Рижия се изсмя горчиво.

– Кой, аз? Бъркаш ме с някой друг татко.

Уф, ама че работа. Колкото повече се опитвах да му обясня, толкова повече го ядосвах: като че ли новата ми Система, която беше направила чудеса с Нико, Матилд и мадам Люзерон, при Рижия изобщо не действаше.

Ако можех да довърша куклата му...

И тогава ме осени вдъхновение.

– Я гледай! – извиках аз. – Имаш прах по косата.

И посегнах да го изтупам.

– Ох! – каза Рижия.

– Извинявай.

– Може ли да се видим утре? – попитах аз. – Поне да си кажем довиждане...

Той мисли толкова дълго, че бях почти сигурна, че ще откаже.

После въздъхна.

– Ще те чакам на гробището в три часа. При гроба на Далида.

– Добре – казах аз и скришом се усмихнах.

Рижия забеляза.

– Няма да остана – предупреди ме той.

Е, ти си мислиш така, Рижко.

И когато разтворих дланта си, между пръстите ми имаше три рижи косъма.

Защото този път Рижия, който винаги прави каквото иска, ще направи това, което аз искам. Сега аз съм на ход. Аз решавам. Той ще дойде на тържеството, каквото и да стане. Каквото и да ми струва това. Може да не иска, но ще дойде – дори ако се наложи да призова Хуракан, за да го доведе.

Петък, 14 декември

ЗАКЛИНАНИЕ ЗА ПРИЗОВАВАНЕ НА ВЯТЪРА.

Първо запалваме свещи. Може червени – те са за късмет и такива неща, – но, разбира се, и белите вършат работа. Само че ако искаме да направим всичко както, трябва, най-добре да са черни, защото черното е цветът на края на годината, на бавното тъмно време между Деня на мъртвите и декемврийското пълнолуние, когато мъртвата година пак се съживява.

После очертаваме кръг на пода с жълт тебешир. Преместваме леглото и синия килим, за да оголим дървения под. Когато всичко свърши, ги връщаме обратно, защото мама може да забележи следите. Не че ще разбере, но все пак...

Мама не бива да знае.

Виждаш, че съм с червени обувки. Не знам защо; имам чувството, че ми носят късмет, че нищо лошо не може да ми се случи, когато съм с тях. Вземаме боя на прах или цветен пясък (аз използвам захар), за да отбележим точките на кръга. Черно – север, бяло – юг, жълто – изток, червено – запад. Разпръскваме пясъка около кръга, за да умилостивим малките богове на вятъра.

А сега за жертвоприношението – тамян и смирна. Както знаеш, това са донесли влъхвите на бебето Исус. Мисля, че щом става за бебето Исус, става и за нас. А колкото до златото... Е, аз съм приготвила шоколадови бонбони, увити в златен станиол – би трябвало да свърши работа, нали? Зози казва, че ацтеките винаги са поднасяли шоколад на боговете. И кръв, разбира се, но се надявам да не искат много. Едно убождане с карфица – ох! – и стига толкова; сега запалваме тамян и сме готови да започнем.

Сядаме в кръга с кръстосани крака и вземаме по една кукла във всяка ръка. Трябва да изсипеш малко червена захар на пода, за да има с какво да рисуваш.

Първо е ред на знака на Господарката Лунен заек. Чехълчо ще ми го пази, ще застане тук, в края на тебеширения кръг. После от моята страна рисуваме Синия Тецкатлипока Колибри за небе, а от твоята – Червения Тецкатлипока Маймуна за земя. Бам ще пази от тази страна, до него ще начертаем знака на Едно Маймуна.

Ето. Готово. Забавно е, нали? И преди сме го правили, помниш ли? Само че тогава нещо се обърка. Този път няма да се обърка. Този път ще призовем правилния вятър. Не Хуракан, а Вятъра на Промяната, защото тук има нещо, което трябва да променим.

Добре. Сега начертай спирала върху червената захар.

Сега да кажем заклинанието. Нищо че не знаеш думите, можеш да пееш с мен, ако искаш. Пей:

Ей го вятъра благ...

Точно така. Но по-тихо.

Добре. Сега да вземем куклите. Това е Рижия. Ти не го познаваш, но скоро ще го опознаеш. А това е мама, виждаш ли? Мама с хубавата червена рокля. Истинското ѝ име е Виан Роше. Затова го прошепнах в ухото ѝ. А кой е този с оранжевата коса и големите зелени очи? Това си ти, Розет. Това си ти. Сега ще ги наредим всички заедно в кръга при запалените свещи и ще начертаем по средата знака на Ехекатл. Защото мястото им е един до друг, като на хората в коледната къща. И скоро те пак ще бъдат заедно като истинско семейство...

А този? Кой е този извън жълтия кръг? Това е Тиери с мобилния си телефон. Не искаме вятърът да отвее Тиери, но той не бива повече да бъде с нас, защото ти можеш да имаш само един баща, Розет, а той не е твоят баща. Затова трябва да си отиде. Извинявай, Тиери.

Чуваш ли вятъра отвън? Това е Вятърът на Промяната, идва насам. Зози казва, че можеш да яхнеш вятъра, че той е като див кон, който може да се опитоми и да се научи да те слуша. Можеш да бъдеш хвърчило, птица, можеш да изпълняваш желания, можеш да послушаш волята на сърцето си...

Ако желанията бяха коне, бедняците щяха да яздят.

Хайде, Розет. Да пояздим.

Събота, 15 декември

НЕ Е ЗА ВЯРВАНЕ КОЛКО ЛУКАВО МОЖЕ ДА БЪДЕ ЕДНО дете. Като домашна котка, която денем мърка на дивана, а нощем става надменна царица, изкусен ловец, който гледа отвисоко на другия си живот.

Анук не е ловец – поне засега, – но и у нея има нещо неопитомено. Разбира се, това ме радва – все пак не си търся домашно животно, – но трябва да я държа под око, за да не предприеме нещо зад гърба ми.

Първо, призова Ехекатл без мен. Нямам нищо против, дори се гордея с нея. Тя проявява въображение, изобретателност, измисля свои ритуали, ако наличните не ѝ вършат работа – накратко, тя е роден Хаос магьосник.

Второ – и по-важно, – вчера е ходила при Рижия тайно от мен и въпреки заръките ми. За щастие после е написала за това в дневника си, който аз редовно следя. Не е никак трудно: и тя като майка си пази всичките си тайни в кутия за обувки, която крие в гардероба – банално, но удобно, – и откакто се настаних тук, аз редовно проверявам съдържанието и на двете кутии.

Излиза, че не е чак толкова зле. Днес Анук ще се срещне с него на гробището в три часа. Донякъде така е дори по-добре: плановете ми за Виан са почти осъществени и е време да пристъпя към следващия етап. Но да откраднеш живот на документи е много по-лесно, отколкото когато работиш с хора от плът и кръв – няколко захвърлени сметки, паспорт, откраднат от нечия чанта на летището, дори име върху прясно изкопан гроб са на практика достатъчни. Но този път не ми трябва само име или кредитни карти и изобщо не опира до пари.

Разбира се, това е стратегическа игра. Като много други стратегии тя се състои в подреждане на частите от мозайката, без противникът да подозира какво правиш, и после трябва да решиш кои части да жертваш, за да излезеш победител. Следва двубой – схватка между Ян и мен – и трябва да призная, че учудващо за себе си го очаквам с голямо нетърпение. Да се изправя срещу нея в последното ниво, като знам какъв е залогът...

Това си струва да се изиграе.

Да направим равносметка на постигнатото дотук. Покрай всички останали занимания аз се боря усилено с пинятата на Ян и досега от нея паднаха няколко неща.

Първо, тя не е Ян Шарбоно.

Е, това вече го знаех, разбира се. Но по-интересното е, че не е и Виан Роше – или поне така мисля, след като прегледах съдържанието на кутията ѝ. Знаех си, че съм пропуснала нещо важно, и завчера, когато Ян излезе, най-после намерих това, което търсех.

Всъщност го видях още първия път, но не му обърнах внимание, защото се бях съсредоточила върху Виан Роше. Но то е там, в кутията, вързано с избеляла червена панделка: сребърно талисманче коте, вероятно свалено от евтина гривна или синджир, почерняло от времето. То стои в кутията на Виан до пакет ароматни сандалови пръчки и колода карти Таро, доста овехтели и опърпани.

Също като мен Виан пътува с малко багаж. Нещата, които пази, не са безполезни вехтории. Всяка вещ в тази кутия има определено значение и същото важи за сребърния талисман. Той е споменат в една изрезка от вестник, толкова изтъняла и потъмняла, че не посмях да я разгърна нацяло: в статията се разказва за изчезването на Силвиан Кайу, бебе на осемнайсет месеца, откраднато пред една аптека преди повече от трийсет години.

Дали е правила опити да се върне? Инстинктът ми подсказва, че не е. Човек сам избира семейството си, казва тя, и онова младо момиче, което е нейна майка и чието име дори не се споменава в статията, за нея е само източник на ДНК. За мен обаче...

Наречете ме любопитна, ако щете. Потърсих информация в интернет. Отне ми известно време – всеки ден изчезват деца, а това беше стар случай, разследването беше отдавна прекратено и никой вече не се интересуваше от него, – но накрая намерих това, което търсех, включително името на майката, млада жена на двайсет и една години по времето, когато детето ѝ е изчезнало, сега на четирийсет и девет (ако се вярва на информацията в уебсайта на училището, което е завършила), разведена, без деца, все още живее в Париж близо до "Пер Лашез" и държи малък хотел.

Хотелът се казва "Льо Стендал" и се намира на ъгъла на булевард "Гамбета" и улица "Матис". Има не повече от десетина стаи, проскубана изкуствена елха във фоайето и екстравагантно претрупан интериор. До камината има кръгла масичка, на която под стъклен похлупак е застанала мирно порцеланова кукла с копринена розова рокля. Друга кукла, облечена като булка, стои на стража в подножието на стълбището. Трета – синеока, с червено палто и шапка – седи на рецепцията.

И там зад бюро седи самата управителка, едра жена с изпито лице, рядка коса, типична за хората на постоянна диета, и очи също като на дъщеря си...

– Госпожо...

– Какво обичате?

– Аз съм от "Льо Роше дьо Монмартър". Правим специална промоция на домашно приготвени шоколадови бонбони, затова искам да ви предложа да опитате тези мостри...

Лицето на госпожата изведнъж се вкисна.

– Не се интересуваме – каза тя.

– Не сте длъжна да купувате. Само опитайте няколко бонбона и...

– Не, благодаря.

Разбира се, не очаквах друго. Парижани са много подозрителни хора, а предложението ми беше твърде примамливо, за да не е измама. Въпреки това аз извадих една кутия с нашите специалитети и я отворих на рецепцията. Дванайсет трюфела в гъст слой какао на прах, всеки поставен в гнездото си от златиста хартия, в ъгъла на кутията – жълта роза, а отстрани на капака – символът на Господарката Кървава луна.

– Вътре има визитна картичка – казах аз. – Ако ви харесат, можете да поръчате направо от нас, без посредници. Ако ли не... Тези са подарък от заведението. Хайде. Опитайте и ми кажете какво мислите.

Госпожата се поколеба. Виждах как вродената ѝ подозрителност се бори с миризмата, която се разнася от кутията: плътен аромат на дим и какао, леки нотки на карамфил, кардамон, ванилия, летливото ухание на "Арманяк", напомнящо за изгубени времена, сладка горчивина като отминало детство.

– На всеки хотел в Париж ли ги подарявате? Така няма да спечелите много.

Аз се усмихнах.

– Раздавай, за да получаваш. Така мисля аз.

Тя извади един трюфел от златното му гнездо.

Отхапа.

– Хм. Не са лоши.

Всъщност мисля, че това е слабо казано. Очите ѝ са притворени, устата ѝ се изпълва със слюнка.

– Харесват ли ви?

И още как: изкусителният знак на Господарката Кървава луна озарява лицето ѝ с розовото си сияние. Сега ясно различавам Виан в тази жена – остаряла и уморена Виан, натрупала горчивина в преследване на състояние, бездетна Виан, която няма друг отдушник за любовта си освен този хотел и порцелановите кукли.

– Със сигурност си заслужават – каза тя.

– Визитната ни картичка е вътре. Заповядайте в сладкарницата.

Госпожата кимна унесено с притворени очи.

– Весела Коледа – казах аз.

Тя не отговори.

А синеоката кукла с червеното палто ми се усмихна многозначително под стъкления си похлупак като дете, замръзнало в буца лед.

Събота, 15 декември

ЕДВА ДОЧАКАХ ДНЕШНИЯ ДЕН, КОГАТО ЩЯХ ДА СЕ срещна с Рижия. Исках да видя дали нещо се е променило, дали съм успяла да обърна вятъра. Очаквах знак. Сняг или дъжд, или северно сияние, или рязка промяна на времето, но тази сутрин, когато се събудих, видях същото жълто небе и същата мокра улица и макар че наблюдавах скришом мама, тя не ми се видя променена: въртеше се в кухнята както винаги с прибрана назад коса и престилка върху черната рокля.

Но тези неща искат време, за да подействат. Промяната не настъпва толкова бързо и може би беше неразумно от моя страна да чакам всичко да стане изведнъж – и Рижия да дойде, и мама да прозре истината за Тиери, и да завали сняг. Затова запазих спокойствие, излязох с Жан-Лy и цял ден чаках да стане три часът.

Три часът, гробът на Далида. Не можете да го пропуснете – скулптура в цял ръст, макар че не знам точно коя е Далида – може да е била актриса. Закъснях с няколко минути и Рижия вече ме чакаше. В три и десет беше почти тъмно и докато тичах по стълбите към гроба, виждах само фигура, седнала на един камък, почти като скулптура, напълно неподвижна в дългото си сиво палто.

– Помислих, че няма да дойдеш.

– Извинявай, че закъснях – казах аз и го прегърнах. – Трябваше да се отърва от Жан-Лy, нали разбираш.

Той се усмихна.

– Звучи направо зловещо. Кой е Жан-Лy?

Аз му отговорих, като малко се смутих.

– Един приятел от училище. Много обича да идва тук. Да прави снимки. Мисли, че някой ден ще види призрак.

– Избрал е подходящото място – отбеляза Рижия и ме погледна. – Е? Какво става?

Уф. Направо не знаех откъде да започна. През последните седмици се случиха толкова неща и...

– Ами с Жан-Лу се скарахме.

Знам, че е глупаво, но очите ми се насълзиха. Нямаше нищо общо с Рижия, разбира се, и нямах намерение да говоря за това, но след като го споменах...

– За какво? – попита той.

– За глупости. Нищо особено – казах аз.

Рижия се усмихна тънко, както се усмихват някои църковни статуи. Не че прилича на ангел. Но... някак търпеливо, нали се сещате, все едно казваше: "Мога да чакам цял ден, ако се наложи."

– Той се закле да не идва повече в сладкарницата – обясних аз и ми стана толкова обидно, че за малко да се разплача, особено за това, че се изпуснах пред Рижия. – Каза, че не се чувства уютно.

Всъщност той не каза само това. Но другото беше толкова глупаво и толкова несправедливо, че нямах сили да го повторя. Вижте, аз наистина харесвам Жан-Лу. Но Зози е най-добрата ми приятелка – освен Рижия и мама, разбира се – и ми е обидно, че той говори така за нея.

– Жан-Лу не харесва Зози? – попита Рижия.

Аз свих рамене.

– Той не я познава. Сигурно е заради онзи път, когато тя му се сопна. Обикновено Зози не е такава. Просто не обича да ѝ правят снимки.

Но не беше само това. Днес Жан-Лy ми показа двайсетина снимки, които беше разпечатал на принтера си. Снимки, правени в сладкарницата: на коледната къща, на мама и на мен, на Розет. Имаше и четири снимки на Зози, уловена под необичаен ъгъл, сякаш се беше опитал да я снима тайно...

– Не е честно. Тя каза, че не иска да я снимаш – сопнах се аз на Жан-Лу.

Той се заинати:

– Само ги погледни.

Погледнах ги. Бяха ужасни. Размазани, а Зози изобщо не приличаше на себе си – виждаше се само блед овал вместо лице и уста, сгърчена като бодлива тел – и всичките имаха еднакъв дефект: някакво тъмно петно около главата ѝ, очертано с жълто...

– Сигурно си объркал нещо при разпечатването – казах аз.

Жан-Лу поклати глава.

– Не съм ги пипал, така излязоха.

– Е, тогава е от светлината или от нещо друго.

– Може би – каза той. – Или от нещо трето.

Аз го изгледах.

– Какво искаш да кажеш?

– Знаеш – каза той. – Светещ призрак.

Нямам думи. Светещ призрак. Предполагам, че Жан-Лу иска да види призрак от толкова време, че съвсем се е побъркал. И от всички хора да нарочи точно Зози! Може ли такова нещо?

Рижия ме гледаше със същата ангелска физиономия.

– Разкажи ми за Зози – предложи той. – Доколкото разбирам, с нея сте много близки.

Тогава аз му разказах за погребението, за бонбонените обувки, за Празника на Вси светии, за това как Зози изведнъж се появи в живота ни като приказна фея, как всичко стана прекрасно...

– Майка ти ми се вижда уморена.

Кой го казва, помислих си аз. Той изглеждаше съсипан, лицето му беше дори по-бледо от обикновено, а косата му плачеше за шампоан. Зачудих се дали има какво да яде или дали не е трябвало да му донеса храна.

– Е, сега имаме много работа. Наближава Коледа и...

Чакай малко, казах си аз.

– Шпионираш ли ни?

Рижия сви рамене.

– Понякога пътят ми минава оттам.

– Закъде?

Той пак сви рамене.

– Да речем, че съм любопитен.

– Затова ли остана? Защото си любопитен?

– Да, и защото мислех, че майка ти е в беда.

Аз подскочих.

– Тя наистина е в беда! Всички сме в беда!

И му разказах за Тиери и за плановете му, и как нищо вече няма да е същото, и как ми е мъчно за времето, когато всичко беше просто.

Рижия се усмихна.

– Никога не е просто.

– Поне знаехме кои сме.

Той само сви рамене и замълча. Аз пъхнах ръка в джоба си. Там беше куклата му – същата, която бях използвала предишната вечер. С трите рижи косъма, прошепнатата тайна и спиралата на Ехекатл, Вятъра на Промяната, нарисувана с флумастер на сърцето му.

Рижия потрепери и се загърна плътно в палтото си.

– Значи няма да си отидеш? – попитах аз.

– Исках да си отида. Може би трябваше. Но нещо ме притеснява, Анук, не ти ли се е случвало да имаш чувството, че става нещо нередно, че някой те използва, че те манипулира и че само ако знаеш как и защо го прави...

Рижия ме погледна и аз с облекчение видях, че в цветовете му няма гняв, само нюанси на синьото, които подсказват размисъл. Той продължи да говори с тих глас и аз си помислих, че досега не съм го чувала да приказва толкова – Рижия не се изразява с много думи.

– Вчера се ядосах. Ядосах се на Виан, че е скрила такова нещо от мен. Толкова, че не виждах и не чувах, не можех да мисля. После обаче започнах да разсъждавам. Все се питах как Виан Роше, която познавам, е успяла толкова да се промени. Отначало мислех, че вината е на Тиери, но аз познавам този тип хора. Познавам и Виан. Знам колко е силна. И знам, че не би позволила на човек като Тиери льо Тресе да влияе на живота ѝ, особено след нещата, които е преживяла... – той поклати глава. – Не, ако майка ти е в беда, причината не е в него.

– Тогава в кого?

Рижия ме погледна.

– Има нещо около твоята приятелка Зози, което не ми е ясно. Щом я видя, усещам, че нещо не е наред. Прекалено е съвършена. Изглежда ми съмнителна. Може би дори... опасна.

– Какво искаш да кажеш?

Рижия само сви рамене.

Започна да ми идва до гуша. Първо Жан-Лу, а сега и Рижия. Опитах се да му обясня:

– Виж, тя много ни помага, работи в сладкарницата, грижи се за Розет, учи ме на разни неща.

– Какви неща?

Е, щом не харесва Зози, няма смисъл да му разказвам.

Пъхнах ръка в джоба си и напипах куклата, твърда като кокал, увит във вълна.

– Ти просто не я познаваш. Трябва да ѝ дадеш шанс.

Рижия изглеждаше непреклонен. Науми ли си нещо, трудно може да го разубеди човек. Толкова е обидно – двама от най-близките ми приятели...

– Зози ще ти хареса. Наистина. Тя се грижи за нас...

– Ако мислех, че е така, досега да съм си тръгнал. Само че...

– Ще останеш ли?

Забравих, че съм му ядосана и го прегърнах.

– Ще дойдеш ли на коледното тържество?

– Ами... – той въздъхна.

– Страхотно! Тъкмо ще видиш какъв човек е Зози. И ще се запознаеш както трябва с Розет... О, Рижко, толкова се радвам, че оставаш!

– Да. И аз.

Но по гласа му не личеше да се радва. Всъщност стори ми се много разтревожен. И все пак планът ми успя, което е най-важното. Розет и аз успяхме да обърнем вятъра...

– Имаш ли нужда от пари? – попитах го аз. – В момента имам... – погледнах в джоба си. – Шестнайсет евро и дребни монети, мога да ти ги дам. Мислех да купя подарък на Розет, но...

– Не – отговори той малко рязко или поне така ми се стори. Рижия не обича да взема пари, така че може би не трябваше да му предлагам. – Нямам нужда от пари, Анук.

Е, по нищо не личеше. Виждах го съвсем ясно. Ако Тиери не му плащаше...

Направих знака на Ухото на Царевицата и притиснах дланта си в неговата. Това е знак за късмет, на който Зози ме научи: носи пари, богатства, храна и други такива неща. Не знам как действа, но със сигурност дава резултат: Зози го използва в сладкарницата, за да накара повече клиенти да купуват трюфелите на мама, и макар че не виждам как ще промени положението на Рижия в момента, може да подейства по други начини, например да му донесе нова работа или печалба от лотарията, или да му помогне да намери пари на улицата. Мислено си представих знака и той блесна на кожата на Рижия като искрици лъскав прах. Това ще свърши работа, помислих си аз. И няма да изглежда като подаяние.

– Ще минеш ли да ни видиш преди тържеството?

Рижия сви рамене.

– Не знам. Имам да... свърша някои важни неща.

– Но ще дойдеш на тържеството, нали? Обещаваш ли?

– Обещавам – каза той.

– С ръка на сърцето и да пукнеш, ако лъжеш?

– С ръка на сърцето. И да пукна, ако лъжа.

Неделя, 16 декември

ДНЕС РИЖИЯ НЕ ДОЙДЕ НА РАБОТА. ВСЪЩНОСТ ИЗОБЩО не е идвал през почивните дни. Оказва се, че е заминал рано в петък – напуснал е пансиона, в който беше отседнал, и оттогава никой не го е виждал.

Предполагам, че трябваше да го очаквам. В края на краищата аз го помолих да си отиде. Защо тогава се чувствам така странно опустошена? И защо все го чакам да дойде?

Тиери е бесен. В неговия свят да зарежеш работа е срамно и непочтено; повече от ясно е, че не би приел никакви оправдания. Има и нещо свързано с някакъв чек – чек, който Рижия е осребрил или не е осребрил...

Тази събота и неделя почти не се видяхме с Тиери. Имал някакви неприятности с апартамента – така каза, когато се отби за кратко в събота вечер. Само между другото спомена за отсъствието на Рижия, а аз не посмях да разпитам за подробности.

Днес дойде надвечер и ми разказа всичко. Зози тъкмо затваряше, Розет си играеше с пъзела – изобщо не се опита да сглоби парчетата, но явно ѝ харесва да ги нарежда в сложни спирали по пода. Тъкмо започвах последната партида от пияни вишни, когато Тиери влезе в сладкарницата, очевидно побеснял, със зачервено лице и готов да избухне.

– Знаех си, че в него има нещо съмнително! – заяви той.

– Тези хора! Всичките са еднакви, мътните да ги вземат! Безотговорни и крадливи... скитници! – Тиери произнесе последната дума с най-голямо отвращение и тя прозвуча като екзотична ругатня. – Знам, че ти е нещо като приятел. Но дори ти не можеш да си затвориш очите за това. Да зареже работата, без да каже и дума... да провали плановете ми... Ще го съдя! Или просто ще пребия рижия кучи син...

– Тиери, моля те – аз му налях кафе. – Успокой се.

Но когато става дума за Рижия, това е невъзможно. Разбира се, те двамата са много различни. Солидният и лишен от въображение Тиери, който никога през живота си не е живял извън Париж и чието неодобрение по отношение на самотните майки, "алтернативните начини на живот" и чуждестранната храна ме забавляваха... поне досега.

– Какъв ти е той все пак? Как така сте станали приятели?

Извърнах се.

– Вече сме го обсъждали.

Тиери ме изгледа сърдито.

– Любовници ли сте били? – попита той. – Това ли е? Спала ли си с този кучи син?

– Тиери, моля те...

– Кажи ми истината! Спала ли си с него? – кресна той.

Ръцете ми се разтрепераха. Гневът, още по-яростен от това, че го потисках, напираше да излезе на повърхността.

– И какво, ако съм спала с него? – извиках аз.

Толкова прости думи. И толкова опасни.

Той ме погледна с посивяло лице и изведнъж разбрах, че обвинението, макар и злъчно, е просто поредната поза на Тиери – драматична и предсказуема, но в крайна сметка без никакво значение. Той имаше нужда от отдушник за ревността си, за потребността си да упражнява контрол, за неизказания си ужас от бързината, с която нещата в сладкарницата потръгнаха...

Той заговори с разтреперан глас:

– Длъжна си да ми кажеш истината, Ян. Твърде дълго не обръщах внимание на това. Аз дори не знам коя си, за Бога. Приех те на доверие – и теб, и децата ти – и да си ме чула да се оплаквам? И те едни – глезена нахалница и дебилче...

Тиери рязко млъкна.

Розет вдигна поглед от пъзела, с който играеше на пода. Над главата ни примигна лампа. Пластмасовите форми, с които правя сладки, затракаха на масата, все едно минаваше експрес.

Ян, извинявай. Ужасно съжалявам – Тиери се мъчеше да си възвърне изгубените позиции като продавач, който обикаля от врата на врата с надеждата, че все още има шанс да осъществи продажбата, която му се изплъзва...

Но думите бяха изречени. Къщичката от карти, толкова грижливо строена, бе пометена с един замах. И най-после видях онова, което досега ми убягваше. За пръв път видях Тиери. Вече бях забелязала дребнавостта му. Злорадото му презрение към хората с по-ниско положение.

Снобската му надменност. Наглостта му. Но сега видях и цветовете му – скритите му слабости, несигурността зад усмивката му, напрежението в раменете, странното вцепенение всеки път, щом погледнеше Розет.

Каква грозна дума.

Разбира се, винаги съм забелязвала, че с Розет Тиери се чувства малко неудобно. Естествено, той се мъчи да го прикрие, но безгрижността му е принудена, като на човек, който гали зло куче.

И сега виждам, че не само Розет е причината. Това място го кара да се чувства неудобно, тази обстановка, която сме създали без негова помощ. Всяка партида шоколадови бонбони, всяка продажба, дори столът, на който седи – всички тези неща му напомнят, че ние сме самостоятелни, че имаме живот, независим от него, че имаме минало, в което Тиери льо Тресе не е играл никаква роля...

Но Тиери си има собствено минало. И то го прави такъв, какъвто е. Всичките му страхове се коренят там. Страхове, надежди, тайни...

Поглеждам познатата гранитна плоча, на която приготвям сместа за шоколадовите бонбони. Тя е много стара, почерняла от времето – беше похабена още когато се сдобих с нея, – осеяна със следи от дългите години употреба. В камъка има кварцови люспи, които неочаквано улавят светлината и аз ги гледам как блестят, докато шоколадът се охлажда, готов за ново нагряване и размесване.

Не искам да знам тайните ти, Мисля си аз.

Но гранитната плоча е на друго мнение. Прошарена със слюда, тя намига и блещука, улавя и задържа погледа ми. Вече почти ги виждам – образите, отразени в камъка. Пред очите ми те се оформят, започват да добиват смисъл – проблясъци от живот, от минало, превърнало Тиери в човека, който е сега.

Това е Тиери в болница. По-млад с двайсетина години, седи и чака пред затворена врата. Носи два пакета пури, вързани с панделки – едната синя, другата розова. Предвидил е всяка възможност.

А сега – още една чакалня. По стените са изрисувани герои от анимационни филми. Жена седи до него с дете на ръце. Момчето е на около шест годинки. То се е втренчило разсеяно в тавана и нищо – нито Мечо Пух, нито Тигър, нито Мики Маус – не пали и най-малката искрица в очите му.

Сграда, не точно болница. И момче – не, младеж, – облегнат на ръката на хубавичка сестра. Младежът изглежда около двайсет и пет годишен. Едър като баща си, той първи прегърбен, главата му тежи, усмивката му е безсмислена като усмивката на слънчоглед.

И най-сетне разбирам. Това е тайната, която той се опитваше да потули. Разбирам смисъла на тази широка, бляскава усмивка на човек, продаващ фалшива религия от врага на врата, разбирам защо никога не говори за сина си, разбирам педантичния му перфекционизъм; начина, по който понякога поглежда Розет – или по-скоро избягва да я погледне...

Въздъхнах.

– Тиери – казах аз. – Всичко е наред. Няма защо да ме лъжеш повече.

– Да те лъжа?

– За сина ти.

Той се вцепени и дори и без помощта на гранитната плоча видях как тревогата му нарасна. Лицето му пребледня, по челото му изби пот и гневът, временно изтласкан от страха, се втурна обратно като зъл вятър. Тиери се изправи – изведнъж заприлича на мечка, – събори чашата с кафето и разпръсна шоколадовите бонбони в шарени хартийки по цялата маса.

Нищо му няма! – заяви той с твърде висок глас. – Синът ми Алън се занимава със строителство. Истинска отломка от старата скала! Не го виждам често, но това не значи, че не ме уважава – и не значи, че аз не се гордея с него! – сега вече крещеше и Розет си беше запушила ушите. Кой ти е наговорил други неща? Рижия ли? Този кучи син е душил наоколо!

Рижия няма нищо общо – отвърнах аз. – Ако те е срам от собствения ти син, как изобщо може да те е грижа за Розет?

– Ян, моля те. Не е така. Не ме е срам. Но той ми е син. Сара не можеше да има повече деца и аз исках той да бъде...

– Съвършен. Знам.

Той ме хвана за ръцете.

– Мога да живея с това, Ян. Мога, честна дума. Ще извикаме специалист. Тя ще получи всичко, каквото поиска. Бавачки, играчки...

Още подаръци, помислих си аз. Сякаш това щеше да промени чувствата му. Поклатих глава. Душата не се променя. Можеш да лъжеш, да се надяваш, да се преструваш пред себе си – но в края на краищата можеш ли да избягаш от стихията, от която си роден?

Сигурно го е прочел в погледа ми – лицето му посърна, раменете му увиснаха.

– Но всичко е уредено... – каза той.

Не "аз те обичам", а "всичко е уредено".

И въпреки горчивия вкус в устата си изведнъж усетих внезапен и мощен прилив на радост. Сякаш нещо отровно, заседнало в гърлото ми, бе успяло да изскочи...

Отвън звънчетата звъннаха веднъж и аз инстинктивно, без да мисля, сключих пръсти срещу лош късмет. Старите навици умират трудно, разбира се. Не бях правила това от години. Но не можех да не се разтревожа – дори такава дреболия може да събуди отново вятъра на промяната. И когато Тиери си тръгна и аз останах сама, ми се стори, че чух гласове във вятъра, гласовете на Достопочтените, и далечен смях.

Понеделник, 17 декември

ЕТО.  ПОЛУЧИ СЕ. УРА! СКАРАХА СЕ ЗАРАДИ РИЖИЯ  и аз нямах търпение да му го кажа след училище, но никъде не можах да го открия.

Отидох в пансиона на "Рю дьо Клиши", където Тиери каза, че е отседнал, но когато почуках на вратата, никой не отвори, а един старец с бутилка вино ми се скара, че съм вдигала шум. Нямаше го и на гробищата, а на "Рю дьо ла Кроа" никой не го беше виждал. Накрая се отказах, но оставих в пансиона бележка с надпис "Спешно!" и Рижия сигурно ще я види, като се прибере. Ако се прибере, разбира се. Защото полицията вече беше пристигнала и никой не можеше да излиза.

Отначало си помислих, че са дошли заради мен. Вече се беше стъмнило, беше почти седем часа и двете с Розет вечеряхме в кухнята. Зози беше излязла някъде, а мама си беше облякла червената рокля и като никога бяхме само трите...

И тогава дойдоха те – двама полицаи, – и първата глупава мисъл, която ми хрумна, беше, че с Тиери се е случило нещо ужасно и по някакъв начин аз съм виновна – заради онова, което направихме в петък вечерта. Но Тиери беше с тях и изглеждаше съвсем добре – само дето беше по-гръмогласен, по-весел и по-дружелюбен отвсякога, но в цветовете му имаше нещо, което ме накара да мисля, че може би само се преструва на весел, за да излъже хората, и това отново ме изнерви.

Оказа се, че търсят Рижия. Стояха в магазина половин час и мама ме прати горе с Розет, но все пак успях да чуя голяма част от онова, за което си говореха, макар че не съм сигурна за всички подробности.

Явно става въпрос за някакъв чек. Тиери твърди, че го дал на Рижия – запазил отрязъка и така нататък, – а Рижия се опитал да го подправи, преди да вложи парите в сметката си, за да вземе повече пари от сумата, на която бил чекът.

Хиляда евро, казаха. Това се нарича измама, крещи Тиери, и за такова нещо се влиза в затвора, особено ако използваш чуждо име, за да откриеш сметката и да изтеглиш парите, преди някой да се усети, а после да изчезнеш безследно и дори да не оставиш адрес, на който да ти препращат пощата.

Значи така говорят за Рижия. Глупаво е, защото всеки знае, че Рижия няма банкова сметка и никога нищо не би откраднал – дори от Тиери. Но той наистина изчезна безследно. В пансиона не са го виждали от петък насам, а не е ходил и на работа. Това означава, че аз може да съм последният човек, който го е видял. Означава също, че той не може да се върне тук, защото ако се върне, ще го арестуват. Този глупав Тиери! Мразя го! Не изключвам възможността да е измислил всичко това, за да натопи Рижия.

След като двамата полицаи си тръгнаха, те с мама се скараха. Чух Тиери да крещи така, че се чуваше чак на горния етаж. Мама го вразумяваше – казваше, че сигурно е станала грешка. Чувах как Тиери се ядосва все повече и повече – каза: "Не разбирам как все още можеш да си на негова страна", нарече Рижия престъпник и дегенерат, което означава нехранимайко, на когото не може да се има доверие. После каза: "Ян, още не е късно." Накрая мама му каза да си ходи, той си тръгна и остави размазан облак от цветовете си из сладкарницата заедно с лоша миризма.

Когато слязох долу, мама плачеше. Тя каза, че не плаче, но аз знаех, че не е така. И цветовете ѝ бяха объркани и потъмнели, а лицето ѝ – бледо, с изключение на двете червени петна под очите. Тя каза да не се тревожа и че всичко ще се оправи, но аз знаех, че лъже. Винаги познавам.

Смешни неща говорят възрастните на децата си, нали? "Няма нищо. Всичко ще се оправи. Не те обвинявам, стана случайно." Но през цялото време, докато Тиери беше тук, аз си мислех за онзи път, когато срещнах Рижия на гроба на Далида, колко измъчен изглеждаше и как аз му дадох Ухото на Царевицата, за да му донесе богатство и късмет...

А сега се чудя какво съм направила. Почти си го представям – последния чек от Тиери, как Рижия казва: "Имам да свърша някои важни неща", как прибавя една нула към сумата...

Глупаво е, разбира се. Рижия не е крадец. Може да отмъкне картофи от края на нивата, ябълки от градината, царевица от синора, риба от нечие частно езеро – но пари никога. Особено по този начин.

Но продължавам да размишлявам. Ами ако е било отмъщение? Ако се е опитвал да отмъсти на Тиери? Или, още по-зле, ако го е направил заради мен и Розет?

Хиляда евро са много пари за човек като Рижия. С тях можеш да си купиш лодка. Да се установиш. Да си откриеш сметка в банка. Да пестиш пари за семейството...

И тогава си спомних какво ми каза мама: "Рижия прави каквото иска, винаги е правил така. През цялата година живее на реката, спи на открито, не може да понася затворени помещения. Ние не можем да живеем така."

И тогава разбрах. Аз съм виновна. С куклите, с желанията, със символите и знаците бях направила от Рижия престъпник. Ами ако го арестуват? Ако го тикнат в затвора?

Мама разказваше една приказка за три духчета, които се казвали Син Пик, Червен Пик и Колеграм. Син Пик се грижел за небето, звездите, дъжда, слънцето и птиците във въздуха. Червен Пик се грижел за земята и всичко, което никне на нея – растения, дървета и животни. А Колеграм, който бил най-младият, трябвало да се грижи за човешката душа. Но Колеграм вечно се обърквал – винаги когато се опитвал да сбъдне най-съкровеното желание на някого, ставало нещастие. Веднъж се опитал да помогне на беден старец, като превърнал есенните листа в злато, но старецът, като видял парите, така се развълнувал, че натъпкал твърде много в торбата си, а тя го премазала и го убила. Не помня как свършваше приказката, помня само, че ми беше жал за Колеграм, който толкова се стараеше и вечно бъркаше. Може би и аз съм същата. Може би просто не мога да се грижа за душите.

Леле, каква бъркотия. А всичко вървеше толкова добре. Но за седем дни могат да се случат много неща, а вятърът продължава да се мени. А и бездруго е твърде късно. Вече не можем да спрем. Стигнали сме твърде далеч, за да се върнем обратно. Още едно усилие – и ще стане, струва ми се. Още един призив към Вятъра на Промяната. Може би миналия път сме объркали нещо – цвят, свещ, знак. Този път с Розет ще го направим както трябва. Веднъж завинаги.

Вторник, 18 декември

ТАЗИ СУТРИН ТИЕРИ ПАК ДОЙДЕ ДА РАЗПИТВА ЗА Рижия. Може би си мисли, че тази история ще промени нещата между нас – че ако злепостави Рижия, това по някакъв начин ще възвърне доверието ми в него самия.

Но, разбира се, не е толкова просто. Опитах се да му обясня, че не става въпрос за Рижия. Но Тиери е непоклатимо убеден. Той има няколко приятели в полицията и вече използва влиянието си, за да привлече повече внимание към този доста маловажен случай на измама. Но Рижия изчезна както винаги, точно като Свирачът от Хамелн – скри се зад билото на хълма.

На тръгване Тиери ми подхвърли още едно, последно отровно сведение, получено вероятно от приятеля му в жандармерията...

– Сметката, която е използвал, за да осребри чека, е на името на жена – каза той, след което ме изгледа с лукава, тържествуваща усмивка. – Май приятелят ти не е сам.

Днес пак облякох червената си рокля. Не е обичайно за мен, но сцената с Тиери, изчезването на Рижия и времето все така мъгливо и снежно – ме накараха да копнея за нещо ярко.

И дали заради самата рокля, или заради дивия полъх на вятъра, долетял отвън, напук на всичките ми тревоги, напук на всичко – думите на Тиери, болката в сърцето ми при мисълта за Рижия, безсънните нощи, страховете, – изведнъж усетих, че съм запяла, докато работя.

Сякаш съм обърнала някаква страница. За пръв път от години се чувствам свободна – свободна от Тиери, свободна дори от Рижия. Свободна да бъда каквато искам – макар че още не знам каква.

Зози излезе сутринта и аз за пръв път от седмици съм сама, без да броя Розет, която е изцяло погълната от кутията си с копчета и блокчето за рисуване. Почти бях забравила какво е да стоиш зад тезгяха в пълна с хора сладкарница, да разговаряш с клиентите, да отгатваш любимите им бонбони.

Донякъде се изненадах от големия брой редовни клиенти. Разбира се, аз ги чувам как влизат и излизат, докато работя в кухнята отзад, но не бях забелязала колко много хора вече идват тук. Мадам Люзерон – макар че днес не е нейният ден. После Жан-Луи и Попол, привлечени от възможността да рисуват на топло, както и от желанието да хапнат торта с кафе мока. Нико – сега е на диета, но тази диета явно включва ядене на големи количества кокоски. Алис – с клонка имел за сладкарницата и нетърпение да хапне от любимите си бонбони с карамел. Мадам Пино, която пита за Зози...

Тя не беше единствената. Всички редовни клиенти питаха за Зози, а Лоран Пенсон, който дойде изтупан и сияещ и ме поздрави с темпераментен поклон, сякаш посърна, като видя коя съм, сякаш червената ми рокля го бе навела на мисълта, че зад щанда стои някой друг.

– Чух, че устройвате празненство – каза той.

Засмях се.

– Съвсем скромно. На Бъдни вечер.

Лоран ми се усмихна с онази своя крадлива усмивка, същата, с която се оглежда, когато Зози е наоколо. От нея знам, че той е сам – няма семейство, няма деца, които да посреща на Бъдни вечер. И въпреки че не го харесвам особено, не може да не ми стане мъчно за него с тази колосана жълта яка и усмивка на гладно куче.

– Добре сте дошли, разбира се – казвам. – Освен ако нямате други планове.

Лоран се понамръщи, все едно се мъчеше да си спомни подробностите от препълнения си със светски задължения календар.

– Може и да успея да дойда – каза той. – Имам много работа, но...

Едва потиснах усмивката си. Лоран е от хората, които искат да ви внушат, че ви правят огромна услуга, когато всъщност вие им я правите.

– Ще ни бъде много приятно, ако дойдете, мосю Пенсон.

Той великодушно сви рамене.

– Е, щом настоявате...

Усмихнах се.

– Много хубаво.

– А тази рокля много ви отива, ако ми позволите да ви го кажа, мадам Шарбоно.

– Наричайте ме Ян.

Той отново се поклони. Долових мириса на брилянтин и пот. И се зачудих това ли прави Зози всеки ден, докато аз правя бонбоните? Затова ли имаме толкова много клиенти?

Една дама с изумруденозелено палто купува подаръци за Коледа. Любимите ѝ бонбони са с карамел и аз ѝ го казвам без колебание. Съпругът ѝ много ще хареса моите кайсиеви сърца, а дъщеря ѝ ще се влюби в лютите ми шоколадчета...

Какво става? Какво се е променило в мен?

Като че ме е обзело някакво ново безразсъдство – чувство на надежда, на увереност. Вече не съм съвсем себе си, а нещо по-близко до Виан Роше, до жената, която връхлетя в Ланскене, донесена от карнавалния вятър...

Отвън звънчетата са се умълчали, а небето е притъмняло от натежал сняг. Необичайно мекото време от тази седмица си е отишло и студът превръща дъха в пара, докато на площада минувачите се изнизват като сиви колони. На ъгъла свири музикант – чувам как саксофонът протяжно, с почти човешки глас извива мелодията на "Малко цвете".

Сигурно му е студено, мисля си аз.

Странна мисъл за Ян Шарбоно. Истинските парижани не могат да си позволят подобни мисли. В този град има толкова много бедняци – старци, увити като вързопи на Армията на спасението, сгушени по входовете на магазините и в тесните улички. На всички им е студено; всички са гладни. Истинските парижани не ги е грижа. А аз искам да бъда истинска парижанка...

Но музиката продължава да свири и ми напомня за друго място и друго време. Тогава бях друга, а лодките къщи по Тан бяха закотвени толкова нагъсто, че можеше да минеш от единия бряг до другия. И тогава свиреше музика – барабани, цигулки, свирки и флейти. Речните хора сякаш се хранеха с музика и въпреки че някои от селяните ги наричаха просяци, аз никога не ги бях виждала да просят. По онова време изобщо не бих се поколебала...

Ти имаш дарба, казваше майка ми. А дарбите трябва да се даряват.

Приготвям горещ шоколад. Напълвам една чаша и я занасям на саксофониста, който е изненадващо млад, на не повече от осемнайсет, заедно с парче шоколадова торта. Това е жест, който Виан Роше би направила, без да се замисли...

– Заведението черпи.

– Хей, благодаря! – лицето му грейва. – Вие сигурно сте от сладкарницата. Чувал съм за вас. Вие сте Зози. Нали?

Избухвам в смях малко невъздържано. Смехът е горчиво-сладък и странен като всичко останало в този странен ден, но саксофонистът като че не забелязва.

– Някакви желания? – пита той. – Ще ви изсвиря каквото поискате. Заведението черпи! – добавя с усмивка.

– Ами... – запъвам се аз. – Знаете ли "Ей го вятъра благ"?

Саксофонът засвирва и аз потръпвам – и не само от студа, – докато вървя обратно към "Льо Роше дьо Монмартър", където Розет продължава да играе кротко на пода сред стотици разсипани копчета.

Вторник, 18 декември

ДО КРАЯ НА ДЕНЯ РАБОТИХ В КУХНЯТА, А ЗОЗИ обслужваше клиентите. Сега имаме повече клиенти от всякога – повече, отколкото бих могла да поема сама, и е хубаво, че тя все още ми помага с удоволствие, защото с наближаването на Коледа сякаш половината Париж внезапно е развил страст към домашно приготвените шоколадови бонбони.

Запасите от кувертюр, които си мислех, че ще ми стигнат чак до Нова година, свършиха за две седмици и сега получаваме доставки на всеки десет дни, за да задоволяваме нарастващото търсене. Печалбите са такива, за каквито не съм смяла да мечтая, а Зози казва само: "Знаех си, че преди Коледа ще ни потръгне", все едно такива чудеса се случват всеки ден...

И отново започвам да се чудя колко бързо се промени всичко. Преди три месеца бяхме чужденци тук; корабокрушенци, изхвърлени на скалистия остров Монмартър. Сега сме част от пейзажа, също като "При Йожен" и "Льо Пти Пенсон"; а местните, които никога не биха и стъпили в магазин на "туристка", сега минават от тук веднъж-дваж седмично (а някои почти всеки ден) за кафе, торта или шоколад.

Какво ни промени? Шоколадовите бонбони, разбира се знам, че моите домашни трюфели са много по-хубави от всичко, излязло от фабрика. Обстановката също е по-приветлива, а когато Зози ми помага, имам време да седна и да си поговоря с хората.

Монмартър е село вътре в града и си остава дълбоко, макар и съмнително носталгично с тесните си улички, старите кафенета и къщите от селски тип – варосани, с капаци на прозорците и здравец в теракотови саксии. На населението на Монмартър, откъснато и издигнато над кипящия от промени Париж, понякога му се струва, че това е последното село, мимолетна отломка от минало време, когато всичко е било по-мило и по-просто, когато всички са оставяли вратите незаключени и всякакви болести и рани са се лекували с парченце шоколад...

Всичко това е илюзия, струва ми се. За повечето хора тук това време никога не е съществувало. Местните живеят в отчасти въображаем свят, където миналото е толкова дълбоко затрупано под самозалъгване и съжаление, че те почти са повярвали в собствената си измислица.

Вижте Лоран, който така плюе по емигрантите, но чийто баща е полски евреин, избягал в Париж по време на войната – сменил си името, оженил се за тукашно момиче и станал Гюстав Жан-Мари Пенсон, по французин и от французите, твърд като камъните на "Сакре Кьор".

Той не говори за това, разбира се. Но Зози знае – сигурно ѝ го е казал. А мадам Пино с нейното сребърно разпятие, напрегната неодобрителна усмивка и витрина, пълна с гипсови светци...

Мадам Пино никога през живота си не е била мадам.

На младини (разправя Лоран, който знае тези неща) тя е била кабаретна танцьорка в "Мулен Руж" и понякога е танцувала с монашеска забрадка, високи токчета и черен сатенен корсет, толкова прилепнал, че да ти се насълзят очите. Надали бихте очаквали точно това от продавачка на религиозни сувенири и все пак...

Дори нашите красавци Жан-Луи и Попол, които така опитно обработват туристи на "Плас дю Тертр" и подмамват дамите да се разделят с парите си с фанфаронски комплименти и непристойни намеци. Ще кажете, че поне те са такива, каквито изглеждат. Но никой от тях не е стъпвал в галерия, нито е учил в художествено училище и въпреки цялата си мъжествена привлекателност и двамата са кротки, макар и откровени хомосексуалисти, които смятат да се обвържат с гражданска церемония – може би в Сан Франциско, където това е по-обичайно и не се осъжда толкова строго.

Така казва Зози, която сякаш знае всичко. Анук също знае повече, отколкото ми казва, и аз започвам все повече да се безпокоя за нея. Навремето тя ми казваше всичко. Но напоследък е станала неспокойна и потайна; понякога се крие с часове в стаята си и прекарва почивните си дни най-често на гробището с Жан-Лу, а вечерите – в разговори със Зози.

Разбира се, нормално е за дете на нейната възраст да иска малко повече независимост отпреди. Но у Анук има някаква бдителност – студенина, която тя може би дори не осъзнава, – която ме държи нащрек. Все едно някаква ос между нас се е разместила, някакъв безмилостен механизъм бавно е започнал да ни отдалечава една от друга. Навремето тя ми казваше всичко. Сега всичко, което казва, звучи странно предпазливо; усмивките ѝ са твърде лъчезарни, твърде насилени, че да ме успокоят.

Дали е заради Жан-Лу Рембо? Не мислете, че не съм забелязала как напоследък тя почти не го споменава, предпазливия ѝ поглед, когато заговоря за него, вниманието, с което се облича за училище, а преди дори не ѝ хрумваше да се среши...

Или може би е заради Тиери? Дали не се тревожи заради Рижия?

Опитах се да я попитам направо дали нещо не е наред – нещо в училище, може би неприятности, за които не знам. Но тя вечно отговаря "Не, мамо" с онзи гласец на добро момиченце и тича нагоре по стълбите да си учи уроците.

По-късно същата вечер дочух смях, който идваше от стаята на Зози, промъкнах се в подножието на стълбището, наострих уши и чух гласа на Анук – като спомен. И знаех, че ако отворя вратата – например за да я попитам иска ли нещо за пиене, – смехът ще секне, очите ѝ ще станат студени и Анук, която съм чула отдалеч, ще изчезне като фея от приказките...

Зози пренареди коледната къща – днес там се отвори нова вратичка. Коледната елха, хитроумно направена от борови клонки, сега се мъдри в коридора на къщичката. Майката стои на входната врата и гледа към градината, където хор от певци, пеещи коледни песни (използвала е мишки), се е събрал в полукръг и наднича вътре.

Днес сложихме и елхата. Малка е, от цветарския магазин малко по-надолу, но мирише прекрасно на иглички и смола, като приказка за деца, изгубили се в гората, има сребърни звезди на клонките и бели гирлянди от лампички. Анук обича да украсява елхата и затова нарочно я оставих ненакичена, та като се прибере от училище, да я украсим заедно.

– Какво прави Анук напоследък? – питам с насилено щедър тон. – Като че вечно тича нанякъде.

Зози се усмихна.

– Коледа почти дойде – отвърна тя. – Децата се вълнуват по Коледа.

– Нищо ли не ти е казала? Не е ли разстроена заради Тиери и мен?

– Не ми е известно – отвръща Зози. – Дори ми се струва, че ѝ олекна.

– Значи нищо не си е наумила?

– Мисли само за празненството.

Това празненство. Все още не знам какво очаква да постигне. От деня, в който за първи път го спомена, моята малка Анук се държи своенравно и странно – прави планове, предлага ястия, кани всеки, който влезе в сладкарницата, щедро пренебрегвайки практични неща като пространство и места за сядане.

– Може ли да поканим мадам Люзерон?

– Разбира се, Нану. Ако смяташ, че ще дойде.

– Ами Нико?

– Добре.

– И Алис, разбира се. И Жан-Луи и Попол...

– Нану, тези хора си имат домове... Семейства... Какво те кара да мислиш...

– Ще дойдат – заявява тя, все едно го е уредила лично.

– Откъде знаеш?

– Просто знам.

Може и да знае, казвам си аз. Тя като ли че знае много неща. А има и нещо друго – някаква тайна в очите ѝ... Намек за нещо, от което аз съм изключена.

Поглеждам в сладкарницата. Там изглежда топло, почти задушевно. На масите горят свещи, коледната къща грее с розово сияние. Въздухът ухае на портокали и карамфил от ароматната торбичка, окачена над вратата; на смола от елхата; на виното с подправки, което сервираме заедно с нашия горещ шоколад, и на пресен джинджифилов сладкиш, току-що изваден от фурната. Това ги привлича – по трима, по четирима, и редовни клиенти, и непознати, и туристи. Те се спират пред витрината, долавят уханието, влизат и оглеждат, леко смаяни от многобройните аромати и цветове, и всичките им любими сладкиши в малките стъклени кутийки – горчиви шоколадчета с портокал; "кралски просячета"; люти шоколадчета; трюфели с прасковен ликьор; ангелчета от бял шоколад; ронливи сладки с лавандула.. и всички нашепват беззвучно...

Опитай ме. Вкуси ме. Пробвай ме.

И Зози в центъра на всичко това. Дори когато е най-заета, тя се смее, усмихва се, закача се, черпи с бонбони за сметка на заведението, говори с Розет и всичко е малко по-светло само защото тя е там...

Сякаш гледам себе си – Виан, каквато бях в друг живот.

Но коя съм сега? Спотайвам се зад кухненската врата, но кой знае защо не мога да отместя поглед. Спомен за други времена: мъж, застанал зад една такава врата, надничащ подозрително вътре. Лицето на Рейно, алчните му очи, изпълненият с омраза поглед на мъж, порядъчно отвратен от онова, което вижда, но който въпреки всичко трябва да погледне вътре.

Дали не съм се превърнала точно в това? В едно от превъплъщенията на Черния призрак? В друг Рейно, измъчван от удоволствието, неспособен да понесе радостта на другите, смазан от завистта и от своята вина?

Абсурдно е. Как бих могла да завиждам на Зози?

По-лошо: как бих могла да се боя?

В четири и половина Анук връхлита от мъгливата улица със светнали очи и издайническо блещукане по петите, което може и да е Чехълчо, ако изобщо съществува. Поздравява Зози и я прегръща. Розет отива при тях. Те я завъртат с викове: "Бам-бам-бам!" Това се превръща в игра, в някакъв дивашки танц и накрая и трите рухват със смях, задъхани, върху пухкавите розови фотьойли.

И докато ги гледам иззад кухненската врата, ми хрумва внезапна мисъл. На това място, разбира се, има твърде много призраци. Опасни призраци, смеещи се призраци, призраци от минало, което не можем да позволим да се прероди пред очите ни. Но странното е, че те изглеждат живи – сякаш аз, Виан Роше, съм призракът, а малката групичка в магазина – истинските, вълшебното число три, неразрушимият кръг...

Това са глупости, разбира се. Знам, че съм истинска. Виан Роше е само име, което носех; може би дори не е истинското ми име. Тя не може да има по-висше предназначение от това, не може да има бъдеще извън мен.

Но все пак не мога да не мисля за нея – като за любимо палто или за чифт обувки, дадени след внезапно хрумване в магазин на Червения кръст, за да ги обича и носи някой друг...

И сега не мога да не се питам...

Каква част от себе си съм раздала? И ако аз не съм Виан... то тогава кой е?

Част седма

Кулата

Сряда, 19 Декември

Е, ДОБЪР ДЕН, ГОСПОЖО. КОИ СА ЛЮБИМИТЕ ВИ БОНБОНИ? Я да видим... Шоколадови трюфели по моя лична рецепта, белязани със знака на Господарката Кървава луна и оваляни в изкусителен прах, който приятно дразни езика. Десетина? Или две дузини? В кутия, загърната в шумоляща златиста хартия и вързана с рубиненочервена панделка..

Знаех, че накрая ще дойде. Моят специалитет има това въздействие. Дойде точно преди затваряне, Анук беше горе и пишеше домашните си, а Виан пак се трудеше в кухнята – приготвяше бонбоните за следващия ден.

Първо виждам как надушва миризмата. Тя представлява смесица от много неща: уханието на коледната елха в ъгъла, миризмата на влага от старата къща, аромат на портокал и карамфил, на мляно кафе, на горещо мляко, на пачули, на канела – и на шоколад, разбира се, опияняващ, богат като Крез, тъмен като смърт.

Тя се оглежда, вижда украсата по стените – картини, звънчета, играчки, – къщичката за кукли на витрината, килимчетата на пода, всичко в хромово жълто, бонбонено розово, рубиненочервено, златно, зелено и бяло. "Тук е като в пушалня за опиум" – почти я чувам да казва; после се чуди на себе си за своята придирчивост. Всъщност тя никога не е виждала пушалня за опиум, освен може би на картинка в "Хиляда и една нощ", но си мисли, че тук има нещо особено. Нещо почти... магическо.

Отвън жълтозеленото небе искри с обещание за сняг. Метеоролозите от няколко дни предричат сняг, но до този момент за разочарование на Анук времето остава прекалено меко за нещо повече от скреж и неизменната мъгла.

– Лошо време – отбелязва госпожата.

Разбира се, че ще мисли така, защото в небето и облаците вижда не магия, а смог, не звезди, а електрическите крушки на коледните гирлянди, не уют и веселие, а безкрайна и тревожна върволица от хора, които се поздравяват без топлота, търсят в последната минута подаръци, които ще бъдат отворени без радост, бързат да седнат на масата за вечеря, която ще изядат без наслада с хора, които не са виждали цяла година, и няма да искат да прогледнат...

Взирам се в лицето ѝ през Димящото огледало. Сурово лице в много отношения: лице на жена, чиято лична приказка не е имала никакъв шанс за щастлив завършек. Тя е загубила родители, любим и дете, компенсирала е загубите с тежка работа, отдавна е изплакала всичките си сълзи и сега не изпитва жал нито към себе си, нито към другите. Мрази Коледа, не понася Нова година...

Виждам всичко това през Окото на Черния Тецкатлипока. И сега с известно усилие успявам да надникна отвъд Димящото огледало: виждам дебела възрастна жена да седи пред телевизора и да яде еклери от бяла кутия, докато мъжът ѝ за трета поредна нощ работи нощна смяна; виждам витрина на антикварен магазин и порцеланова кукла под стъклен похлупак; аптека, където веднъж младата жена е спряла да купи пелени и мляко за момиченцето си, виждам лицето на майка ѝ, широко, строго и невъзмутимо, когато ѝ е съобщила ужасната новина...

Но оттогава е извървяла дълъг път. Много дълъг и все пак дълбоко в себе си чувства празнота, отчаян копнеж по нещо, с което да я запълни...

– Дванайсет трюфела. Не. Нека бъдат двайсет – казва тя.

Сякаш трюфелите могат да променят нещо. Но тези трюфели ѝ се струват различни. И жената зад тезгяха – с дълга черна коса с вплетени в нея кристали и изумруденозелени обувки с лъскави токчета, обувки, създадени за танци до зори, за подтичване, за летене, за всичко друго освен за ходене, – и тя изглежда някак различна, не като останалите наоколо, а странно жива, сякаш по-истинска...

Върху стъклото на тезгяха се е посипало какао на прах от трюфелите. Лесно е с върха на пръста си да начертая знака на Едно Ягуар – котешката страна на Черния Тецкатлипока – в тъмния шоколадов прах. Тя гледа, почти хипнотизирана от цветовете и уханията, докато аз увивам кутията, бавно разглаждам хартията и връзвам панделката.

Тогава влиза Анук – тъкмо навреме, – размахва разпилени коси и се смее на нещо, което Розет е направила, госпожата вдига глава и лицето ѝ изведнъж се изопва.

Дали е зърнала нещо познато? Възможно ли е талантът, който тече така мощно във вените на Виан и Анук, да присъства и в източника? Анук се усмихва лъчезарно. Госпожата се усмихва в отговор, отначало колебливо, но когато Кървавата луна и Лунният заек се сливат с притегателната сила на Едно Ягуар, месестото ѝ лице става почти красиво в копнежа си.

– А кое е това дете? – пита тя.

– Това е моята малка Нану.

Няма нужда да казвам нищо повече. Дали госпожата е зърнала нещо познато у детето, или просто Анук я е пленила с кукленското си лице и косата си на византийска светица – кой знае? Но очите ѝ изведнъж грейват и когато ѝ предлагам да пийне чаша шоколад (може би с един от моите специални трюфели), тя приема поканата ми без възражения, сяда на една от масите с пъстри отпечатъци от ръце и със съсредоточеност, в която има много повече от копнеж, следи с поглед Анук, която влиза и излиза от кухнята, посреща Нико на вратата и го кани на чай, играе с Розет и кутията с копчета, говори за утрешния ѝ рожден ден, изтичва отвън да провери дали има сняг, влиза вътре, оглежда промените в коледната къщичка, сменя местата на някои от куклите, после отново тича да провери за сняг – ще завали, трябва да завали за Бъдни вечер, защото тя обича снега повече от всичко на света...

Време е да затваряме. Всъщност вече са минали двайсет минути от обичайния час за затваряне, когато госпожата се пробужда от унеса си.

– Какво мило момиченце имате – казва тя, става, изтръсква шоколадовите трохи от скута си и гледа с копнеж към вратата на кухнята, през която е излязла Анук, отвеждайки Розет със себе си. – Играе си с другото дете, сякаш са сестри.

Усмихвам се на думите ѝ, но не я поправям.

– Имате ли деца? – питам я аз.

Госпожата като че ли се колебае. После кима.

– Дъщеря – казва тя.

– Заедно ли ще празнувате Коледа?

О, какъв смут може да предизвика един толкова невинен въпрос – виждам го в цветовете ѝ, чиста ивица искрящо бяло, която прорязва другите като светкавица.

Госпожата клати глава, не смее да изрази чувствата си с думи. Дори след толкова години тяхната сила и непосредственост я заварват неподготвена. Кога ще отмине болката, която толкова хора са я уверявали, че ще преодолее?

И сега продължава да я изпитва – тази скръб, която побеждава всичко останало, която прави незначителна загубата на любим, майка, приятел на фона на опустошението, останало след загубата на дете...

– Загубих я – тихо казва тя.

– Съжалявам.

Слагам ръка на рамото ѝ. Днес нося блуза с къс ръкав и гривната ми, обсипана с дребни талисмани, звучно подрънква. Блясъкът на среброто привлича погледа ѝ...

Малкото коте е почерняло от времето и прилича повече на Едно Ягуар на Черния Тецкатлипока, отколкото на евтината лъскава дрънкулка, която някога е било.

Тя го вижда и се вцепенява, почти веднага си казва, че е абсурдно, че не може да има такива съвпадения, че това е само евтина дрънкулка, която сигурно няма нищо общо с отдавна изгубената бебешка гривничка и малкото сребърно коте...

Но... Ако все пак е възможно, мисли си жената. Понякога чуваме за такива случаи – не винаги по филмите, а и и истинския живот...

– И-интересна ггривна – гласът ѝ трепери неудържимо и тя с мъка произнася думите.

– Благодаря. Имам я от много отдавна.

– Наистина ли?

Аз кимам.

Всяко от тези талисманчета ми е спомен от нещо. Това ми напомня за смъртта на майка ми – показвам ѝ талисмана с форма на ковчег. Всъщност той е от Мексико Сити, може би съм го намерила в някоя пинята: ковчег с черно кръстче на капака.

Майка ви?

Да, така я наричах. Не познавам истинските си роднини. Този ключ е от двайсет и първия ми рожден ден. А това коте е най-старият и най-щастливият ми талисман.

Мисля, че го имам откакто се помня, още отпреди да ме осиновят.

Госпожата ме гледа втренчено, почти парализирана. Невъзможно е и тя го знае, но нещо дълбоко в нея упорства – стават чудеса, магии съществуват. Това е гласът на някогашната жена, на онази, която едва деветнайсетгодишна се влюбила в трийсет и две годишен мъж, той ѝ казал, че я обича, и тя му повярвала.

А момиченцето? Дали е открила у него познати черти? Нещо, което къса сърцето ѝ, както коте разчепква кълбо прежда...

Някои хора – като мен например – са родени циници. Но ако някога си вярвал, завинаги оставаш вярващ. Чувствам, че госпожата е от втория вид, всъщност го разбрах още в мига, когато видях порцелановите кукли във фоайето на "Льо Стендал". Тя е застаряваща романтичка, изпълнена с горчивина, разочарована и следователно още по-уязвима, и за нейната пинята е достатъчна само една дума, за да се разтвори като цвете.

Дума? Имах предвид име, разбира се.

– Трябва да затварям, госпожо – аз леко я побутвам към вратата. – Заповядайте пак, ако желаете. На Бъдни вечер ще имаме тържество. Ако нямате други планове, можете да се отбиете поне за час.

Жената ме поглежда с очи, грейнали като звезди.

– О, да – прошепва тя. – Благодаря ви. Ще дойда.

Сряда, 19 декември

ТАЗИ СУТРИН АНУК ТРЪГНА НА УЧИЛИЩЕ, БЕЗ ДА КАЖЕ довиждане. Няма защо да се учудвам – така е всеки ден от началото на седмицата: закъснява за закуска, казва: "Здравейте всички!", грабва кроасана си и изтичва навън и тъмното.

Но същата тази Анук някога в изблик на чувства ближеше лицето ми и крещеше "Обичам те!" насред гъмжащата от хора улица, а сега е толкова мълчалива и затворена в себе си, че ме боли и се смразявам от страх; и съмненията, които ме глождят, откакто се е родила, се засилват с всяка изминала седмица.

Анук расте, разбира се. Други неща я вълнуват. Приятелите в училище. Уроците. Учителите. Може би приятел (Жан-Лу Рембо?) или сладкият унес на първото влюбване. Сигурно има и друго – нашепнати тайни, грандиозни планове, които може да довери на приятелките си, но ако майка ѝ научи, тя ще потъне в земята от срам...

Всичко е съвсем нормално, казвам си аз. И все пак чувството за изолация е почти непоносимо. Ние не сме като другите, мисля си. Аз и Анук сме различни от останалите. И каквито и неудобства да носи това, вече не мога да го пренебрегвам...

Тези неща ме карат да се променям – да ставам сприхава и критична по най-малкия повод, а откъде да знае моето лятно дете, че тази нотка в гласа ми не е гняв, а страх?

Дали и моята майка се е чувствала по същия начин? Дали е изпитвала тази тъга от загубата, този страх, по-голям дори от страха от смъртта, докато напразно се мъчеше – като всички майки – да спре неумолимия ход на времето? Дали ме е следила така, както аз следя Анук, събирайки белезите по пътя? Играчките, за които вече е голяма; омалелите дрехи; пропуснатите приказки за лека нощ; всички неща, захвърлени на пътя, докато детето с нетърпение тича към бъдещето, надалеч от детството, надалеч от мен...

Има една приказка, която майка ми често разказваше. За жена, която отчаяно искала дете, но не можела да зачене, затова един зимен ден си направила дете от сняг. Изваяла го много грижливо, облякла го, обградила го с любов, пеела му; и накрая Снежната кралица я съжалила и съживила снежното дете.

Жената – майката – била трогната. Благодарила на Снежната кралица, разплакана от радост, и се заклела, че малката ѝ дъщеря никога няма да е в нужда от нищо и никога през живота си няма да познае мъка.

– Но внимавай, жено – предупредила я Снежната кралица. – Подобното привлича подобно, промяната предизвиква промяна, а светът се върти, за добро или за зло. Не пускай детето си на слънце, грижи се да те слуша колкото може по-дълго. Защото желаното дете никога не е доволно – дори от майчината любов.

Но майката почти не я слушала. Завела детето у дома си, обичала го, грижела се за него точно както обещала на Снежната кралица. Времето минавало. Момичето растяло като с магия – с белоснежна кожа и гарвановочерни коси, прекрасно като ясен зимен ден.

Наближила пролетта. Снегът започнал да се топи и Снежното момиче ставало все по-недоволно. Казвало, че иска да излиза, да бъде сред други деца, да играе. Майката отначало отказвала, разбира се. Но детето продължавало да упорства. Плачело, започнало да линее, не искало да яде, затова накрая майката, макар и с нежелание, отстъпила.

Не стой на слънце – предупредила тя дъщеря си. – И никога не сваляй шапката и палтото си.

– Добре! – отвърнало детето и побягнало навън.

Цял ден играло Снежното дете. За пръв път било сред други деца. За пръв път играло на криеница; научило се на игри с песни и пляскане с ръце и на гоненица, и на много други. Когато се прибрало, изглеждало необичайно уморено, но по-щастливо майка му не го била виждала.

– Може ли утре пак да изляза?

С натежало сърце майката се съгласила – само да не сваля шапката и палтото – и Снежното дете отново прекарало навън целия ден. Завързало тайни приятелства, дало тържествени клетви; за пръв път си обелило колената и пак се прибрало с грейнали очи, като поискало на другия ден пак да излезе навън.

Майка му възразявала – детето било капнало от умора, но накрая отново се съгласила. На третия ден Снежното дете опознало вълнуващите радости на непослушанието.

За пръв път в краткия си живот то нарушило обещание, счупило прозорец, целунало момче и свалило шапката и палтото си, докато било на слънце.

Времето минавало. Паднала нощта, а Снежното дете все не се прибирало. Майката тръгнала да го търси. Намерила палтото му, намерила шапката му, но от Снежното дете нямало и следа – никаква следа освен едно спокойно езерце там, където преди нямало вода.

Е, никога не съм харесвала особено тази приказка. От всички приказки, които майка ми разказваше, тази най-много ме плашеше – не заради самата приказка, а заради изражението на лицето ѝ и разтреперания ѝ глас, и заради отчаянието, с което ме притискаше към себе си, докато вятърът виеше в зимния мрак.

Разбира се, тогава нямах представа защо майка ми толкова се страхува. Сега вече знам. Казват, че най-големият страх на едно дете е да не го изоставят родителите му. В толкова много приказки се разказва за това – в "Хензел и Гретел", "Малечко Палечко", "Снежанка", където момичето бяга от злата царица...

Но сега аз съм тази, която се е загубила в гората. Дори край горещата печка в кухнята треперя и се сгушвам в дебелия си плетен пуловер. Тези дни усещам студа, докато Зози все още е облечена като за лято, с пола в ярки цветове, балетни пантофки и коса, вързана с жълта панделка.

– Излизам за около час. Може ли?

– Разбира се.

Как да откажа, когато тя все така отказва да получава нормална заплата?

И отново мълчаливо се питам...

Каква е твоята цена?

Какво искаш?

Декемврийският вятър все така вие отвън. Но той няма власт над Зози. Гледам я как гаси лампите пред сладкарницата и си тананика, докато спуска транспаранта на витрината, където дървените кукли от коледната къща са се събрали на рожден ден, а отвън, под фенера на верандата, хор от мишки с малки нотни листчета, залепени за лапичките, пеят беззвучно сред захарния сняг.

Четвъртък, 20 декември

ДНЕС ТИЕРИ ПАК СЕ ПОЯВИ, НО ЗОЗИ ГО ОТПРАТИ: НЕ знам как го направи. Дължа ѝ толкова много – и това най-много ме безпокои. Но не съм забравила какво видях онзи ден в сладкарницата, нито ми е приятно да виждам себе си – Виан Роше, каквато бях някога, – преродена в лицето на Зози дьо л'Алба, която използва моите методи, произнася моите реплики, предизвиква ме да ѝ се противопоставя.

Днес цял ден я наблюдавах скришом, също като вчера и онзи ден. Розет кротко си играеше, из топлата кухня се разнасяше смесица от аромати на карамфил, карамел, ром и канела, ръцете ми бяха целите в захарна глазура и какао; медните съдове лъщяха, чайникът къкреше на печката. Всичко беше толкова познато – толкова абсурдно уютно – и въпреки това не можех да се отпусна докрай. Всеки път, когато  се обадеха звънчетата над вратата, аз надзъртах в сладкарницата.

Нико се отби с Алис подръка – двамата изглеждаха абсурдно щастливи. Нико казва, че е отслабнал въпреки слабостта си към кокоските. Страничен наблюдател не би забелязал разликата (той изглежда все така едър и весел), но Алис казва, че е свалил пет килограма и закопчава колана си с три дупки по-стегнато.

– Това е то да си влюбен – подхвърля той на Зози. – Сигурно изгаря калории. Я, страшна елха! Прекрасна е. Искаш ли такава елха, Алис?

Гласът на Алис не се чува толкова ясно. Но поне говори и днес ми се струва, че дребничкото ѝ лице с остра брадичка е добило някакъв цвят. До Нико тя прилича на дете – но щастливо дете, не изгубено – и сякаш не може да откъсне очи от лицето му.

Помислих си за коледната къща и за двете малки фигурки с ръце от чистачки за лула, застанали заедно под коледното дърво.

После дойде и мадам Люзерон, която започна да се отбива по-често и да си играе с Розет, докато пие обичайната си мока. Тя също изглежда по-спокойна: днес е облякла яркочервен костюм под черното зимно палто и коленичи, докато двете с Розет търкалят едно дървено куче по плочките...

После в играта се включиха Жан-Луи и Попол, а след тях Ришар и Матюрен, които отиваха да играят петанк, и мадам Пино, която преди шест месеца не би стъпила тук, а сега Зози ѝ говори на малко име (Ермин) и мадам Пино небрежно поръчва "както обикновено"...

Към края на оживения следобед се трогнах, като видях колко клиенти са донесли подаръци за Розет. Бях забравила, че те я виждат със Зози, докато аз правя шоколадови бонбони отзад в кухнята, но беше толкова неочаквано и ми напомни за всички приятели, с които се сдобихме през последния месец, откакто Зози дойде да работи при нас.

Имаше дървено куче от мадам Люзерон, зелена чашка за яйце от Алис, плюшен заек от Нико, пъзел от Ришар и Матюрен, рисунка на маймуна от Жан-Луи и Попол. Дори мадам Пино донесе жълта панделка за Розет, като не пропусна да поръча бонбони с аромат на виолетки, към които изпитва страст, граничеща с алчност. После Лоран Пенсон дойде както обикновено да открадне захарта и да ме осведоми с весело униние, че нещата навсякъде вървят на зле и че току-що е видял мюсюлманка, цялата забулена, да върви по "Рю де Троа Фрер". На излизане той остави на масата пакет и когато го отворихме, видяхме, че съдържа розова пластмасова гривна, вероятно вървяща като подарък с някое младежко списание, но Розет я обикна безрезервно и отказа да я махне дори когато трябваше да се къпе.

И накрая, точно преди затваряне, странната жена, която дойде вчера, се отби отново, пак купи кутия трюфели и остави подарък за Розет. Това най-много ме изненада – тя не ни е редовен клиент и дори Зози не знае името ѝ, но когато го разопаковахме, изненадата ни още повече нарасна. Вътре имаше кутия с кукла бебе, не голяма, но явно старинна, с меко тяло и порцеланово лице, с боне, поръбено с кожички. Розет много я хареса, разбира се, но не бих могла да приема такъв щедър подарък от непозната, затова прибрах куклата в кутията с намерението да я върна на жената, когато – и ако – дойде пак.

– Не се безпокой – каза ми Зози. – Сигурно е била на децата ѝ. Виж мадам Люзерон как донесе кукленските си мебели.

– Те са ни дадени назаем – изтъкнах аз.

– Стига, Ян – възрази Зози. – Не бъди толкова подозрителна към всичко. Дай на хората възможност...

Розет посочи с пръстче кутията.

Бебето, обясни със знаци тя.

– Добре. Но само тази вечер.

Розет тихо изгука.

Зози се усмихна.

– Видя ли? Не е чак толкова трудно.

Но въпреки това не мога да се успокоя. Рядко получаваме нещо безплатно – няма подарък или добрина, за които в края на краищата да не се наложи да плащаме. Животът ме е научил поне на това. Затова сега съм по-предпазлива. Затова съм сложила звънчетата на вратата – за да ме предупреждават за Достопочтените, тези вестоносци на дълговете...

Днес Анук се прибра от училище както обикновено: единственият белег за присъствието ѝ бяха бързите стъпки по дървените стълби, докато се качваше в стаята си. Помъчих се да си спомня кога за последен път ме е поздравила като едно време – да дойде при мен в кухнята с прегръдка и целувка и да ме залее с водопад от приказки. Казвам си, че съм прекалено чувствителна. Но имаше време, когато тя не би пропуснала да ме целуне, както не би пренебрегнала и Чехълчо...

Да, точно сега бих се зарадвала дори на това. Да зърна Чехълчо, да дочуя небрежно подхвърлена дума. Някакъв знак, че лятното дете, което познавах, не е изчезнало съвсем. Но вече няколко дни не съм виждала Чехълчо, а тя почти не ми говори – нито за Жан-Лу Рембо, нито за приятелите си от училище, нито за Рижия и Тиери, нито дори за празненството, макар че знам колко се труди за него – изряза покани от картон, като украси всяка с клонка имел и рисунка на маймуна, състави меню, измисли игри.

А сега я гледам на масата и се учудвам колко пораснала изглежда, колко внезапно и обезпокоително красива е с тъмната си коса, буреносните си очи и обещанието за скули на оживеното си лице.

Наблюдавам я как говори с Розет и виждам как изящно и старателно навежда глава над тортата за рожден ден с жълта глазура, и колко странно трогателни са малките длани на Розет в нейните по-големи.

– Духни свещичките, Розет – казва тя. – Не, не плюй. Духай. Ето така.

Наблюдавам я със Зози...

И – о, Анук! – толкова бърз, толкова внезапен е преходът от светлина към сянка, от центъра на нечий свят към периферията, към превръщането в подробност, в неясен силует в тъмното, към който рядко поглеждат, който едва забелязват...

Отново в кухнята, по-късно същата вечер, слагам дрехите ѝ за училище в пералнята. Притискам ги за миг към лицето си, сякаш търся в тях някаква част от нея, която аз съм изгубила. Те миришат на света навън и на тамяна, който Зози пали в стаята си, и на потта на Анук, ухаеща на малцови бисквити. Чувствам се като жена, която претърсва дрехите на любимия си в търсене на доказателства за изневяра...

И в джоба на джинсите ѝ намирам нещо, което е забравила да извади. Кукла от дървена щипка за пране, същата като онези, които Анук направи за витрината. Но когато се вглеждам по-внимателно, започвам да се досещам кой може да е това – виждам чертите на лицето, нарисувани с флумастер, и трите рижи косъма, вързани около кръста, и щом присвия очи, виждам и сиянието, едва доловимо и толкова близко, толкова познато, че бих могла и да не го забележа...

Отново отивам до витрината с коледната къща, където сцената за утре е вече подредена. Този път е отворена вратата към трапезарията и там всички са се събрали около масата, а шоколадовата торта е готова за разрязване. На масата има миниатюрни свещички, миниатюрни чинийки и чашки и сега, когато се вглеждам по-внимателно, разпознавам почти всички – дебелия Нико, Зози, малката Алис с големите ботуши, мадам Пино с нейното разпятие, мадам Люзерон с траурното си палто, Розет, себе си, дори Лоран... и Тиери, който не е поканен и стои под заснежените дървета.

И всички са обгърнати от онова златисто сияние...

Толкова дребно нещо...

И толкова огромно.

Но несъмнено няма лошо да си поиграеш, мисля си аз. Чрез игрите децата проумяват света – и приказките, дори и най-мрачните, са начинът, по който те се научават да се справят с живота: със загубата, с жестокостта, със смъртта...

Само че в тази малка сцена има нещо повече. Сцената със семейството и приятелите около масата – свещите, елхата, шоколадовата торта – е вътре в къщата. Отвън е по-различно. Тежък захарен сняг е затрупал земята и дърветата. Езерото с патиците е замръзнало, захарните мишки с нотните листове са си отишли и само от клоните на дърветата се спускат дълги, смъртоносни ледени висулки – от захар, но остри като стъкло, Тиери е застанал под тях и един снежен човек от натурален шоколад, голям като мечка, го гледа заплашително от близката гора.

Разглеждам по-внимателно дървената кукличка. Тя обезпокоително прилича на Тиери – дрехите му, косата му, мобилният му телефон, дори по някакъв начин и изражението му, предадено с една многозначителна черта и две точки за очи.

Има и още нещо. Спирала, нарисувана с пръст в захарния сняг. Виждала съм я и преди в стаята на Анук, изрисувана с тебешир върху дъската ѝ за бележки; надраскана с молив върху тетрадка; възпроизведена стотици пъти върху копчета и части от пъзел, пръснати на пода, а сега блеснала с онази особена светлина...

И започвам да разбирам. Знаците, надраскани по тезгяха. Торбичките с билки, закачени над вратата. Новият прилив на клиенти, приятелите, с които се сдобихме, всички промени, станали тук през последните няколко седмици. Това е нещо много повече от детска игра. То е по-скоро тайна война за територия, за която дори не подозирах, че е била оспорвана.

А генералът зад тази война?

Иска ли питане?

Петък, 21 декември

Зимно слънцестоене

В ПОСЛЕДНИЯ ДЕН ОТ СРОКА ВИНАГИ Е ЛУДНИЦА. Часовете са по-скоро игри и почистване на стаите, има тържества на класовете, торти и коледни картички, учителки, които не са се усмихвали цяла година, сега се разхождат с нови коледни обеци и шапки на Дядо Коледа, а понякога дори ни раздават бонбони.

Шантал и компания се държат на разстояние. Откакто се върнаха миналата седмица, никой не им обръща и половината от вниманието, на което се радваха преди. Може би заради болестта. Косата на Сюз израства отново, макар че тя все така не сваля шапката си. Шантал изглежда прилично, струва ми се, но на Даниел, която първа нарече Розет с онези думи, косата ѝ е окапала почти цялата, както и веждите. Няма как да знаят, че това е мое дело, но въпреки това стоят настрана като овце от електрическа ограда. Вече няма игри на пиян морков. Няма шеги. Няма злобни подмятания за косата ми и посещения на сладкарницата. Матилд чула Шантал да казва на Сюз, че съм "зловеща". С Жан-Лу се спукахме от смях. "Зловеща". Чували ли сте нещо по-тъпо?

Остават още само три дни до тържеството, а все още нямам вест от Рижия. Цяла седмица го търсих, но никой не го е виждал. Днес дори отидох до пансиона, но там нямаше жива душа, а "Рю дьо Клиши" не е място за разходки – особено когато се мръква – с оповръщаните тротоари и заспалите пияници пред заключените врати на магазините.

Но аз си мислех, че ще дойде поне снощи – за рождения ден на Розет, ако не за друго. Само че, разбира се, той не дойде. Толкова много ми липсва. Постоянно ме измъчва мисълта, че нещо не е наред. Излъга ли ме, че има лодка? Наистина ли е фалшифицирал онзи чек? Дали си е заминал? Тиери казва, че по-добре да е заминал, ако му е мил животът. Зози казва, че Рижия може да е още тук и да се крие някъде. Мама не казва нищо.

Разправих всичко на Жан-Лу. За Рижия, за Розет, за цялата бъркотия. Казах му, че Рижия е най-добрият ми приятел и че ме е страх да не си е отишъл завинаги, а той ме целуна и каза, че също ми е приятел...

Беше само целувка. Нищо особено. Но сега цялата треперя и подскачам, все едно в корема ми подрънкват маракаси, и си мисля, че може би...

Ама че работа.

Той казва, че трябва да поговоря с мама и да се разбера с нея, но тя е постоянно заета, а понякога на вечеря е толкова мълчалива и ме гледа тъжно, дори разочаровано, сякаш не съм направила нещо както трябва, и аз не знам какво да кажа, за да оправя положението...

Може би затова тази вечер се измъкнах. Пак мислих за Рижия и за празненството и дали мога да му вярвам, че в края на краищата ще дойде. Това, че пропусна рождения ден на Розет, вече е достатъчно лошо, но ако не дойде и на Бъдни вечер, тогава няма да стане така, както исках – все едно той е някаква тайна съставка от рецепта, която иначе не може да се получи. А ако не се получи, нищо няма да бъде както преди, а трябва да бъде, трябва, особено сега...

Тази вечер Зози излезе и мама отново работи до късно. Сега получава толкова много поръчки, че едва се справя с всичките. Затова за вечеря аз сготвих тенджера спагети и отидох да ям в стаята си, за да може мама спокойно да работи.

Беше десет часа, когато си легнах, но не можах да заспя и слязох в кухнята да си сипя мляко. Зози още не се беше върнала, а мама правеше шоколадови трюфели. Всичко ухаеше на шоколад – роклята на мама, косата ѝ, дори Розет, която играеше на пода в кухнята с парче тесто и форми за сладки.

Всичко изглеждаше толкова мирно, толкова познато. Трябваше да се досетя, че е само привидно. Мама изглеждаше уморена и доста неспокойна – мачкаше пастата за трюфели, все едно е хлебно тесто, и когато влязох, изобщо не ме погледна.

– Побързай, Анук – подкани ме тя. – Не искам да стоиш будна до толкова късно.

– Във ваканция сме – напомних ѝ аз.

– Не искам да се разболееш – каза мама.

Розет дръпна крачола на пижамата ми – искаше да ми покаже сладките, които е направила.

– Много хубаво, Розет. Сега ще ги опечем ли?

Розет се усмихна и направи знак: "вкусно".

Слава Богу, че я има Розет, казах си наум. Винаги е щастлива, винаги е усмихната. Не като всички останали тук. Когато порасна, ще живея с Розет – можем да се заселим в лодка на реката като Рижия и да ядем наденици направо от консервата, и да палим огньове на брега, и може би дори Жан-Лу ще живее наблизо...

Включих фурната и взех тава за печене. Сладките на Розет бяха малко нескопосни, но това нямаше да си личи, като ги опечем.

– Ще ги опечем от двете страни като бисквити – казах ѝ из. – После можем да ги окачим на елхата.

Розет се смееше и гукаше на сладките през стъклената врата на фурната – правеше им знаци да се опекат по-бързо. Това ме разсмя и за миг всичко като че ли се оправи, все едно буреносният облак бе отминал. А после мама заговори и облакът се върна.

– Намерих нещо твое – каза тя, като продължаваше да меси пастата за трюфели.

Зачудих се какво ли е намерила и къде. В стаята ми или може би в джобовете ми. Понякога си мисля, че ме шпионира. Винаги познавам, когато е ровила из нещата ми – книги, оставени не на мястото им, преместени вестници, прибрани играчки. Не знам какво търси, но засега не е открила тайното ми скривалище. То е една кутия за обувки, скрита в дъното на гардероба – вътре са дневникът ми, няколко снимки и други неща, които не искам никой да вижда.

– Това е твое, нали? – тя бръкна в кухненското чекмедже и извади куклата на Рижия, която носех в джинсите си. –Ти ли я направи?

Кимнах.

– Защо?

Замълчах си. Какво да ѝ кажа? Не можех да ѝ обясня дори да исках. За да може всичко да се върне на мястото си и Рижия да се върне, и не само той...

– Говорила си с него, нали? – попита мама.

Не отговорих. Тя вече знаеше.

– Защо не ми каза, Анук?

– А ти защо не ми каза, че той е бащата на Розет?

Мама се вцепени.

– Кой ти каза това?

– Никой – отговорих аз.

– Зози ли беше?

Поклатих глава.

– Кой тогава?

– Сама се досетих.

Тя остави лъжицата до купата и много бавно се отпусна върху един кухненски стол. Седя мълчаливо толкова дълго, че усетих мирис на загорели сладки. Розет продължаваше да си играе с формите за тесто – нареждаше ги една върху друга. Те са пластмасови, шест на брой, в най-различни цветове: лилава котка, жълта звезда, червено сърце, синя луна, оранжева маймуна и зелен диамант. Като малка обичах да си играя с тях – правех шоколадови бисквити и джинджифилови сладки и ги украсявах с жълта и бяла захарна глазура от шприц.

– Мамо! – извиках ѝ аз. – Добре ли си?

Отначало тя не каза нищо, само ме гледаше с очи, тъмни като бездънна яма.

– Каза ли му? – попита накрая.

Не отговорих. Нямаше нужда. Тя го виждаше в цветовете ми, тъй както аз го виждах в нейните. Исках да ѝ кажа, че всичко е наред, че няма нужда да ме лъже, че вече знам толкова неща, че мога да ѝ помогна...

– Е, сега поне знаем защо си е отишъл.

– Мислиш ли, че си е отишъл?

Мама само сви рамене.

– Той не би си отишъл заради това!

Тя се усмихна уморено и ми подаде куклата, цялата окъпана в сиянието на Вятъра на Промяната.

– Това е само кукла, мамо – казах аз.

– Нану, мислех, че ми имаш доверие.

Тогава видях цветовете ѝ – тъжно сиво и нервно жълто, като стари вестници, струпани на тавана, които някой е забравил да изхвърли. Сега виждах и какво мисли мама – поне образи от мислите ѝ, – все едно прелиствах бележник с изрязани картинки. Снимка – аз на шест години – на хромирания тезгях; двете се смеем до пръсване, помежду ни стои висока чаша шоколадов крем с две лъжички. Книжка с приказки, оставена разгърната на един стол. Моя рисунка на две разкривени фигури, може би аз и мама, с усмивки като летни дини, застанали под бонбонено дърво. Аз ловя риба на лодката на Рижия. Пак аз, тичам с Чехълчо към нещо, което никога няма да достигна...

И нещо – сянка – над нас.

Хвана ме страх, като я видях толкова уплашена. Прииска ми се да ѝ разкажа, да я успокоя, че всичко е наред и че нищо не е загубено, защото ние със Зози го връщаме...

– Какво връщате?

– Спокойно, мамо. Знам какво правя. Този път няма да има Случки.

Цветовете ѝ припламнаха, но лицето ѝ остана невъзмутимо. Тя ми се усмихна и заговори много бавно и търпепиво, все едно говореше на Розет:

– Слушай, Нану. Това е много важно. Трябва да ми кажеш всичко.

Колебаех се. Бях обещала на Зози...

– Довери ми се, Анук. Трябва да знам.

И аз се опитах да ѝ обясня за Системата на Зози – за цветовете, за имената, за мексиканските символи и за Променливия вятър, и за уроците в стаята на Зози, и как помогнах на Матилд и на Клод, и как направихме така, че работата в сладкарницата най-сетне да потръгне, и за Рижия, и за дървените кукли, и как Зози казваше, че няма Случки, има само обикновени хора и хора като нас.

– Ти каза, че това не е истинска магия. Но Зози казва, че трябва да използваме това, което притежаваме. Не бива да се преструваме, че сме като другите. Не бива да се крием повече...

– Понякога не ти остава друго, освен да се криеш.

– Не, понякога можеш да отвърнеш на удара.

– Да отвърнеш на удара? – повтори мама.

И аз ѝ разказах какво съм направила в училище, как Зози ми е обяснила за укротяването на вятъра и за използването му, как не бива да ни е страх. Накрая ѝ казах и за нас с Розет, как сме призовали Променливия вятър, за да върне Рижия и да станем семейство...

При тези думи мама трепна, все едно се е опарила.

– Ами Тиери? – попита тя.

Е, той трябваше да си отиде. Несъмнено мама го разбираше.

– Нищо лошо не се е случило, нали? – попитах аз. Само че...

Може и да се е случило, помислих си. Може Рижия наистина да е фалшифицирал чека, може би това е била Случката. Може би мама е права, че всичко си има цена и дори при магията всяко действие има противодействие, както ни обяснява мосю Жестен в часа по физика в училище...

Мама се обърна към кухненската печка.

– Правя горещ шоколад. Искаш ли?

Аз поклатих глава.

Но тя все пак направи шоколада – настърга го в топлото мляко, добави индийско орехче, ванилия и кардамон. Ставаше късно – единайсет часа – и Розет заспиваше на пода.

И за миг ми се стори, че всичко е наред, и се зарадвах, че съм изяснила всичко, защото ми беше много неприятно да го крия от мама, и си казах, че сега, когато вече знае истината, няма повече да я е страх и пак ще може да бъде Виан Роше, и всичко ще се оправи, и нищо лошо няма да се случи...

Тя се обърна и разбрах, че съм сгрешила.

– Нану, моля те, сложи Розет да си легне. Утре ще поговорим.

Погледнах я.

– Не се ли сърдиш?

Мама поклати глава, но си личеше, че се сърди. Лицето ѝ беше бледо и много сковано, виждах цветовете ѝ, целите обагрени в червено и сърдито оранжево с тревожни сиви и черни зиг-заги.

– Зози не е виновна – казах аз.

По лицето ѝ познах, че не е съгласна.

– Няма да ѝ кажеш, нали?

– Лягай си, Нану.

И аз си легнах, но дълго лежах будна и се вслушвах във вятъра и в дъжда, който ромолеше по стрехите, и гледах облаците и звездите, и белите коледни светлини, толкова размазани зад мокрото стъкло на прозореца, че ми беше трудно да различа истинските звезди от фалшивите.

Петък, 21 декември

ОТ МНОГО ВРЕМЕ НЕ СЪМ ИЗВИКВАЛА ВИДЕНИЯ.

Имала съм случайни проблясъци като искра, като електричество, прескочило от ръката на непознат – но нищо по-сериозно. Виждам предпочитанията им – и това е всичко. Каквито и тайни да крият, не искам да ги знам.

Тази вечер обаче се налага да опитам. Разказът на Анук, макар и непълен, е достатъчен, за да ме накара да разбера поне това. Успях да запазя спокойствие, докато тя излезе, да поддържам илюзията за самообладание. Но сега чувам декемврийския вятър, а Достопочтените душат пред вратата...

Картите Таро не могат да ми помогнат. Те показват все едно и също – едни и същи карти в различен ред, колкото и да ги разбърквам.

Глупакът, Влюбените, Магът, Колелото на Съдбата.

Смъртта, Обесеният, Кулата.

Този път обаче гледам на шоколад – техника, която не бях използвала от години. Но тази вечер ръцете ми трябва да са заети, а правенето на трюфели е толкова просто, че мога да го върша и пипнешком, с вързани очи, като се ориентирам само по аромата и шума на разтопения кувертюр, по които определям температурата.

Това също е магия, знаете ли? Майка ми гледаше с презрение на нея, наричаше я банална и я смяташе за губене на време, но това е моята магия, а при мен моите средства винаги са вършили по-добра работа от нейните. Разбира се, всяка магия има своите последици; но мисля, че вече сме отишли твърде далеч, за да се безпокоя за това. Сгреших, като се опитах да излъжа Анук. И още повече сгреших, че се опитах да излъжа себе си.

Работя бавно, с притворени очи. Усещам мириса на нажежената мед – водата ври и разнася ухание на време и на метал. Тези съдове са у мен от много години, познавам контурите им, белезите, които времето е оставило по тях, а на места те лъщят от допира на ръцете ми, изтъркали тъмната патина.

Всичко около мен сякаш добива по-ясни очертания. Умът ми е свободен, вятърът свисти отвън, само след няколко дни луната на зимното слънцестоене ще се закръгли до пълнолуние, а сега плува сред облаците като шамандура в бурно море.

Водата завира, но не бива да кипне. В малка керамична купа настъргвам шоколадовия кувертюр. Почти веднага се разнася ухание – тъмното и глинесто ухание на горчив шоколад. При тази концентрация той се топи бавно – в шоколада има малко мазнини и ще трябва да добавя към сместа масло и сметана, за да добие необходимата кон- систенция за трюфели. Но сега той мирише на история, на и начините и горите на Южна Америка, на отсечени дървета и смола, на дим от огън на открито. Мирише на тамян и пачули, на черното злато на маите и червеното злато на ацтеките, на камък и прах, на младо момиче с цветя в косите и чаша пулке в ръката.

Опияняващо е: докато се топи, шоколадът става лъскав. От медния съд се вдига пара и уханието се обогатява, разцъфва с нотки на канела, бахар и индийско орехче, с тъмни полутонове на анасон и еспресо, с по-светли нюанси на ванилия и джинджифил. Вече почти се е стопил. Над съда се издига лека пара. Сега имаме истинска Теоброма – еликсирът на боговете в най-летливата си форма – и в парата почти виждам...

Младо момиче танцува с луната. По петите го следва заек. Зад него е застанала жена с глава, скрита в сенките, и за миг ми се струва, че гледа едновременно в три посоки...

Но парата става твърде гъста. Шоколадът не трябва да се нагорещява до повече от четирийсет и шест градуса. Ако е прекалено горещ, ще загори и ще стане жилав. Ако не е достатъчно топъл, ще стане белезникав и блудкав. По аромата и гъстотата на парата познавам, че сме близо до опасната точка. Свалям медния съд от огъня и поставям керамичната купа в студена вода, за да спадне температурата.

Докато се охлажда, той добива аромат на цветя – на виолетки и лавандула. Мирише на баба ми, ако изобщо съм имала баба, на сватбени рокли, грижливо пазени в сандъка на тавана, на букети под стъклен похлупак. Вече почти го виждам – кръгъл похлупак и под него кукла, синеока кукла с червено палто, поръбено с кожички, която странно ми напомня за някого, когото познавам...

Жена с уморено лице гледа с копнеж синеоката кукла. Мисля, че съм я виждала и Преди, кой знае къде. Зад нея е застанала друга жена с глава, наполовина скрита зад извивката на стъкления похлупак. Като че ли отнякъде познавам тази жена, но лицето ѝ е изкривено от похлупака, тя може да бъде почти всяка жена...

Връщам съда във врящата вода. Сега трябва да достигне трийсет и един градуса. Това е последният ми шанс да проумея видяното и усещам как ръцете ми треперят, докато се взирам в разтопената глазура. Сега тя мирише на децата ми: на Розет с тортата за рождения си ден и на Анук, седнала в магазина, шестгодишна, бъбри, смее се, крои нещо... какво?

Празник. Голям празник на шоколада – с великденски яйца и шоколадови кокошки, и с папата, направен от бял шоколад...

Приятен спомен. Тогава ние се изправихме срещу Черния призрак и го победихме – яздихме вятъра поне за малко...

Но сега не е време за носталгия. Пропъждам парата от тъмната повърхност. Опитвам отново.

Сега сме в "Льо Роше дьо Монмартър". Масата е сложена, всичките ни приятели са тук. Това е друг празник – виждам Рижия на масата, усмихва се, смее се с корона от имел върху огнената коса, прегърнал Розет, държи чаша шампанско...

Но това са само празни мечти, разбира се. Често виждаме това, което искаме да видим. За момент се трогвам до сълзи...

Още веднъж прокарвам ръка през парата.

И сега празникът е друг. Има фойерверки и маршируващи оркестри, и хора, облечени като скелети – Денят на мъртвите. Танцуващи деца по улиците, хартиени фенери с нарисувани по тях лица на демони, захарни черепи на клечка, Санта Муерте, която шества по улиците с трите си лица, гледащи в различни посоки...

Но какво общо има това с мен? Никога не сме ходили в Южна Америка, макар че майка ми копнееше да я види. Дори до Флорида не сме ходили...

Посягам да развея парата. И точно тогава го виждам. Момиче с коса с миши цвят, осем-деветгодишно, държи за ръка майка си и върви сред тълпата. Усещам, че са по-различни от другите – има нещо в кожата им, в косите им, и разглеждат всичко със смутено учудване: танцьорите, демоните, разноцветните пиняти, окачени на дълги заострени пръчки с опашки от фойерверки...

Отново прокарвам ръка над шоколада. Парата се вдига на тънки струйки и сега усещам мирис на барут, опасен мирис – на дим, огън и размирици...

И пак виждам момичето, което играе с други деца в тясна уличка пред малка тъмна витрина. Над входа виси пинята – раирано, знаменито подобие на тигър в червено, жълто и черно. "Уцели я! Уцели я!" – крещят другите и хвърлят по нея камъни и клечки. Но малкото момиче стои настрана. "В магазина има нещо" – мисли си то. Нещо... по-привлекателно.

Кое е момичето? Нямам представа. Но искам да го последвам вътре. Входът е преграден със завеса от дълги нанизи пъстри пластмасови мъниста. Момичето протяга ръка – на китката си носи тънка сребърна гривна – и поглежда назад, където децата се опитват да разкъсат тигровата пинята, а после се шмугва през завесата в магазина.

– Харесваш ли моята пинята?

Гласът идва от ъгъла на магазинчето. Той принадлежи на стара жена, баба – не, прапрабаба, толкова е стара, сигурно е на сто години или дори на хиляда, мисли си момичето. Прилича на вещица от приказките, цялата само бръчки, очи и ръце, готови да те сграбчат. В едната си ръка държи чаша и от нея се носи странен аромат, който стига до момичето – нещо замайващо, опияняващо.

Лавиците наоколо са отрупани с бутилки, буркани, гърнета и стъкленици; от тавана висят сушени корени и всичко лъха на изба, навсякъде има запалени свещи, които карат сенките да се усмихват и да танцуват.

От една висока полица гледа череп.

Отначало момичето мисли, че черепът е от захар като другите черепи на карнавала, но вече не е толкова сигурно. А отпред на тезгяха има някакъв черен предмет, дълъг около три стъпки – колкото ковчег за бебе може би.

Прилича на кутия от папиемаше, боядисана в матов, ранен черен цвят, отгоре има емблема, която наподобява кръст, но не съвсем, червена, нарисувана на капака.

Това сигурно е нещо като пинята, мисли си момичето.

Бабата се усмихва и му подава нож. Много стар нож, доста тъп и сякаш издялан от камък. Момичето го гледа любопитно, после пак поглежда старата жена и нейната странна пинята.

– Отвори я – настоява бабата. – Отвори я. Тя е само за теб.

Ароматът на шоколад се усилва. Вече достига нужната топлина – прагът от трийсет и един градуса, който температурата на глазурата не бива да превишава. Парата се сгъстява, видението се разсейва, бързо свалям шоколада от печката и се мъча да си припомня какво видях...

Отвори я.

Мирише на старост. Но нещо отвътре я зове – нещо като глас, мамещ, обещаващ...

Само за теб.

Какво точно?

Първи удар. Пинятата отеква глухо като крипта, като празно буре, като нещо много по-голямо от малката кутия.

Втори удар. Тя се пропуква – разцепва се по цялата си дължина. Момичето се усмихва – вижда станиола, дрънкулките и шоколадовите бонбони вътре...

Почти успява. Още един удар...

Изведнъж се появява майката на детето – дръпва завесата от мъниста, поглежда вътре и очите ѝ се разширяват. Вика някого по име. Гласът ѝ е уплашен. Момичето не вдига очи, погълнато от черната пинята, на която трябва само още един удар, за да разкрие тайните си...

Майката отново го вика. Твърде късно. Детето е изцяло погълнато от задачата си. Бабата се навежда нетърпеливо напред, струва ѝ се, че вече усеща вкуса, плътен като кръв и шоколад.

Каменният нож се стоварва с глух удар. Пукнатината се разширява...

Право в целта, мисли си момичето.

Вече и последната пара се е разсеяла. Шоколадът ще се втвърди както трябва, с хубава лъскавина, и ще се чупи с приятно хрупане. Вече знам къде съм го виждала – малкото момиче с нож в ръката...

Мисля, че цял живот съм я познавала. Години наред аз и майка ми бягахме от нея, бягахме като цигани от град на град. Срещали сме я в приказките – тя е злата вещица от захарната къщичка, тя е Свирачът от Хамелн, тя е Снежната царица. Известно време я познавахме като Черния призрак – но Достопочтените имат толкова много превъплъщения, а любезността им е като горски пожар, свири мелодията, вещае промени, извежда ни от Хамелн и кара всичките ни беди да тичат и да се препъват по дирята на онези съблазнителни червени обувки...

И ето че сега виждам лицето ѝ. Истинското ѝ лице, цял живот крито зад маски, променливи като луната, и гладно, гладно – тя престъпва прага с токчета като щикове и ме гледа с лъчезарна усмивка...

Петък, 21 декември

КОГАТО ВЛЯЗОХ, ТЯ МЕ ЧАКАШЕ. НЕ МОЖЕ ДА СЕ КАЖЕ, че бях особено изненадана. Вече няколко дни очаквах реакцията ѝ и, честно казано, мисля, че позакъсня.

Най-после дойде моментът да оправим нещата. Твърде дълго се правих на мило котенце. Време беше да разкрия неопитомената си същност, да се изправя срещу врага на негова територия.

Заварих я в кухнята, загърната в шал, с чаша отдавна изстинал шоколад. Минаваше полунощ, навън продължаваше да вали, а вътре миришеше на изгоряло

– Здравей, Виан.

– Здравей, Зози.

Тя ме погледна.

Още един удар право в целта.

Ако има нещо, за което съжалявам по отношение на съдбите, които съм си присвоила, то е че почти всичко съм вършила тайно и че противниците ми изобщо не са имали възможност да осъзнаят и оценят поезията на своя провал.

Майка ми – която не беше от най-умните – може би е била на крачка от истината, макар че според мен едва ли е повярвала. Въпреки интереса си към окултното тя не беше кой знае колко находчива, предпочиташе да се занимава с разни безсмислени ритуали, вместо да се захване с нещо по-съществено, Дори Франсоаз Лавери, която при цялата си ерудираност може би накрая се е досетила какво става, така и не успя да проумее изяществото на измамата ми; да разбере как си присвоих и пренаредих целия ѝ живот...

Тя винаги е била малко лабилна. Също като майка ми, тип мишка – естествена плячка за такива като мен. Беше преподавател по класическа история, живееше в апартамент до Сорбоната, захласна се по мен (както става с повечето хора) в деня, в който се запознахме не съвсем случайно, на една лекция в Католическия институт.

Франсоаз беше на трийсет и две, възпълна, склонна към депресия, без приятели в Париж, освен това наскоро се бе разделила с приятеля си и си търсеше съквартирантка.

Звучеше идеално – получих ролята. Под името Мерседес Демойн влязох в ролята на нейна покровителка и довереничка. Споделях увлечението ѝ по Силвия Плат. Подкрепях я в мнението, че мъжете са големи глупаци, проявявах интерес към безкрайно скучната ѝ дипломна работа за ролята на жените в предхристиянския мистицизъм. В това ме бива най-много – и постепенно научих тайните ѝ, започнах да подхранвам склонността ѝ към меланхолия, после, когато настъпи моментът, откраднах живота ѝ.

Естествено, не беше кой знае какво предизвикателство. Има половин милион такива като нея – с млечнобели лица и миши коси, с педантичен почерк и лош вкус към облеклото, свикнали да крият разочарованията си под маската на академични интереси и здрав разум. Може да се каже, че дори ѝ направих услуга; и когато бе готова, ѝ сипах една доза от нещо, което нямаше да ѝ причини болка, и всичко приключи.

После остана да се уредят някои подробности – прощално писмо, опознаване на трупа, кремация и неща от този род, – преди да се отърва от Мерседес, да събера каквото бе останало от Франсоаз – банкови сметки, паспорт, удостоверение за раждане – и да я заведа на околосветското пътешествие, за което винаги бе мечтала, но така и не бе осъществила, докато у дома хората сигурно са се питали как така някой може да изчезне, без да остави нищо след себе си – нито семейство, нито документи, нито дори гроб.

Малко по-късно Франсоаз щеше да се появи като учителка по английски в лицея "Русо". Дотогава, разбира се, никой вече не си я спомняше, беше затрупана под тонове бумаги. Истината обаче е, че повечето хора не ги беше грижа. Животът тече толкова интензивно, че не е трудно да забравиш мъртвите.

Накрая се опитах да ѝ изясня нещата. Бучинишът е много полезно лекарство; не е никакъв проблем да се намери през лятото, а прави жертвата толкова податлива на влияние. За броени минути настъпва парализа, след което всичко става от само себе си, има достатъчно време за разговори и обмяна на мнения – или, по-точно, на едно мнение, понеже Франсоаз не беше в състояние да говори.

Честно казано, това ме разочарова. Очаквах да видя реакцията ѝ, след като ѝ разказах, и макар че не се надявах да получа одобрение, все пак очаквах повече от човек с нейните интелектуални качества.

Единственото, което получих, бе стъписване и онова неволно вцепенение на ококореното ѝ лице – което и в най-добрите ѝ времена не бе изглеждало красиво, и ако бях по-чувствителен човек, сигурно щях да продължа да я виждам в сънищата си, да чувам давенето ѝ, докато напразно се бореше със същата доза, убила Сократ.

Изискан детайл, казах си аз. Но прахосан с горката Франсоаз, която за беда откри красотата на живота броени минути преди да го загуби. А за мен за пореден път остана горчивината на съжалението. За пореден път се оказа прекалено лесно. Франсоаз не представляваше никакво предизвикателство. Сребърно мишле, окачено на гривната ми. Естествена плячка за такива като мен.

Което ме подсеща за Виан Роше.

Е, най-сетне имах достоен съперник – вещица, при това могъща въпреки глупавите ѝ скрупули и чувство за вина. Може би единственият достоен противник, с когото съм се сблъсквала досега. Ето я, очаква ме, очите ѝ прозират всичко, знам, че най-после ме вижда ясно, вижда истинските ми цветове, и няма по-приятно усещане от този първоначален миг на близост...

– Здравей, Виан.

– Здравей, Зози.

Сядам срещу нея на масата. Май ѝ е студено, увила се е в безформения си тъмен пуловер, зад стиснатите ѝ устни напират неизречени думи. Усмихвам ѝ се, цветовете ѝ засияват – странно е каква силна привързаност изпитвам към нея сега, когато ножовете най-накрая са извадени.

Навън вятърът беснее. Убийствен вятър, снежна вихрушка. Тази нощ по входовете ще има умрели от студ клошари. Ще вият кучета, ще се блъскат врати. Влюбени ще се гледат в очите и за пръв път ще се съмняват в дадените клетви. Вечността е ужасно дълга, а тук, в задънената улица на годината, Смъртта изведнъж става съвсем осезаема.

Нали тъкмо за това е и този празник на зимните светлини? Той е жалко опълчване срещу лицето на мрака. Наречете го Коледа, ако искате, но и вие, и аз знаем, че става въпрос за нещо много по-древно. И зад всичките гирлянди и коледни песни, и благи вести, и подаръци се крие една по-сурова и по-дълбока истина.

Това е време на скръб и загуба, на жертвоприношения, на страх, тъма, пустота, смърт. Ацтеките са знаели, както и маите, че боговете им са копнеели не да спасят света, а да го унищожат, и че единствено кръвта на жертвоприношението би могла да ги умилостиви...

Седяхме в мълчание като стари приятели. Пръстите ми галеха талисманите на гривната; тя се взираше в чашата си с шоколад. Накрая ме погледна.

– Е, Зози, какво правиш тук?

Не много оригинал но, но все пак добре като за начало.

– Аз съм колекционер – отговарям усмихната.

– Така ли го наричаш?

– Няма по-подходящ начин...

– И какво колекционираш?

– Неуредени сметки. Неизпълнени обещания.

Тя потръпна, очаквах го.

– И какво ти дължа аз?

– Ами да видим... За работата, магиите, заклинанията, триковете, закрилата, превръщането на сламата в злато, прогонването на плъховете от Хамелн и, най-общо казано, връщането на живота ти... – усетих как се готви да възрази, но продължих: – Мисля, че се споразумяхме да ми платиш в стока.

– В стока ли? – повтори тя. – Не разбирам.

Но всъщност ме разбираше прекрасно. Това е древна сделка и тя знае правилата. Цената за желанията на сърцето е самото сърце. Живот за живот. Равновесие. Изпънеш ли ластика до краен предел, ще те плесне по лицето.

Наречете го карма, физика, теория на хаоса – без нея полюсите ще се наклонят, земните пластове ще се разместят, птиците ще изпопадат от небето, моретата ще се обърнат на кръв и преди да осъзнаете какво става, светът ще е свършил.

Животът ѝ, така да се каже, ми принадлежи по право. Днес съм склонна да проявя щедрост. Виан Роше живее два живота – на мен ми е нужен само единият. Но те са взаимозаменими: в този свят самоличността може да се подменя като карти за игра, да се разбърква, цепи и раздава наново. Само това искам. Твоята ръка от играта. Длъжна си ми. Сама го каза.

– Е, ще ми кажеш ли името си? – попита Виан Роше.

Истинското си име?

Боже, беше толкова отдавна, че почти съм го забравила. Какво има в едно име? Носиш го като дреха. Обръщаш го, изгаряш го, захвърляш го и си открадваш друго. Името няма значение. Важен е дългът. И аз искам да ми се издължиш. Тук и сега.

Има само една малка пречка. Казва се Франсоаз Лавери. Явно някъде съм допуснала грешка в изчисленията; пропуснала съм нещо в цялостното заличаване, защото този призрак продължава да ме преследва. Всяка седмица е по вестниците – не на първа страница, за щастие, но все пак бих могла да мина и без толкова реклама, а тази седмица за пръв път в статията се говори за фалшификации, наред с откровена измама. Има и нейни снимки, разлепени по билбордове и стълбове из целия град. Аз, естествено, вече ни най-малко не приличам на нея. Но ако сверят материалите от камерите на банки и други институции, биха могли да стигнат неудобно близо до мен и тогава ще бъде достатъчна някоя съвсем незначителна подробност, и всичките ми планове ще рухнат.

Трябва да се махна – при това съвсем скоро – и (и тук се появяваш ти, Виан) най-добрият начин да го направя е като напусна завинаги Париж.

И точно в това е проблемът. Разбираш ли, Виан, тук ми харесва. Не съм и предполагала, че може да ми бъде толкова забавно – и да печеля толкова добре – в една нищо и никаква сладкарничка. Харесва ми в какво се превърна това място, виждам възможностите пред него, за които ти винаги си била сляпа.

За теб това беше скривалище. За мен е окото на бурята. От тук ние можем да се превърнем в Хуракан – наистина можем да предизвикаме хаос, да ковем съдби, да владеем сили – като се замислиш, именно това е основната цел. А наред с това и да печелим пари, разбира се, което в днешния продажен свят винаги е предимство...

Като казвам ние...

Имам предвид себе си, естествено.

– Но защо Анук? – гласът ѝ е дрезгав. – Защо забърка и дъщеря ми в това?

– Защото я харесвам.

– Харесваш я? – Виан се намръщи. – Та ти я използва. Поквари я. Накара я да повярва, че си ѝ приятелка.

– Поне винаги съм била искрена с нея.

– А аз не съм, така ли? Аз съм ѝ майка...

– Човек сам избира семейството си – казах аз усмихната. – По-добре внимавай да не избере мен.

Тя се замисли над думите ми. Изглеждаше спокойна, но виждах как цветовете ѝ бушуват, усещах тъга, умора, объркване и още нещо – знание, което никак не ми харесваше.

– Мога да те изгоня – каза Виан.

– Ами опитай. Или извикай полицията, не, всъщност по-добре се обади на Социалните служби. Убедена съм, че ще ти предложат всякакъв вид помощ. Сигурно още пазят досието ти в Рен... или беше Ле Лавьоз?

Тя ме прекъсна.

– Какво точно искаш?

Казах ѝ каквото трябваше да знае. Времето ми изтича, но тя не е наясно с това. Нито подозира, че горката Франсоаз скоро ще се прероди в някого другиго. Но знае, че сега аз съм врагът; очите ѝ са ясни, студени и предпазливи и се усмихват надменно (макар и леко истерично), след като ѝ съобщавам ултиматума си.

– Казваш, че аз трябва да си отида? – пита тя.

– Мисля, че Монмартър не е достатъчно голям за две вещици – разсъдливо обяснявам аз.

Смехът ѝ издрънчава като счупено стъкло. Отвън гласът на вятъра ехти с призрачна хармония.

– Виж, ако мислиш, че ще си събера нещата и ще хукна да бягам само защото си погодила някой и друг номер зад гърба ми, ще останеш разочарована – каза тя. – И не си първата, която го прави. Имаше един свещеник...

– Знам – прекъснах я аз.

– Тогава?

О, това е добре. Харесва ми, че не се дава. Точно на това се надявах. Не е никакъв проблем да откраднеш нечия самоличност. Правила съм го толкова пъти. Но възможността да се изправя срещу друга вещица на нейна територия, с избрани от нея оръжия, да ѝ открадна живота, да го прибавя към талисманите на гривната си, до черния ковчег и сребърните обувки...

Колко пъти се удава такава възможност?

Давам си три дни, не повече. Три дни, за да спечеля или да загубя. След това – сбогом, приятна вечер и напред към нови и неизследвани земи. Свободен дух и така нататък. Ходя накъдето ме отвее вятърът. Очаква ме необятният свят, пълен с възможности. Убедена съм, че все ще намеря нещо, което да се превърне в предизвикателство за способностите ми.

Засега обаче...

– Чуй ме, Виан. Давам ти три дни. Докато мине празненството. Дотогава си събери багажа, вземи каквото пожелаеш и няма да се опитам да те спра. Останеш ли, не отговарям за последствията.

– Защо, какво ще направиш?

– Ще ти отнема всичко, парче по парче. Живота ти, приятелите ти, децата ти...

Тя застина. Това е нейната слабост, естествено. Децата особено малката Анук, която вече проявява голям талант...

– Никъде няма да ходя.

Добре. Не съм и очаквала друг отговор. Никой не дава доброволно живота си. Дори мишата Франсоаз накрая направи някакъв опит да се съпротивлява, а от теб очаквам доста повече. Разполагаш с три дни. Имаш три дни, за да укротиш Хуракан. Три дни, за да станеш Виан Роше.

Освен ако, разбира се, не те изпреваря.

Събота, 22 декември

ДОКАТО МИНЕ ПРАЗНЕНСТВОТО. КАКВО ОЗНАЧАВА ТОВА? При сегашното положение, когато над главите ни е надвиснала такава необичайна заплаха, естествено, че не може да има никакво празненство. Това беше първата ми реакция, когато Зози отиде да си легне и аз останах сама в ледената кухня, за да обмислям плана си за действие.

Интуицията ми подсказва да я изхвърля. Знам, че мога да го направя; но като си помисля как би се отразило това на клиентелата ми, да не говорим за Анук, ми се струва направо невъзможно.

Колкото до тържеството... За мен не остана незабелязан фактът, че през последните няколко седмици това събитие придоби далеч по-голяма значимост, отколкото някой можеше да си представи. За Анук това е празник в наша чест, израз на надежда (а може би продължаваме да споделяме все същата неугасваща илюзия, че Рижия ще се върне и че всичко ще се възроди по чудодеен начин).

А клиентите ни – не, нашите приятели...

Хората толкова ни помагаха през последните няколко дни, донесоха храна, вино, украса за коледната къща, самата елха бе донесена от цветаря, за когото работи малката Алис; мадам Люзерон предложи шампанско; ресторантът на Нико осигури чаши и съдове; прясното месо дължим на Жан-Луи и Попол, за което подозирам, че са платили с ласкави думи и портрет на жената на доставчика, Дори Лоран донесе нещо (вярно, предимно захарни бучки) и е толкова прекрасно да живееш в общност, да те приемат, да се чувстваш част от нещо по-голямо от домашното огнище. Монмартър винаги ми се е струвал толкова студено място, населено с груби и надменни хора, със стари парижки сноби, изпълнени с недоверие към чужденците. Но сега се убедих, че под паважа тупти сърце. Зози ме научи поне на това. Зози, която играе моята роля не по-зле от самата мен.

Майка ми обичаше да разказва една история. Подобно на всичките ѝ истории, и тук става дума за самата нея – факт, който осъзнах твърде късно, когато съмненията, измъчвали ме през дългите месеци, завършили с нейната смърт, станаха прекалено много, за да продължавам да не им обръщам внимание, и аз тръгнах да търся Силвиан Кайу.

Това, което намерих, потвърди казаното от майка ми в последните ѝ дни. Човек сам избира семейството си – и тя бе избрала мен, осемнайсетмесечна и нейна – като колет, доставен на грешен адрес, който майка ми имаше право да поиска.

"Това девойче нямаше да те обича, казваше тя. Беше безотговорно. Допусна да те изгуби."

Но вината я следваше от континент в континент – вина, която постепенно се превърна в страх. Това бе истинската слабост на майка ми – този страх – и тя я гонеше през целия ѝ живот. Страхът, че някой ще ме отведе. Страхът, че един ден ще науча истината. Страхът, че преди толкова години тя е допуснала грешка, че е откраднала живота на една непозната и че в крайна сметка ще трябва да си плати...

Историята продължава така:

Една вдовица имала дъщеря, която обичала повече от всичко на света. Двете живеели в къщичка в гората и макар че били бедни, били по-щастливи от всички хора, живели някога.

Всъщност били толкова щастливи, че Кралицата на сърцата, която живеела наблизо, чула за тях и им завидяла, и решила да открадне сърцето на дъщерята, защото макар че имала хиляда любовници и над сто хиляди роби, ламтяла за още и още, и знаела, че няма да намери покой, докато на земята има и едно сърце, отдадено на другиго.

И така, Кралицата на сърцата се промъкнала безшумно до къщурката на вдовицата и както се криела между дърветата, видяла дъщерята да си играе самичка. А къщурката се намирала на голямо разстояние от най-близкото село и момичето нямало другарчета, с които да се забавлява.

И така, Кралицата, която не била никаква кралица, а зла и могъща вещица, се преобразила в малко черно коте, излязла на пътеката с вирната опашка и заприпкала между дърветата.

Момичето цял ден си играло с котето, което подскачало, гонело въженца, катерело се по дърветата, идвало, когато дъщерята го викала, ядяло от ръката ѝ; изобщо било най-игривото, мило и симпатично котенце, за което едно дете можело да мечтае.

Но при цялото си мъркане и умилкване котенцето не успяло да открадне сърцето на момичето, а щом паднала нощта, дъщерята се прибрала в къщурката, където майка ѝ била сложила вечеря, а Кралицата на сърцата заскимтяла възмутено в нощта и изтръгнала сърцата на десетки дребни нощни същества, но не задоволила глада си и само още по-силно закопняла за сърцето на момичето...

Така че на следващия ден се превърнала в красив младеж, който се притаил и зачакал дъщерята на вдовицата да тръгне да търси котенцето си в гората. Момичето било виждало млад мъж само отдалеч, когато ходели на пазар. А този бил прекрасен във всяко отношение – черна коса, сини очи, изящен като момиче, но въпреки това момче – и дъщерята забравила за котето, и двамата се разхождали, разговаряли, смеели се и тичали в гората като елен и сърна в размножителен период.

Ала след като паднала нощта и той се осмелил да я целуне, сърцето на девойката все така принадлежало на майка ѝ и същата нощ Кралицата тръгнала на лов за сърни и им изтръгнала сърцата, изяла ги сурови и пак не заситила глада си и закопняла за девойчето още по-неистово.

И така, на сутринта на третия ден вещицата не променила облика си, а застанала край къщата да наблюдава. И щом момичето излязло да търси напразно приятеля си от предишния ден, Кралицата на сърцата съсредоточила вниманието си върху майката. Наблюдавала как жената пере дрехи в потока и си казала, че тя е по-сръчна. Гледала как вдовицата разтребва къщата и си помислила, че и в това е по-добра от нея. Щом паднала нощта, кралицата се преобразила в самата майка със същото усмихнато лице и нежни длани и когато момичето се прибрало, у дома го чакали две майки...

Какво да стори майката? Кралицата на сърцата я изучила, изкопирала всяко нейно движение, всеки жест – просто нямало как да ги различиш. Каквото и да правела майката, вещицата била по-добра, по-бърза, по-безупречна...

И майката решила да сложи още един прибор за гостенката.

– Нека аз да сготвя тази вечер – предложила Кралицата. – Знам кое е любимото ти ястие.

– Двете ще сготвим – рекла майката. – И после дъщеря ми ще реши.

– Моята дъщеря – поправила я вещицата. – Мисля, че аз познавам пътя към нейното сърце.

Е, майката била добра готвачка. Никога не се била старала повече в готвенето – нито на Великден, нито на Коледа. Но вещицата разчитала на магия и заклинанията ѝ били много силни. Майката знаела какво обича детето ѝ, но Кралицата знаела какво тепърва ще ѝ хареса и без никакво усилие поднасяла блюдата на масата едно след друго по време на цялата вечеря.

Започнали със зимна супа, сготвена с любов в меден съд с кокал, останал от неделния обяд...

Но вещицата отвърнала с лек бульон, сварен с най-крехки лукчета, подправен с джинджифил и лимонена трева, поднесен с мънички и хрупкави крутони, които сякаш се топели в устата ѝ...

Майката поднесла второто блюдо. Наденички с картофено пюре – едно от любимите на дъщеря ѝ, с гъст лучен сос...

Но вещицата отвърнала с двойка пъдпъдъци, угоявани през целия си живот със зрели смокини, опечени и пълнени с кестени и гъши дроб, поднесени със сос от нар...

Майката вече била на ръба на отчаянието. Преминала към десерта – дебел ябълков пай по рецепта на нейната майка.

Но вещицата поднесла торта на етажи: розова захарна мечта от бадеми, летни плодове и блатове, ефирни като лек повей, всичко това залято със сметана, с аромат на роза и ружа, и поднесено с чаша "Шато д‘Икем"...

Майката казала: "Е, добре, печелиш", и сърцето ѝ се прекършило на две, пукнало се като пуканка в тенджера. А вещицата се усмихнала и посегнала към плячката си...

Но дъщерята не отвърнала на прегръдката ѝ. Вместо това се свлякла на колене на пода.

– Майко, не умирай, знам, че това си ти.

И Кралицата на сърцата изревала от ярост и осъзнала, че дори сега, в победоносния миг, сърцето на момичето не ѝ принадлежи. И изкрещяла толкова силно и толкова гневно, че главата ѝ се пръснала като карнавален балон, и Кралицата на сърцата в неконтролируемия си гняв престанала да бъде кралица на каквото и да било.

Колкото до края на приказката...

Е, той зависеше от настроението на майка ми. В един от вариантите майката оцеляваше и двете с дъщерята оставаха да живеят щастливо в горската къщурка за вечни времена. В не толкова ведри дни майката умираше, а дъщерята оставаше сама със скръбта си. Имаше и трети вариант, според който натрапницата в последен отчаян опит предусещаше, че сърцето на майката ще се пръсне, и самата тя се правеше, че умира, като по този начин подтикваше дъщерята да ѝ се закълне във вечна любов, а истинската майка стоеше отстрани, неспособна да пророни и дума, отхвърлена и безпомощна, докато вещицата се нахвърляше...

Никога не съм разказвала тази приказка на Анук. И сега, точно както някога, тази история ме плаши. В приказките се съдържа истина и макар че никой в реалния живот не е умрял от разбито сърце, Кралицата на сърцата съществува, макар че в действителност не се подвизава под това име.

Но ние сме я виждали – и аз, и Анук. Тя е вятърът, който излиза в края на годината. Тя е звукът от пляскането на една ръка. Тя е буцата в майчината гръд. Тя е отсъстващият поглед в очите на дъщерята. Тя е писъкът на котката. Тя седи в изповедалнята. Тя е скрита в черната пинята. Но най-вече тя е просто Смъртта: самата стара лакомница Миктлансиуатл, Санта Муерте, Онази, която яде сърца, най-ужасната от Достопочтените...

И ето че дойде моментът отново да застана лице в лице с нея. Да избера оръжията – това, с което разполагам, – да се изправя и да се боря за живота, който сме изградили. Но за това трябва да бъда Виан Роше, ако изобщо някога успея да я открия. Онази Виан Роше, която се изправи срещу Черния призрак на Големия фестивал на шоколада. Онази Виан Роше, която знае кое е любимото лакомство на всеки. Продавачката на сладки мечти, на малки изкушения, на вкусотии, дреболии, трикове, малки удоволствия и всекидневна магия...

Само да успея да я открия навреме.

Събота, 22 декември

СИГУРНО Е ВАЛЯЛО ПРЕЗ НОЩТА. ЗАСЕГА СЕ Е РАЗСТЛАЛА само тънка пелена, която почти веднага е посивяла по краищата. Но все е нещо. Скоро ще натрупа още. Вече си личи по облаците: те са натежали и потъмнели, надвиснали толкова ниско над хълма Монмартър, че опират в камбанариите. Облаците изглеждат по-леки от въздуха, но всъщност водата само в един от тях може да тежи милиони тонове, казва Жан-Лу; толкова тежи цял многоетажен паркинг с коли, готов днес-утре да се изсипе на мънички бели снежинки.

На хълма цари коледно настроение. На терасата на "При Йожен" седи дебел Дядо Коледа, пие кафе със сметана и се закача с децата. Художниците работят на пълни обороти, малък студентски оркестър свири църковни и коледни песни пред църквата. Тази сутрин си уговорих среща с Жан-Лу, а Розет искаше да види пак сцената с Рождеството, така че я изведох на малка разходка, докато мама работеше, а Зози беше излязла да напазарува.

Не ми казаха какво се е случило предната вечер, но сутринта и двете изглеждаха добре, така че Зози сигурно е изгладила нещата. Мама е с червената си рокля, онази, която винаги ѝ оправя настроението, говори за рецепти и всичко изглежда съвсем наред, жизнерадостно...

Когато най-после се появих с Розет, Жан-Лy ме чакаше на "Плас дю Тертр". С Розет всичко става бавно – яке, ботуши, шапка и ръкавици... Докато пристигнем, стана почти единайсет. Жан-Лу си носи фотоапарата – онзи големия, със специалния обектив – и снима хората наоколо: чуждестранни туристи, деца, които разглеждат сцената с Рождеството, дебелия Дядо Коледа с пурата...

– Хей, това сте вие! – провиква се Жан-Луи, стиснал скицника си с надеждата да привлече някое момиче. Избира ги по чантите, представяте ли си – определя цената изцяло според вида на чантата, – и винаги усеща фалшивите.

– Фалшивата чанта не може да привлече погледа ми – казва той, – но покажи ми един добър "Луи Вуитон" и гледай какво става.

Жан-Лу много се смя, като му го казах. И Розет се засмя, но едва ли разбра защо. Тя харесва Жан-Лу и фотоапарата му. "Снимка", казва ми със знаци тя. Разбира се, има предвид дигиталния му фотоапарат: обича да я снимат и после да се гледа в прозорчето.

Жан-Лу предложи да отидем на гробището, за да видим какво е останало от снощния сняг, така че се спуснахме с въжената линия и се отправихме по "Рю Коленкур".

– Виждаш ли котките, Розет? – попитах я аз, докато надзъртахме от железния мост към гробището. Някой сигурно ги храни: има няколко десетки, насядали са край входа, там, където по-ниската част на гробището стига до голяма кръгла леха с дълги прави алеи от гробове, разперени като лъчи.

Спускаме се по стълбите до "Авеню Рашел". Тук, долу, е тъмно, над нас е мостът, притиснат от натежалите облаци. Жан-Лy предположи, че тук ще има повече сняг, и се оказа прав – гробовете са нахлупили по една бяла шапка, макар че е влажно и осеяно с локви, и си личи, че бялата покривка няма да се задържи. Но Розет обича снега, не се уморява да взема по малко в шепа и да се смее беззвучно, като го гледа как се топи.

Тогава го видях – чакаше ни. Всъщност не се изненадах много. Седеше кротко до гроба на Далида – изваяна фигура, цялата в сиво, само бледата струйка на дъха му издаваше, че изобщо е жив.

– Рижко! – извиках аз.

Той се засмя насреща ми.

– Какво търсиш тук?

– Е, благодаря за топлото посрещане – той се усмихна на Розет и извади нещо от джоба си. – Честит рожден ден, Розет.

Беше свирка, издялана от парче дърво и лъсната до блясък.

Розет я взе и я пъхна в устата си.

– Не така. Ето така – показа ѝ той, като свирна в отвора. Чу се рязко "пиу-у-у-у", по-силно, отколкото човек би очаквал, и лицето на Розет грейна в щастлива усмивка. – Харесва ѝ – отбеляза Рижия. Погледна Жан-Лу. – Ти сигурно си фотографът.

– Къде се губи толкова време? – попитах аз. – Толкова хора те търсиха.

– Знам. Затова се махнах – той вдигна Розет и я погъделичка. Тя се пресегна да му пипне косата.

– Сериозно – намръщих се аз. – Идва полиция, кой ли не. Разправят, че си фалшифицирал чек. Обясних им, че е грешка, че ти никога не би направил такова нещо...

Дали заради светлината или нещо друго, но не успях да видя как прие думите ми. През декември пускат уличното осветление рано, а снегът, навалял по камъните, прави всичко да изглежда още по-мрачно. Както и да е, просто не видях. Цветовете му тлееха съвсем лекичко и не успях да отгатна дали е изплашен, ядосан или просто изненадан.

– Виан така ли мисли?

– Не знам.

– Вярата ѝ в мен е умопомрачителна, нали? – той поклати печално глава, но забелязах, че се усмихва. – Както и да е, чувам, че сватбата е отменена. Не мога да кажа, че тази новина ми разби сърцето.

– Ти сигурно си станал шпионин – отбелязах аз. – Как разбра толкова бързо?

– Хората говорят. Аз слушам – той сви рамене.

– Е, къде си отседнал?

Не в пансиона, това вече ми е ясно. Но ми се струва, че изглежда по-зле от предния път, когато се видяхме: блед и брадясал и много уморен. А сега пак го откривам тук...

Някои хора спят на гробищата. Пазачите си затварят очите, стига да не рушат паметниците, но понякога човек може да намери купчина одеяла или стар чайник, или метална кофа с гориво за огъня през нощта, или комплект канчета, скрити в някоя гробница, която вече никой не посещава, а понякога нощем, казва Жан-Лу, човек може да преброи поне пет-шест светлинки на различни места зад стените на гробището...

– Спиш тук, нали? – попитах го аз.

– Спя на лодката.

Но ме лъже, познавам веднага. Пък и не вярвам, че има лодка. Ако имаше, нямаше да е тук и нямаше да отседне на "Рю дьо Клиши". Но Рижия не иска да ми отговори, продължава да се закача с Розет, гъделичка я, разсмива я, Розет издава пронизителни звуци с новата си свирка и се кикоти по своя безшумен начин, зяпнала с уста като жабка.

– Е, какво ще правиш сега? – продължавам с въпросите аз.

– Ами, като за начало, на Бъдни вечер съм канен на едно тържество. Или забрави? – той прави физиономия на Розет, която се смее и крие личице в шепите си.

Бях започнала да мисля, че Рижия не приема нищо на сериозно.

– Значи ще дойдеш? Мислиш ли, че е безопасно?

– Нали ти обещах, а? Пък и имам изненада за теб.

– Подарък ли?

Той се усмихва.

– Почакай и ще видиш.

Изгарях от желание да кажа на мама, че съм видяла Рижия. Но след миналата вечер знаех, че трябва да внимавам. Някои неща не смея да споделям с нея, за да не я разстроя, а и може да не ги разбере.

Със Зози, естествено, е различно. С нея си говорим за какво ли не. В нейната стая обувам червените обувки, сядаме на леглото ѝ, завиваме крака с рошавото ѝ одеяло и тя ми разказва за Кецалкоатл, за Исус и Озирис, за Митра и Седем Папагал – приказки като онези, които ми е разказвала мама, но за които вече няма време. Сигурно мисли, че съм прекалено голяма за приказки. Все ми повтаря, че е време да порасна.

Според Зози не е хубаво да порастваш. Тя не иска да се установи  на едно място. Има толкова места, които не е видяла. И никой не може да я накара да спре.

– Дори аз? – попитах я аз снощи.

Тя се усмихна, но на мен ми се видя тъжна.

– Дори ти, малка Нану.

– Но няма да си тръгнеш.

– Зависи – тя сви рамене.

– От какво зависи?

– Ами на първо време от майка ти.

– Как така?

– Не исках да ти казвам – въздъхна Зози. – Но с майка ти си поговорихме. И решихме – така де, тя реши, – че може би е време да си вървя.

– Да си вървиш ли?

– Вятърът се променя, Нану – това толкова ми напомни за думите на мама, че направо се върнах в Ле Лавьоз, при онзи вятър, при Достопочтените. Но този път не си спомнях. Мислех си за Ехекатл, за Променливия вятър, представях си какво ще стане, ако Зози ни напусне: изоставена стая, прашен под, всичко отново в руслото на нормалното, най-обикновена сладкарничка, в която няма нищо особено...

– Не можеш да си тръгнеш – възразих аз. – Имаме нужда от теб.

– Имахте нужда от мен – тя поклати глава. – Но я погледни сега – нещата потръгнаха, имате много приятели. Вече не съм ви нужна. Аз трябва да продължа напред. Да яхна вятъра и да видя накъде ще ме отнесе.

Хрумна ми ужасна мисъл.

– Заради мен е, нали? Заради заниманията ни – уроците, дървените кукли, всичко. Страх я е, че ако останеш, може да се случи ново нещастие...

Зози сви рамене.

– Няма да те лъжа. Не вярвах, че ще завижда толкова.

Да завижда? Мама?

– Ами да – продължи Зози. – Ако си спомняш, преди тя беше като нас. Беше свободна да ходи където пожелае. Но сега има други отговорности. Вече не може да прави каквото иска. И когато те погледне, Нану... е, може би се сеща за всичко, което е изгубила.

– Не е честно!

Зози се усмихна.

– Кой е казал, че е честно? Говорим за контрол. Ти растеш. Развиваш умения. Започваш да излизаш извън контрола на майка си. И тя се притеснява. Страхува се. Мисли, че те отнемам от нея, че ти давам неща, които тя самата не може да ти даде. И поради тази причина трябва да си тръгна, Нану. Преди да се е случило нещо, за което и двете да съжаляваме.

– Ами тържеството?

– Ако искаш, ще остана дотогава – тя ме прегрърна и ме притисна силно към себе си. – Чуй ме, Нану, знам, че ти е тежко. Но искам да имаш това, което аз никога не съм имала. Семейство. Собствено местенце. И ако вятърът иска жертва, нека това бъда аз. Аз нямам какво да губя. А и – тя въздъхна едва чуто. – Не искам да се установявам на едно място. Не искам да прекарам живота си в чудене какво има оттатък близкия хълм. Така или иначе някой ден щях да си замина – сега моментът е не по-малко подходящ от всеки друг.

Тя зави краката ни с одеялото. Стиснах очи, не исках да плача, но усетих буца в гърлото си, все едно преглъщах цял картоф.

– Но аз те обичам, Зози...

Не можех да видя лицето ѝ (очите ми бяха затворени), но я чух как въздъхна продължително и дълбоко – сякаш въздухът в гърдите ѝ беше запечатан и сега рязко излезе навън.

– И аз те обичам, Нану.

Останахме дълго така, завити с одеялото. Навън пак задуха и аз се зарадвах, че на хълма нямаше дървета, защото както ми беше мъчно, можех да ги накарам да изпопадат едно след друго, ако това би принудило Зози да остане и вятърът да вземе някого другиго.

Неделя, 23 декември

КАКВО ПРЕДСТАВЛЕНИЕ. НАЛИ ВИ КАЗАХ. В НЯКОЙ ДРУГ живот сигурно щях да направя кариера в киното. Анук със сигурност повярва – зрънцата на съмнението бяха посети, – което само ще ми бъде от полза на Бъдни вечер.

Не мисля, че ще спомене пред Виан за разговора ни. Малката ми Нану е потайна, не е склонна току-така да споделя. А майка ѝ вече я разочарова, излъга я няколко пъти и на всичко отгоре иска да изгони приятелката ѝ...

Но и нея я бива да играе, когато се наложи. Днес изглежда затворена в себе си, но Виан едва ли е забелязала. Тя е твърде заета с организирането на утрешното тържество, за да обръща внимание на внезапния спад на ентусиазъм у дъщеря си или да се пита къде ходи по цял ден, докато майка ѝ пече сладкиши и приготвя ароматно вино.

Аз, естествено, също имам своите планове. Но те не са толкова пряко свързани с готвенето. Магията на Виан в сегашния ѝ вид е прекалено домашна за моя вкус. Не си мисли, че не разбирам какво вършиш, Виан. Навсякъде гъмжи от дребни изкушения, ароматни розови сладки, чудни лакомства и бонбони. И самата Виан с червената си рокля, с червено копринено цвете в косата...

Кого си мислиш, че заблуждаваш, Виан? Защо изобщо си правиш труда, когато аз съм толкова по-добра?

Бях навън почти през целия ден. Да се срещна с хора, да свърша нещо. Днес се отърсих от всичките си настоящи самоличности, включително Мерседес Демойн, Ема Уиндзор и дори Ноел Марселен. Трябва да призная, че ме заболя. Но многото багаж само забавя – а и за какво са ми?

После дойде време за няколко светски срещи. Госпожата от "Льо Стендал" любезно прие поканата, Тиери льо Тресе наблюдава сладкарницата от засада с напразната надежда да зърне Рижия, а Рижия смени квартирата си край гробището със самото гробище, където за покрив му служи неголяма гробница.

Мисля, че е доста удобно. Тези гробници са строени във времена, когато заможните мъртъвци са били погребвани в лукс, недостъпен за бедните приживе. И с помощта на редовни дози дезинформация, съчувствие, клюки, ласкателства – без да споменавам парите на ръка и специалните ми почерпки – аз си осигурих ако не доверие и привързаност, то поне присъствието му на Бъдни вечер.

Открих го в дъното на гробището, до стената, която разделя парка от "Рю Жан льо Метр". Това е най-отдалечената точка от входа, тук изпочупените и изоставените паметници се въргалят сред тор и боклукчийски кофи и просяците се събират край огньове, запалени в метални кофи.

Днес бяха шестима души, облечени в огромни палта, обути в смачкани и напукани като дланите им ботуши. Повечето бяха стари – младите все припечелват по нещо на "Пигал", където възрастта има значение, – единият кашляше лошо, давеше се кажи-речи през минута.

Изгледаха ме вяло, докато вървях между изоставените гробове към малката групичка. Рижия ме посрещна без ентусиазъм, както обикновено.

– Пак ли ти?

– Хубаво е, че се радваш да ме видиш – аз му подадох пакет храна – кафе, захар, сирене, няколко наденици от близката месарница, както и палачинки от елда, в които да ги завива.

– Този път не храни котките.

– Благодаря – той благоволи да се усмихне. – Как е Виан?

– Добре е. Липсваш ѝ – никога не е излишно да поласкаеш някого.

– А господин Голяма работа?

– Отбива се.

Успях да убедя Рижия, че Тиери е извикал полицията само за да спечели Виан обратно на своя страна. Не му обясних в подробности какво е обвинението. Но го накарах да повярва, че вече е свалено поради липса на доказателства. Единствената опасност засега е Тиери, достатъчно ядосан, да изгони Виан от дома и сладкарницата, ако тя веднага се върне при Рижия, така че се налага той да изчака търпеливо, докато нещата се поуталожат, и да ми се довери, че ще успея да вразумя Тиери.

Междувременно се правя, че вярвам за лодката, закотвена, както твърди, на кея "Арсенал". Съществуването ѝ (макар и въображаемо) го прави мъж с имущество, с достойнство, който не получава благодеяния под формата на храна и дребни пари и който, напротив, ни прави услуга, като стои тук и бди над Виан.

– Днес ходи ли да нагледаш лодката?

– Може да намина по-късно – казва той.

Правя се, че вярвам и на това. Че всеки ден ходи до "Арсенал" при лодката си. Естествено, наясно съм, че няма такова нещо. Просто ми е приятно да го гледам как се измъчва.

– Ако Тиери не се вразуми – казвам аз, – е добре да знаем, че поне ти можеш да прибереш Виан и децата на лодката за известно време. Поне докато си намерят ново жилище, а по това време на годината никак не е лесно...

Той ме гледа дръзко.

– Не искам това.

От връщам му с най-миловидното си изражение.

– Разбира се, просто е добре да има алтернатива, нищо повече. Кажи ми какво ще правиш утре? Имаш ли нужда да си изпереш дрехите?

Той пак клати глава и аз се чудя как се е оправял досега. На ъгъла има обществена пералня, на "Рю Ганерон" има обществена баня. Сигурно ходи там, мисля си. Сигурни ме смята за идиотка.

Но все пак аз имам нужда от него – още мъничко. Да мине утре и вече ще ми е все едно. После може да върви но дяволите, ако иска.

– Защо го правиш, Зози? – питал ме е и преди, при това с подозрение, което усещам все по-ясно при всеки нов опит да го съблазня. Има такива хора, неподатливи на магията ми. Но това ме гложди. Длъжен ми е, а ми благодари с половин уста...

– Знаеш защо го правя – позволявам на гласа си да придобие известна суровост. – Заради Виан и децата. За Розет, която заслужава да има баща. За Виан, която така и не успя да те прежали. И, признавам, за себе си, защото ако Виан замине, заминавам и аз, а толкова се привързах към сладкарницата – не искам да я напускам.

Това го убеди. Знаех си. Подозрителен тип като Рижия по вярва, че някой прави нещо от алтруизъм. Е, нормално е –  Рижия прави всичко заради себе си, тук е само защото вижда печалба за себе си, иска дял от рентабилния бизнес на Виан може би, след като знае, че Розет е негово дете...

Когато се върнах в сладкарницата, беше три и вече започваше да се стъмва. Виан обслужваше клиент, изгледа ме остро, като влязох, макар че поздравът ѝ бе любезен.

Знам какво си мисли. Да демонстрира враждебност в този момент би означавало да вреди на самата себе си. Вече се пита дали бонбоните ми онази вечер не са имали за цел да я подмамят към зле замислено нападение, да покаже цветовете си твърде скоро и така да изгуби почва под краката си.

Битката започва утре, мисли си тя. Сандвичи и лакомства, достатъчно вкусни, за да изкушат и светец. Това ще бъдат нейните оръжия – колко наивно от нейна страна да се надява да ѝ отвърна със същото. Домашната магия е такава досада – всяко хлапе ще ви го каже – и ще се убедите, че децата предпочитат разбойниците пред героите, злите вещици и гладните вълци пред ваниловите принцове и принцеси.

Обзалагам се, че Анук не е изключение. И все пак трябва да изчакаме и да видим. Давай, Виан. Залавяй се с тенджерите. Виж какво може да ти даде домашната магия, докато аз прилагам собствената си рецепта. Според поговорката пътят към сърцето минава през стомаха.

Аз лично предпочитам по-директен подход.

Част осма

Коледа

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 11.30 ч.

НАЙ-ПОСЛЕ ЗАВАЛЯ СНЯГ. ВАЛИ ЦЯЛ ДЕН. ОТ ЗИМНОТО небе се сипят огромни парцали, сякаш излезли от приликите. Снегът преобразява всичко, казва Зози, и магията пече започва да действа: променят се магазини и къщи, снегът засипва автоматите за паркиране и ги превръща в меки бели стражи, сивкави на фона на искрящото небе, и малко по малко Париж изчезва: всяка прашинка от сажди, всяка изхвърлена бутилка, шумолящо пликче, кучешко изпражнение и хартийка са облагородени и обновени под снега.

Разбира се, това не се случва в действителност. Но поне се създава илюзия, че тази вечер нещата наистина ще са по-различни, че всичко ще си дойде на мястото, а няма да е просто захаросано като евтина торта.

Днес се отваря последната врата на коледната къща. Зад нея се открива сцената на Рождеството: майка, баща и бебе в люлка – е, вече не е точно бебе, седи усмихнато, а до него има жълто магаре. На Розет ѝ харесва – и на мен, – но не може да не ми стане малко мъчно за дървената ми кукла, застанала отвън в стаята, където ще бъде тържеството, докато тримата празнуват сами.

Глупаво е, знам. Не би трябвало да ми е тъжно. Човек сам избира семейството си, казва мама, няма никакво значение, че Рижия не ми е истински баща, нито че Розет ми е доведена сестра, а може и изобщо да не ми е никаква сестра...

Днес приготвих костюма си за карнавала. Ще бъда Червената шапчица, защото единственото, което ще ми трябва, е червено наметало – с качулка, естествено. Зози ми помогна да я направя с парче плат от магазина на Червения кръст и старата шевна машина на мадам Пусен. Получи се много добре, ще нося и кошничка с червени панделки, а Розет ще е облечена като маймунка с кафявия си анцуг, на който ще има пришита опашка.

– Ти като каква ще се маскираш, Зози? – питам я за стотен път.

Тя се усмихна.

– Имай търпение и ще видиш, иначе ще развалиш изненадата.

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 15.00 ч.

ЗАТИШИЕ ПРЕД БУРЯ. ТОЧНО ТАКОВА ЧУВСТВО ИМАМ: Розет е горе, спи следобеден сън, снегът навън поглъща всичко в ненаситната си паст. Снегът пада неумолимо, попива звуците, убива ароматите, краде светлината направо от небето.

Превзема и хълма. Естествено, няма движение, което да попречи на нашествието на снежинките. Минават хора, по шапките и шаловете им полепват късове от снежната пелена, камбаните на "Сен Пиер дьо Монмартър" се чуват приглушено и отдалеч, сякаш задушавани от зла прокоба.

Днес цял ден почти не видях Зози. Унесена в приготовления за тазвечерното празненство, покрай кухнята, костюмите и костюмираните клиенти не ми остана почти никакво време да обърна внимание на съперничката си, която се спотайва в стаята си. Кога ли ще предприеме нещо?

Гласът на майка ми, разказвачът, твърди, че всичко ще се реши тази вечер, на трапезата, като в приказката за дъщерята на вдовицата, но ме дразни това, че досега не съм я видяла да прави каквито и да било приготовления: дори един кекс не опече. Нима съм я разбрала погрешно? Да не би Зози да блъфира, за да ме принуди да разкрия картите си, с което да повлияе на позициите ми? Възможно ли е да няма намерение да си мръдне пръста и всичките Достопочтени да изсипят гнева си върху моята глава?

От петък вечер не сме влизали в открит двубой – но аз забелязвам подигравателните погледи и лукавите намигвания към мен, невидими за всички останали. Все така жизнерадостна, все така красива, наперена в екстравагантните си обувки, Зози вече ми прилича на пародия на самата себе си: твърде прозорлива под крещящата външност, някак уморена от играта, като застаряваща проститутка в дрехи на милосърдна сестра. Може би това нейно задоволство ме дразни най-много – как играе за един-единствен зрител, настанил се на балкона. Естествено, тя не губи нищо. А аз играя на живот и смърт.

За последен път нареждам картите.

Глупакът, Влюбените, Магът, Колелото на Съдбата.

Обесеният, Кулата...

Кулата се срива. От купола ѝ се посипват камъни, тя се олюлява в мрака. От парапета политат миниатюрни фигурки, размахвайки ръце, и потъват в бездната. Едната е с червена рокля – дали не е наметало с качулка?

Не гледам последната карта. Виждала съм я прекалено много пъти. Майка ми, вечната оптимистка, я тълкува по много начини – ала за мен тази карта означава едно-единствено нещо.

Смъртта ми се смее от рисунката, ревнива, безстрастна, с угаснал поглед, гладна – Смъртта е ненаситна, Смъртта е неумолима, Смъртта е дългът ни към боговете. Навън снегът е покрил всичко и макар че светлината вече гасне, земята сияе необяснимо, все едно улицата и небето са си разменили местата. Това е далечен отглас от красивия снежец, сякаш изваден от книжка с картинки, който е навалял край коледната къща, но Анук го обожава и все си намира повод да излезе на улицата. И сега е навън; от прозореца виждам яркия ѝ силует, който се откроява на белия фон. От тук изглежда съвсем дребничка: момиченце, изгубено в гората. Това, разбира се, е абсурдно; тук няма гори – една от причините да избера това място. Но под снега всичко изглежда различно и магията започва да действа. И зимните вълци се промъкват по алеите и улиците на хълма Монмартър...

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 16.30 ч.

ДНЕС СЛЕДОБЕД СЕ ОТБИ ЖАН-ЛУ. СУТРИНТА СЕ ОБАДИ да каже, че ще донесе някои снимки, които направи онзи ден. Сам ги проявява – поне черно-белите, – у дома си пази стотици копия, надписани и подредени в папки, говори развълнувано, задъхано, все едно има нещо специално, което държи да ми покаже.

Казах си, че може да е минал през гробището и най-после да е успял да снима светещите призраци, за които постоянно говори.

Но той не ми донесе снимки от гробището, нито от хълма, нито от коледната къща, нито от украсата, нито на пушещия лула Дядо Коледа. Всички снимки бяха на Зози – направени с дигиталния му фотоапарат в сладкарницата, плюс още няколко черно-бели, някои бяха заснети пред магазина, имаше я и Зози, как прекосява площада и върви към въжената линия, как стои на опашка пред пекарната на "Рю де Троа Фрер".

– Какво е това? – попитах го аз. – Нали знаеш, че тя не обича...

– Погледни ги, Ани – прекъсна ме той.

Не исках да ги гледам. Единствената ни караница беше точно заради тези негови глупави снимки. Нямах желание да се повтори. Но защо ли изобщо ги беше направил? Все трябва да има някаква причина, казах си...

– Моля те – настоя Жан-Лy. – Просто ги погледни. След това ако все още смяташ, че в тях няма нищо особено, аз ти обещавам да ги изхвърля.

Докато ги разглеждах – бяха трийсетина, – се чувствах доста неловко. Мисълта, че Жан-Лу е шпионирал Зози – че я е дебнел, – беше достатъчно потискаща, но на тези снимки имаше и още нещо: нещо, от което се почувствах още по-зле.

Съвсем ясно се виждаше, че всичките са на Зози. Виждаше се полата ѝ, окичена със звънчета, виолетовите ботуши с платформи. Косата беше нейната и бижутата, и плетената чанта, в която носеше покупките си.

Но лицето ѝ...

– Направил си нещо със снимките – казах аз и ги побутнах към него.

– Честна дума, Ани, не съм. Всичко друго на филма е добре. Само тя не е. Има ѝ нещо. Как иначе си го обясняваш?

Не знаех как точно да си го обясня. Някои хора излизат добре на снимка. Наричат ги фотогенични, а Зози определено не беше такава. Други хора пък умеят да позират – не знам дали има дума за това, – но Зози не беше и от тях. Всичките снимки до една бяха ужасни, устата ѝ беше странно разкривена, а погледът в очите ѝ... и някакво размазано петно около главата ѝ като смътен ореол...

– Е, може да не е фотогенична, и какво от това? Не всички са.

– Не е само това – отвърна Жан-Лу. – Погледни тук – той извади сгъната страница от вестник, изрезка от парижки ежедневник – виждаше се размазана снимка на жена. Според надписа отдолу жената се казваше Франсоаз Лавери. Но снимката беше досущ като тези на Зози – малки очички и разкривена уста и дори онова странно размазано...

– И какво доказва това? – попитах аз. Беше най-обикновена снимка, леко безформена и зърнеста, каквито са повечето снимки по вестниците. Жена, чиято възраст не можеше да се определи, косата ѝ подстригана най-обикновено, очила под провисналия бретон. Въобще не приличаше на Зози. Само онова петно и формата на устата...

– Може да е всеки – аз свих рамене.

– Тя е – увери ме Жан-Лу. – Знам, че е невъзможно, но е тя.

Е, това е абсурдно. Пък и написаното в статията не се връзваше. Ставаше дума за учителка от Париж, изчезнала по някое време миналата година. Зози никога не е била учителка, нали? Или той се опитваше да ме убеди, че става въпрос за призрак?

Самият Жан-Лу не беше сигурен.

– Нали си чела за тези неща – каза той, докато внимателно прибираше статията в плик. – Мисля, че им викат таласъми.

– Както и да е.

– Смей се, ако искаш, но нещо не е наред. Усещам го, когато тя е наблизо. Тази вечер ще си взема фотоапарата. Искам да я снимам отблизо, да събера доказателства...

– Ти с твоите духове – започнах да се отегчавам. Той е само с една година по-голям от мен, за какъв се мисли? Ако знаеше и половината от онова, което аз знам – за Ехекатл и Едно Ягуар или Хуракан, – сигурно щеше да получи удар или нещо такова. Ако пък научеше за Чехълчо или как двамата с Розет призовахме Променливия вятър, или за случилото се в Ле Лавьоз, сигурно щеше да се побърка.

И аз направих нещо, което сигурно не трябваше да правя. Но не исках да се караме пак, а знаех, че точно дотам ще се стигне, ако продължаваме да говорим. Така че тайничко с пръсти направих знака на Едно Маймуна, пакостника. После зад гърба си му го изпратих.

Жан-Лу се намръщи и се хвана за главата.

– Какво има? – попитах аз.

– Не знам. Изведнъж нещо... ми причерня. Та за какво говоре-хме ?

Е, харесвам го. Наистина. Не искам да му се случи нищо лошо. Но той е от хората, които Зози нарича обикновени, за разлика от хората като нас. Обикновените хора се съобразяват с правила. Хората като нас създават нови. Има толкова неща, които не бих казала на Жан-Лу, неща, които не може да разбере. На Зози мога да кажа всичко. Тя ме познава по-добре от всеки друг.

И така, щом Жан-Лу си отиде, изгорих статията и снимките – той забрави да ги вземе със себе си – в камината в стаята ми, гледах как парцалите пепел побеляват и се посипват като сняг по решетката. Ето. Няма ги вече. Сега се чувствам по-добре. Не че някога съм подозирала Зози, но от онази физиономия се почувствах зле – от разкривената уста, от злобните очички. Не може досега да не съм я забелязала, нали? В магазина, на улицата или, да речем, в автобуса? И онова име – Франсоаз Лавери. Дали не съм го чувала някъде? Често срещано име, естествено. Но защо ми напомня за...

Мишка?

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 17.20 ч.

ТОВА МОМЧЕ НИКОГА НЕ СЪМ ГО ХАРЕСВАЛА. ПОЛЕЗНО средство – това е той, – откъсва я от влиянието на майка ѝ и я прави по-податлива на моето. Но вече прекрачи границата – направи опит да подрони авторитета ми – и се опасявам, че ще се наложи да си върви.

Видях го в цветовете му на излизане от сладкарницата. Беше горе с Анук – слушаха музика, играеха или каквото там правят напоследък, – поздрави учтиво, докато си вземаше якето от закачалката зад вратата.

Някои хора са по-лесни за разгадаване от други; и Жан-Лу Рембо, при цялата си хитрост и коварство, е едва на дванайсет години. В усмивката му има нещо твърде прямо, нещо, което съм виждала неведнъж, докато бях Франсоаз и работех като учителка. Това е усмивката на момче, което знае прекалено много и си мисли, че ще му се размине. А какво ли има в онази картонена папка, която остави в стаята на Анук?

Възможно ли е да са... снимки?

– Ще дойдеш ли на празненството довечера?

Той кимна.

– Разбира се. Сладкарницата изглежда страхотно.

Виан определено е свършила доста работа днес. От тавана висят сребърни звезди и клонки, отрупани със свещи, готови да бъдат запалени. Тук няма маса за хранене, затова тя е събрала масичките, за да оформи една дълга трапеза, застлана с три покривки – зелена, бяла и червена. На вратата е окачен венец от имел, ухае на кедър и прясно отсечен бор, сякаш сме в гора.

Навсякъде из помещението са разположени стъклени чинии с традиционните тринайсет коледни десерта, като пиратско съкровище, сияйно и искрящо от топази и злато. Черна нуга за дявола, бяла нуга за ангелите, мандарини, грозде, смокини, бадеми, мед, фурми, ябълки, круши, сладко от дюли, "просячета", обсипани със стафиди и портокалови корички, коледна пита, изпечена със зехтин и нарязана като колело на дванайсет части...

И, разбира се, сладкишите...

Коледният козунак, който изстива в кухнята, сладките с нуга и кокос, шоколадовите трюфели, наредени на тезгяха под ароматен сняг от какао.

– Опитай – аз му подавам един трюфел. – Ще видиш, че ще ти хареса.

Той взема замечтано трюфела. Има остър и глинест аромат, като гъби, брани по пълнолуние. Всъщност вътре може наистина да има малко гъби – специалитетите ми са пълни с тайнствени съставки, – но този път какаовата пудра е артистично подправена, за да укроти досадни хлапета, а и знакът на Хуракан, изрисуван с какао на тезгяха, е предостатъчен, за да постигна целта си.

– Ще се видим на празненството – казва момчето.

Всъщност едва ли. Мъничката ми Нану ще тъгува за теб, разбира се; но не задълго. Съвсем скоро Хуракан ще се спусне над "Льо Роше дьо Монмартър" и когато това стане...

Е, кой знае? И дали ако някой разбере, няма да развали изненадата?

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 18.00 ч.

И ТАКА, СЛАДКАРНИЦАТА НАЙСЕТНЕ Е ЗАТВОРЕНА И   ако не беше плакатът на вратата, по нищо нямаше да си личи, че вътре става нещо.

Коледно тържество довечера в 19.30 ч.! – изписано сред фон от звездички и маймунки.

Препоръчително карнавално облекло.

Все още не съм видяла костюма на Зози. Предполагам, че ще е страхотен, но тя така и не пожела да ми каже какво е избрала. И след като около час съзерцавах снега отвън, загубих търпение и отидох в стаята ѝ да видя какво прави.

Но вътре ме чакаше изненада. Стаята на Зози я нямаше. Завесите от копринено сари бяха свалени, китайският халат бе изчезнал, сянката, хвърляна от лампата, бе изгубила орнаментите си. Дори обувките ѝ вече не стояха на полицата над камината и тогава, струва ми се, разбрах.

Когато видях, че ги няма.

Великолепните ѝ обувки.

На кревата имаше куфар, мъничък, кожен, видял доста път. Зози тъкмо го затваряше и ме погледна, когато влязох, и аз знаех какво ще ми каже, без дори да се налага да питам.

– О, скъпа – подхвана тя. – Щях да ти кажа. Наистина, повярвай ми. Но не исках да ти развалям празненството...

Не можех да повярвам.

– Тази вечер ли заминаваш?

– Все някога трябва да замина. А след тази вечер няма да има чак такова значение.

– Защо?

– Нали ти лично извика Променливия вятър? – тя сви рамене. – Нима не искаш да имаш свое семейство – с Рижия и Ян, и Розет?

– Това не означава, че ти трябва да си тръгнеш!

Зози напъха една изпаднала обувка в куфара.

– Знаеш, че не става така. Все някога идва краят, Нану. Няма начин.

– Но ти също си член на семейството!

– Не, няма как – тя поклати глава. – Не и с Ян. Тя има твърде лошо отношение към мен. И може би с право. Когато съм тук, нещата не вървят толкова гладко.

– Не е честно! Къде отиваш?

Зози вдигна глава и се усмихна.

– Накъдето ме отвее вятърът – беше отговорът.

Понеделник, 24 декември,

Бъдни вечер, 19.00 ч.

МАЙКАТА НА ЖАН-ЛУ СЕ ОБАДИ ТОКУ-ЩО, ЗА ДА съобщи, че синът ѝ внезапно се разболял и в крайна сметка нямало да дойде. Анук, естествено, е разочарована и леко разтревожена за приятеля си, но въодушевлението около тържеството разсейва лошото ѝ настроение.

В червеното си наметало и качулка тя повече от всякога прилича на коледна играчка, тича насам-натам, кипяща от енергия.

– Няма ли ги още? – повтаря непрекъснато, макар че в поканите пише седем и половина, а църковната камбана все още не е ударила кръгъл час. – Никого ли няма отвън?

Всъщност снегът вали толкова силно, че едва различавам уличната лампа в другия край на площада, но Анук продължава да стои с лице, долепено до стъклото – същинско духче, кацнало на прозореца.

– Зози! – вика тя. – Готова ли си?

Чувам далечния отговор на Зози, която от два часа се е затворила горе.

– Може ли да се кача? – провиква се Анук.

– Още не. Нали ти казах. Изненада е.

Тази вечер Анук е някак странна; превъзбудата ѝ е една четвърт радост и три четвърти тревога. В един момент изглежда деветгодишна; в следващия е съвсем голяма, развълнувана, прекрасна в червеното си наметало, косата ѝ се вихри като буря около лицето.

– Успокой се – казвам ѝ аз. – Ще се измориш.

Тя ме прегръща импулсивно, както ме прегръщаше като мъничка, но преди да успея да ѝ отвърна, вече я няма: не може да си намери място и подтичва от чиния към чиния, от чаша към чаша, донаглася листенцата имел, клонките бръшлян, свещите, салфетките, вързани с аленочервени панделки, разноцветните възглавнички по столовете, стъклената купа от магазина втора ръка, която в момента е пълна с ароматен рубиненочервен зимен пунш, подправен с индийско орехче и канела, с няколко капки лимон и коняк, с портокал, с карамфил, потънал в пурпурните дълбини.

Розет, напротив, е необичайно спокойна. Облечена в маймунския си костюм, тя наблюдава всичко с огромни очи, но е най-силно впечатлена от коледната къщичка с характерната сцена на Рождеството, със сипещия се сняг под ореола от светлина; наоколо има и няколко маймунки (Розет смята, че маймуната е коледно животно) вместо обичайните вол и магаре.

– Мислиш ли, че ще дойде?

Естествено, има предвид Рижия. Анук ме попита вече безброй пъти, болезнено е, като си помисля за разочарованието ѝ, ако той не се появи. В крайна сметка защо да идва? Защо изобщо продължава да стои в Париж? Но Анук изглежда твърдо убедена, че той ще дойде – да не би да го е виждала, питам се, и при тази мисъл се чувствам опасно замаяна, сякаш да бъдеш Анук е заразно, и този сняг по Коледа не е случайно атмосферно явление, а вълшебство, което може да заличи миналото...

– Искаш ли той да дойде? – пита ме тя.

Спомням си лицето му, уханието му, смесица от пачули и машинно масло; как навежда глава, когато върши някаква работа; татуирания плъх; бавната усмивка. Толкова дълго съм копняла за него. И съм се борила с него – с неговата нерешителност, с презрението му към установените правила, с упорития му отказ да се приспособи...

И си мисля за всичките години, през които бягахме, местехме се от Ланскене в Ле Лавьоз, от там в Париж на булевард "Дьо ла Шапел" с неоновата табела и близката джамия; на площад "Де Фо Монейор" със сладкарницата, и навсякъде полагахме напразни усилия да се приспособим, да се променим, да бъдем обикновени...

И се чудя при всичките тези пътешествия по хотелски стаи, пансиони, селца и градчета, след всичките години на копнеж и страх...

От кого всъщност съм бягала? От Черния призрак? От Достопочтените? От майка си? От самата себе си?

– Да, Нану, искам да дойде.

Така ми олекна, като изрекох тези думи. Накрая си признах, противно на всяка логика. След като се опитвах, но не успях да открия ако не любов, то поне някакво удовлетворение при Тиери, аз признавах, че за някои неща просто не може да се намери логическо обяснение, че любовта не е въпрос на избор, че понякога не можеш да избягаш от вятъра...

Рижия, разбира се, нито за миг не повярва, че ще се установя. Винаги ми е казвал, че се самозалъгвам, очаквал е с типичната си кротка надменност, че един ден ще се призная за победена. Искам да дойде. Но въпреки това няма да избягам – дори Зози да направи всичко на пух и прах. Този път оставаме. Каквото и да ни струва това.

– Идва някой! – звънчетата запяват на вятъра. Но фигурата на прага с къдравата перука е твърде едра, за да бъде Рижия.

– Всички да внимават! Тежкотоварен камион на пътя!

– Нико! – възкликва Анук и се мята към масивната фигура – палто с петелки, ботуши до коленете и накити, които биха вдъхнали страхопочитание дори у крал. Носи куп подаръци, оставя ги под елхата и макар че помещението не е голямо, той го прави необятно с ведрото си настроение.

– Като какъв си се облякъл? – пита Анук.

– Анри IV, естествено – отвръща тържествено Нико. – Кулинарният крал на Франция. Ей... – той застива на място и души въздуха. – Ухае приятно. Искам да кажа, страхотно. Какво си сготвила, Ани?

– О, какво ли не.

След него влиза Алис, облечена като фея, с поличка на балерина и искрящи крилца, макар че феите не са обути с толкова огромни ботуши. Кипи от енергия, залива се от носел смях и макар че все още е много слабичка, лицето ѝ сякаш е изгубило остротата си и сега тя изглежда по-хубава, не толкова крехка...

– Къде е Пепеляшка? – пита Нико.

– Приготвя се – отвръща Анук и го дърпа за ръката до мястото му на сложената за вечеря маса. – Ела, сипи си нещо за пиене – тя потапя черпака в пунша. – И не се тревожи за кокоските. Имаме достатъчно да нахраним цяла армия.

Следващата е мадам Люзерон. Твърде достолепна, за да облече маскараден костюм, но все пак празнична в небесносинята си рокля, слага подаръците си под елхата и приема чаша пунш от Анук заедно с усмивка от Розет, които си играе с дървено кученце на пода.

Звънчетата пак запяват: този път е Лоран Пенсон с лъснати до блясък обувки, грижливо избръснат, след него идват Ришар и Матюрен, Жан-Луи и Попол – Жан-Луи е облякъл най-ослепителното сако, което някога съм виждала,

– После идва мадам Пино, облечена като милосърдна сестра, след нея е дамата с угрижения вид, която подари на Розет куклата (сигурно Зози я е поканила), и ето ни, цяла тълпа, питиета, смях, сандвичи и сладкиши, а аз хвърлям по едно око към кухнята, където Анук се прави на домакиня вместо мен, Алис яде "просяче", Лоран загребва шепа бадеми и ги пуска в джоба си за после, Нико пак пита за Зози, а аз се чудя кога ли ще удари нейният час...

Чук-чук-чук, отекват обувките ѝ по стълбите.

– Извинете, че закъснях – усмихва се тя и за момент всички притихват, над сладкарницата се спуска тишина, изглежда свежа и ослепителна в червената си рокля, и изведнъж виждаме, че е подстригала косата си до раменете точно като мен, прибрала я е зад ушите като мен, със същия прав бретон и кичурите на тила, които нищо не може да опитоми...

Госпожата прегръща Зози. Трябва да разбера как се казва, мисля си, макар че в момента не мога да сваля поглед от Зози, която застава в средата на помещението под смеха и аплодисментите на гостите.

– Е, като кого си се облякла? – нетърпелива е Анук.

Но Зози се обръща към мен с онази многозначителна усмивка, която само аз забелязвам.

– Е, Ян, не е ли забавно? Нима не забеляза? Направих се на теб.

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 20.30 ч.

Е, КАКВО ДА СЕ ПРАВИ, НА НЯКОИ ХОРА НЕ МОЖЕ ДА СЕ угоди. Но си струваше дори само заради изражението на лицето ѝ, тази внезапна, изпълнена със съжаление, стъписана бледност, тръпката, която премина през цялото ѝ тяло, когато видя себе си на стълбите...

Трябва да призная, че не изглеждам зле. Рокля, прическа, бижута, всичко, с изключение на обувките, всичко възпроизведено до призрачно съвършенство и поднесено със същия намек за усмивка...

– Ей, направо сте като близначки – обажда се Нико с детинско задоволство, докато си слага кокоски в чинията. Лоран потръпва нервно, сякаш отърсил се от сън. Естествено, разликите помежду ни са очевидни – със заклинания може да се постигне много, но истинската трансформация става само в приказките – и все пак е странно с каква лекота влизам в ролята.

Иронията не остава незабелязана за Анук, чието въодушевление вече граничи с лудост, докато снове между улицата и сладкарницата – да види снега, или поне така казва, но и двете знаем, че чака Рижия, и предполагам, че внезапните ярки проблясъци в цветовете ѝ се дължат не на радост, а на маниакална енергия, която напира да бъде освободена, иначе рискува да я подпали като хартиен фенер.

Рижия го няма. Поне засега – а вече е време Виан да сервира вечерята.

Тя се залавя с известно нежелание. Още е рано, може и да дойде – запазили са му място в дъното на масата и ако някой попита, тя ще отговори, че то е, за да почетем мъртвите, древна традиция, свързана с Деня на мъртвите, съвсем подходяща за нашето празненство.

Започваме с лучена супа, димяща и ароматна като есенни листа, с крутони и настъргано сирене, с щипка червен пипер отгоре. През цялото време, докато сервира, Виан ме наблюдава, сякаш очаква да щракна с пръсти и на масата да се появят още по-съвършени ястия, които да засенчат нейните усилия.

Вместо това аз ям, разговарям и се усмихвам, хваля готвачката, виждам, че тя е замаяна, не е на себе си. Е, пулке е непредвидимо питие, а в пунша има доста щедро количество благодарение на мен, естествено, за да отбележим радостния повод. Навярно за да се поуспокои, Виан предлага още пунш и ароматът на карамфила сякаш е погребан жив, а вкусът е като чили, подправено с огън, и тя се пита ще свърши ли някога това.

Второто ястие е крехък гъши дроб върху тънка препечена филийка с дюли и смокини. Те придават очарование на това ястие, като при шоколада, забъркан от точните съставки, и гъшият дроб се топи тъй лениво в устата, мек като трюфел, сервира се с чаша леденостуден сотерн, който Анук ненавижда, но Розет го пие от чашка като напръстник, усмихва се слънчево и нетърпеливо прави знак за още.

Третото ястие е сьомга във фолио, сервирана цяла със сос "Беарнез". Алис се оплаква, че не може повече, но Нико ѝ дава от своята чиния, слага в устата ѝ вкусни парченца и се подиграва на жалкия ѝ апетит.

После идва основното блюдо: гъска, печена дълго в гореща фурна, така че тлъстината да се стопи от кожата ѝ, която става хрупкава и почти карамелизирана, а месото е толкова крехко, че пада от костта като копринен чорап от дамски крак. Около нея има кестени и картофи, препечени до хрупкаво в златистата мазнина.

Нико леко се подсмихва от удоволствие.

– Струва ми се, че току-що умрях и отлетях в рая на калориите – заявява той и с наслада щурмува едно бутче.

– Да ти кажа, не съм опитвал по-вкусно нещо, откак мама се помина. Поздравления за готвачката! Ако не бях толкова влюбен в клечестото дребосъче до мен, щях да се оженя за теб на мига... – и размахва вилицата си, при което във въодушевлението си едва не изважда окото на мадам Люзерон (но тя извръща лице точно навреме).

Виан се усмихва. Пуншът сигурно вече е подействал и тя е поруменяла от успеха си.

– Благодаря – казва и става. – Много се радвам, че дойдохте тази вечер, за да мога да ви благодаря за помощта, която ни оказахте.

Щедра благодарност, мисля си. Какво пък толкова са направили точно те?

– Благодаря, че ни станахте клиенти, за подкрепата и приятелството – продължава Виан – в момент, когато всички се нуждаехме от това – тя пак се усмихва, навярно почувствала веществата, които текат свободно из вените ѝ и я правят странно разговорлива, нетипично прибързана и едва ли не безразсъдна, като една по-млада Виан от друг, едва ли не забравен живот.

– Аз имах детство, което вие бихте нарекли нестабилно. Тоест бях в постоянно движение. На никое от местата, където попадах, не ме приемаха радушно. Винаги съм се чувствала чужденка. А ето че тук се задържах вече четири години и дължа всичко това на хората като вас.

Прозявка, още една. Речта се проточи.

Наливам си чаша пунш и улавям погледа на малката ми Анук. Вижда ми се неспокойна, сигурно заради отсъствието на Жан-Лу. Много е зле, горкичкият. Предполагат, че е от храна. А с такова крехко сърце като неговото всичко може да е опасно. Студено, люто, магия, дори...

Възможно ли е да изпитва вина?

Моля те, Анук. Пропъди тази мисъл. Защо ще се чувстваш отговорна? Като че ли не си развила достатъчно силно чувство за отговорност за всяко зло, дори най-малкото. Но аз виждам цветовете ти, скъпа моя, и знам как гледаше коледната къща с вълшебния кръг на тримата, застанали под светлината на електрическите звезди.

Като стана дума за това, един липсва. Очакваше се да закъснее, но вече идва, промъква се в мрака по уличките на хълма, лукав като лисица край кокошарник. Мястото му все така се пази: чинии, чаши, всичко е непокътнато.

Виан си мисли каква глупачка е. Самата Анук започва да вярва, че всичките ѝ планове и молитви са били напразни, че дори снегът не може да промени нищо, че вече няма какво да я задържа тук.

Но настъпва моментът, когато вечерята вече привършва, време за червените вина, за сирената, оваляни в дъбова пепел, за свежите непастьоризирани сирена, за отлежалите зрели сирена и отлежалото "Бюзе", за мармалада от дюли, орехите, зелените бадеми и меда.

И ето че Виан поднася тринайсетте десерта и коледното пънче, дебело като здрава мъжка ръка, с два сантиметра шоколадова глазура, и всеки, който си е мислел, че му е достатъчно – дори Алис, – намира още мъничко местенце за нещо (или за повечко, в случая на Нико) и макар че най-сетне пуншът е привършил, Виан отваря бутилка шампанско и вдигаме тост.

За тези, които отсъстват.

Понеделник, 24 декември,

Бъдни вечер, 22.30 ч.

НА РОЗЕТ ВЕЧЕ Ѝ СЕ ДОСПИВА. ДЪРЖА СЕ ПРЕКРАСНО през цялата вечер, яде с ръчички, но достатъчно чисто, без да цапа много, разговаря (е, по-скоро пя) с Алис, която седеше до малкото ѝ столче.

Харесват ѝ приказните крила на Алис, което е добре, защото Алис ѝ е приготвила същите, увити под елхата. Розет е малка и не издържа до полунощ – всъщност вече би трябвало да е в леглото, – затова решихме, че може да отвори подаръците си предварително. Но тя се задоволи с крилата на феята, които са пурпурни и сребристи и направо страхотни – всъщност се надявам Алис и на мен да е донесла един чифт, което е възможно, като гледам формата на пакета. И така, сега Розет е летяща маймунка, което ѝ се вижда ужасно весело, и тя тича насам-натам с пурпурните си крила и маймунски костюм, кикоти се на Нико изпод масата, стиснала шоколадова бисквитка в ръка.

Но вече става късно и аз се чувствам уморена. Къде е Рижия? Защо не дойде? Не мога да мисля за нищо друго – нито за храна, нито дори за подаръци. Обидена съм. Сърцето ми е като играчка с часовников механизъм, която тиктака, излязла от контрол. За миг притварям очи и ето – ароматът на кафе и на онзи неповторим горещ шоколад, който мама приготвя, тракането на чинии, които разтребват от масата.

Ще дойде, мисля си. Трябва да дойде.

Но вече е късно, а него го няма. Не направих ли всичко както трябва? Със свещите и захарта, и кръга, и кръвта? Със златото и тамяна? Със снега?

Е, защо още го няма?

Не искам да плача. Бъдни вечер е. Но не трябваше да става така. Това ли е цената, която трябва да платя? Отървах се от Тиери, но за сметка на какво?

Чувам звънчетата и отварям очи. Някой стои на вратата. За момент го виждам – целият в черно, рижата му коса се вее...

Но поглеждам пак и виждам, че не е Рижия. На прага стои Жан-Лy, а червенокосата жена до него сигурно е майка му. Струва ми се някак уплашена и смутена, но Жан-Лy изглежда добре, може би малко блед, но, от друга страна, той винаги е блед...

Скачам от стола си.

– Ти успя! Ура! Добре ли си?

– Не помня да съм бил по-добре – смее се той. – Как бих могъл да пропусна празненството, като знам колко усилия положи?

Майката на Жан-Лу се усмихва принудено.

– Не исках да се натрапвам – подхваща тя, – но Жан-Лy настоя.

– Добре сте дошла – казвам аз.

И докато двете с мама тичаме към кухнята да донесем допълнителни столове, Жан-Лу бръква в джоба си и вади нещо от там. Прилича на подарък, опакован в златиста хартия, но е миниатюрен, горе-долу колкото бонбон.

Подава го на Зози.

– В крайна сметка не ми хареса.

Тя стои с гръб към мен, така че не виждам лицето ѝ, нито съдържанието на пакетчето. Но сигурно е решил да даде шанс на Зози и това ме изпълва с такова облекчение, че едва сдържам сълзите си. Нещата наистина започват да се подреждат. Сега остава и Рижия да дойде, и Зози да реши да остане...

Тогава тя се обръща и аз виждам лицето ѝ, и в първия миг не мога да я позная. Сигурно е игра на светлината, казвам си, но за частица от секундата ми се вижда ядосана – ядосана ли? Не, направо бясна, очите ѝ са като цепки, устата ѝ е озъбена, ръката ѝ стиска с такава ярост пакетчето, че от него капе шоколад, тъмен като кръв...

Както казах, вече става късно. Сигурно очите ми са уморени. Защото след секунда тя пак става каквато беше, усмихната, великолепна в червената си рокля и червените си кадифени обувки, и аз тъкмо се каня да попитам Жан-Лу какво има в пакетчето, когато звънчетата пак запяват и влиза още някой, висока фигура в червено и бяло, с мъхеста качулка и огромна изкуствена брада...

– Рижко! – крещя аз и скачам на крака.

Рижия сваля изкуствената брада. Под нея е ухилен до уши.

Розет става. Той я вдига и я подхвърля във въздуха.

– Маймунка! – казва Рижия. – Любимото ми животно. Нещо повече – летяща маймунка!

Прегръщам го.

– Мислех, че няма да дойдеш.

– Е, ето ме.

Настава тишина. Той стои там с Розет на ръце. Стаята е пълна с народ, но все едно е празна и макар че той изглежда напълно спокоен, от начина, по който гледа мама, разбирам...

Наблюдавам я през Димящото огледало. Тя се прави на спокойна, но цветовете ѝ са ярки. Пристъпва напред.

– Запазихме ти място.

– Така ли? – той я поглежда.

Тя кима.

И тогава всички се обръщат към него и за миг ми се струва, че ще каже нещо, защото Рижия не обича да го зяпат. Всъщност той не се чувства много добре в чужда компания...

Но в следващия момент мама прави крачка напред и го целува нежно по устните, а той оставя Розет и я придърпва в обятията си...

Не ми е нужно Димящо огледало, за да разбера. Няма начин да не обърнеш внимание на тази целувка, да не забележиш как си пасват като две парчета от пъзел, да пропуснеш светлината в погледа ѝ, когато го хваща за ръка и се обръща усмихната към гостите...

"Продължавай, нашепвам ѝ със сянката на гласа си. Кажи им. Кажи го. Сега..."

Тя ме поглежда за секунда. И знам, че някак е чула посланието ми. След това обръща глава, оглежда кръга от приятелите ни, майката на Жан-Лy, която стои, все едно е сдъвкала лимон, и виждам, че се колебае. Всички я гледат и аз знам какво си мисли. Очевидно е. Чака да я измерят с онзи поглед, който сме виждали толкова пъти, погледа, който казва: "Мястото ти не е тук... ти не си като нас... ти си различна..."

Около масата цари мълчание. Всички я наблюдават притихнали, с поруменели лица, доволни и сити, всички, освен Жан-Лу и майка му, разбира се, която ни гледа, все едно сме глутница вълци. Дебелият Нико държи за ръката Алис с крилата ѝ на фея; мадам Люзерон изглежда неуместно с роклята и перлите си; мадам Пино, облечена като милосърдна сестра, е разпуснала коси и младее с цели двайсет години; очите на Лоран блестят; Ришар и Матюрен, Жан-Луи и Попол пушат цигарите си и никой, никой от тях не я гледа по онзи начин.

Но нейното лице се променя. Някак омеква. Сякаш от сърцето ѝ е паднала тежест. И за пръв път, откакто се е родила Розет, тя наистина прилича на Виан Роше, онази Виан, която пристигна в Ланскене, без изобщо да я интересува кой какво говори...

Зози се подсмихва.

Жан-Лу сграбчва ръката на майка си и я дърпа да седне.

Лоран леко отваря уста.

Мадам Пино порозовява като ягода.

– Приятели, искам да ви запозная с един човек – казва мама. – Това е Рижия. Бащата на Розет.

Понеделник, 24 декември,

Бъдни вечер, 22.40 ч.

ЧУВАМ КОЛЕКТИВНАТА ВЪЗДИШКА НА ГОСТИТЕ: ЗВУК, който при други обстоятелства бих изтълкувала като неодобрение, но в този случай, след толкова ядене и вино, смекчен от сезона и от приветливия блясък на снега, ми се счува като възклицание, предизвикано от изключително пищен фойерверк.

Рижия ми се вижда напрегнат, но въпреки това се усмихва, поема чашата шампанско, която му подава мадам Люзерон, и я вдига към всички нас...

Когато разговорът се възобнови, той ме последва в кухнята. Розет дойде с него, подтичвайки в маймунския си костюм, и аз си спомних колко очарована беше първия път, когато той влезе в магазинчето, сякаш още тогава го позна.

Рижия се наведе да я погали по косицата. Приликата помежду им е наистина затрогваща, като спомен от изгубено време. Той е пропуснал толкова много – как Розет за пръв път надигна главицата си, първата ѝ усмивка, рисунките ѝ на животни, танцът на лъжиците, който толкова ядосваше Тиери. Но вече по лицето му познавам, че той никога няма да я обвинява за особеностите ѝ, че никога няма да се чувства неудобно; че никога няма да я сравнява с другите, нито да иска от нея да изневери на себе си...

– Защо не ми каза? – попита той.

Поколебах се. Коя истина да му кажа? Че прекалено много се страхувах, че бях твърде горда, твърде упорита, за да се променя, че подобно на Тиери, и аз бях влюбена в една фантазия, която след като бе достигната, се оказа не шато, а обикновена слама?

– Исках да се установим. Исках да бъдем обикновени.

– Обикновени ли?

Разказах му всичко. Как се местихме от град в град, за фалшивата халка, за смяната на името, за края на магията, за Тиери, за желанието да се приспособим на всяка цена дори с цената на сянката ми и на душата ми.

Рижия помълча малко, после се разсмя тихо и гърлено.

– И всичко това заради една сладкарница?

Аз поклатих глава.

– Вече не.

Винаги е казвал, че полагам твърде много усилия. Че твърде много се вживявам, а сега виждам, че не съм държала достатъчно на нещата, които са важни. В крайна сметка сладкарницата е само пясък, хоросан, камък и стъкло. Тя няма сърце, няма собствен живот освен този, който взима от нас. И когато ние се откажем от него...

Рижия вдигна Розет, която не изскимтя, както обикновено прави при близост от страна на непознат, а изчурулика доволно и направи знак с две ръчички.

– Какво каза?

– Че приличаш на маймуна – засмях се аз. – От устата на Розет това е комплимент.

Той се усмихна широко и ни прегърна. И за момент останахме така, вплетени един в друг, Розет вкопчена във врата му, сред тихия смях, долитащ иззад вратата, и уханието на шоколад във въздуха...

В следващия момент в стаята настана тишина, звънчетата издрънчаха, вратата рязко се отвори и на прага видях друга фигура с шапка, цялата в червено, но по-едра, по-масивна, толкова позната под изкуствената брада, че не е нужно да търся пурата в ръката му...

В настъпилата тишина Тиери влезе с леко олюляваща се походка, което ми подсказа, че е пил.

Той измери Рижия със злобен поглед и попита:

– Коя е тя?

– Тя ли? – учуди се Рижия.

Тиери с три крачки прекоси стаята, като пътьом закачи елхата и разпиля играчки по пода. Той тикна белобрадото си лице под носа на Рижия.

– Не разбираш ли? Съучастничката ти. Тази, която ти е помогнала да осребриш чека ми. Камерите на банката са я заснели и по всичко личи, че тази година доста нещастници в Париж са изгорели заради нея...

– Нямам никаква съучастничка – прекъсна го Рижия. – И никакъв чек не съм...

Забелязах нещо в погледа му, сякаш изведнъж му просветна, но беше твърде късно.

Тиери го сграбчи за ръката. Те стояха съвсем плътно един до друг, като отражения в криво огледало, Тиери с обезумял поглед, Рижия блед като платно...

– Полицията знае всичко за нея – каза Тиери. – Но никога досега не са били толкова близо. Сменя си името, нали? Работи сама. Но този път е допуснала грешка. Събрала се е със загубеняк като теб. Е, коя е тя? – той вече крещи, почервенял като Дядо Коледа и вперил пиянския си поглед в Рижия. – Коя, по дяволите, е Виан Роше?

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 22.55 ч

Е, НЕ Е ЛИ ТОВА ВЪПРОСЪТ ЗА МИЛИОН ДОЛАРА?

Тиери е пиян. Веднага си личи. Вони на бира и дим от пура, миризмата се е просмукала в костюма му на Дядо Коледа и в абсурдната му карнавална брада. Над нея цветовете му са мътни и заплашителни, но веднага виждам, че не е във форма.

Отсреща му Виан е бяла като ледена статуя, устата ѝ е увиснала, очите ѝ блестят. Тя тръсва глава в отчаян опит да отрече. Знае, че Рижия няма да я издаде, Анук е изгубила ума и дума, стои като вцепенена – първо от затрогващата семейна сцена, която видя тайничко иззад кухненската врата, а после и от грозното нахълтване, когато най-после всичко изглеждаше толкова съвършено...

– Виан Роше? – гласът на Виан е безизразен.

– Да, именно – отвръща Тиери. – Известна още като Франсоаз Лавери, Мерседес Демойн, Ема Уиндзор, ако трябва да изредя едва няколко от...

Виждам как Анук, застанала зад нея, се отдръпва. Едно от имената явно ѝ говори нещо. Има ли значение? Едва ли. Всъщност мисля, че вече съм спечелила играта...

Тиери я пронизва с поглед.

– Той те нарича Виан.

Естествено, има предвид Рижия.

Тя мълчаливо клати глава.

– Искаш да кажеш, че никога не си чувала това име?

Тя пак поклаща глава и ...о!

Сега проумява капана. Вижда колко изкусно е била вкарана в него, разбира, че единствената ѝ надежда е да се отрече за трети път...

Зад тях никой не гледа госпожата. Притихнала по време на празничната вечеря, разменила само няколко думи с Анук, сега тя наблюдава Тиери с изражение на абсолютен, неподправен ужас. О, естествено, подготвила съм я. С фини намеци, неустоим чар и добрата стара химия аз я докарах до този момент на откровение и сега е достатъчно едно-единствено име, и пинятата ще се разпука като кестен в огън...

Виан Роше.

Е, сега е мой ред. Усмихната, аз ставам и намирам време за последна бърза глътка шампанско, преди всички погледи да се приковат в мен – изпълнени с надежда и страх, гневни, трепетни, – защото най-после наградата е за мен...

Усмихвам се.

– Виан Роше ли? Май става въпрос за мен.

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 23.00 ч.

СИГУРНО Е НАМЕРИЛА ДОКУМЕНТИТЕ МИ, РАЗБИРА СЕ, скрити в кутията на майка ми. След това не е имала никакъв проблем да си открие сметка на мое име, да направи постъпки за нов паспорт и шофьорска книжка – всичко необходимо, за да стане Виан Роше. В момента дори изглежда като мен. Не е проблем и да използва Рижия за примамка и да употреби откраднатата ми самоличност така, че да изглеждаме виновни...

О, сега вече виждам капана. Със закъснение, както става обикновено в такива случаи, най-после разбирам какво иска тя. Да ме принуди да изиграя картата си, да разкрия самоличността си, да ме издуха като лист на вятъра, с нова колода Фурии по петите...

Но какво е едно име, питам се аз? Не мога ли да си избера друго? Не мога ли да го променя, както съм правила толкова пъти досега, да разкрия блъфа на Зози и да принудя нея да си отиде?

Тиери я гледа изумен.

– Ти?

– Изненадан ли си? – тя свива рамене.

Останалите я гледат смаяни.

– Значи ти си откраднала парите ми? Ти си осребрила чековете?

Анук, застанала зад гърба ѝ, е съвсем бледа.

– Не може да бъде – обажда се Нико.

Мадам Люзерон клати глава.

– Но Зози е наша приятелка – намесва се малката Алис, цялата пламнала от свян, че е изрекла дори това. – Толкова сме ѝ задължени...

Жан-Луи я прекъсва:

– Аз познавам, когато някой се преструва – заявява той.

– А Зози не е такава, кълна се.

След него се обажда Жан-Лу:

– Вярно е. Снимката ѝ беше публикувана във вестника. Наистина я бива да променя образите си, но съм убеден, че е тя. На моите снимки...

Зози му се усмихва язвително.

– Естествено, че е вярно. Всичко е точно така. Сменила съм толкова имена, че вече не ги помня. Цял живот съм живяла ден за ден. Никога не съм имала нормален дом, семейство, работа – нищо от това, което Ян има тук...

Тя ме стрелва с усмивка като падаща звезда и аз загубвам ума и дума, не мога да помръдна, омагьосана като всички останали. Магията е толкова силна, че се чувствам почти като упоена, главата ми е като кошер пчели, цветовете на стаята мигат и тя се търкулва като въртележка...

Рижия протяга ръка да ме подкрепи. Той единствен сякаш не се е поддал на всеобщото слисване. Усещам смътно, че мадам Рембо, майката на Жан-Лу, ме гледа. Лицето ѝ под боядисаната коса излъчва неодобрение. Очевидно е, че няма търпение да си тръгне – но в същото време и тя е хипнотизирана, увлечена в разказа на Зози.

Зози се усмихва и продължава:

– Сигурно си мислите, че съм авантюристка. Цял живот съм разчитала единствено на находчивостта си – комар, джебчийство, просия, измама. Никога не съм познавала друго. Без приятели, без място, което да харесам толкова, че да остана...

Тя млъква и усещам магията във въздуха – ухание и искрящ прашец, – и съм сигурна, че Зози може да омае всички с приказки, да ги върти на малкия си пръст.

– Но тук – продължи тя – намерих дом. Намерих хора, които ме харесват, и то такава, каквато съм. Помислих си, че тук мога да преоткрия себе си, но старите навици умират трудно. Съжалявам, Тиери, ще ти се издължа.

И докато гласовете им се надигат объркани, смутени и нерешителни, смълчаната госпожа се обръща към Тиери, госпожата, чието име дори не знам, но чието лице сега е бледо и изразява нещо, което не мога дори да опиша, очите ѝ са като ахати на суровото ѝ лице.

– Какво ви дължи, мосю? – пита тя. – Аз ще ви платя с лихвата.

Той я гледа и не може да повярва.

– Защо?

Госпожата се изправя в цял ръст. Не е много висока. До Тиери изглежда като пъдпъдък до мечка.

– Сигурна съм, че сте прав да се възмущавате – казва тя с носовия си парижки акцент. – Но аз имам сериозни основания да смятам, че Виан Роше, която и да е тя, е далеч повече моя грижа, отколкото ваша.

– Тоест? – недоумява Тиери.

– Аз съм майка ѝ – отвръща жената.

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 23.05 ч.

И СЕГА ТИШИНАТА, КОЯТО Я ОБГРЪЩА В ЛЕДЕНИЯ СИ пашкул, се разцепва с вик. Виан, вече не бледа, а пламнала от изпитото пулке и от смущение, пристъпва напред, за да застане срещу госпожата в малкия полукръг, образувал се около нея.

Над главите им виси букет имел, а аз изпитвам неистов, безумен, неудържим порив да се втурна към нея и да я целуна по устата. Толкова лесно се поддава на манипулация – не само тя, а и всички – и вече почти усещам вкуса на плячката, чувствам я в пулсирането на кръвта си, чувам я като вълна на далечен бряг, на вкус е сладка като шоколад...

Знакът Едно Ягуар има много свойства. Разбира се, да си наистина невидим е възможно само в приказките, но окото и умът могат да бъдат излъгани така, както фотоапаратите и лентите не могат. Не е никак трудно, докато вниманието им е съсредоточено върху госпожата, аз да се измъкна – не съвсем незабелязана, – да си взема куфара, който така прилежно подредих.

Анук тръгна след мен: бях сигурна, че ще го направи.

– Защо каза това? – попита ме тя. – Защо твърдиш, че си Виан Роше?

– Какво имам да губя? Сменям имената си като дреха, Анук. Никога не се задържам задълго на едно място. Това е разликата между нас. Аз не бих могла да живея така. Не бих могла да бъда обикновена. Не ми пука какво мислят за мен – докато майка ти има какво да губи. Тя има Рижия и Розет, и сладкарницата, разбира се...

– Ами онази жена? – попита Анук.

Разказах ѝ тъжната история за детето на седалката на колата и за котенцето талисман. Оказва се, че Виан не ѝ е споменавала. Не мога да кажа, че съм особено изненадана.

– Но ако е знаела коя е майка ѝ – не се отказваше Анук,

– Защо не я е намерила?

– Може да я е било страх – казах аз. – Или пък се е чувствала по-близка с втората си майка. Човек сам избира семейството си, Нану. Нали тя често казва така? А може би... – Направи преднамерено дълга пауза.

– Какво?

Усмихнах се.

– Хората като нас са различни. Трябва да се държим един за друг, Нану. Трябва да си изберем семейство. В крайна сметка – добавих лукаво, – ако може да те излъже за това, откъде си сигурна, че ти също не си открадната?

Оставям я да осмисли думите ми. В другата стая госпожата продължава да говори, гласът ѝ се извисява и спуска в ритмиката на изкусен разказвач. Това е общото между нея и дъщеря ѝ, но сега не е моментът да се бавя. Вземам си куфара, палтото, документите. Както винаги, пътувам с малко багаж. Вадя от джоба си подаръка на Анук – малко пакетче, загърнато в червено.

– Не искам да си тръгваш, Зози.

– Наистина нямам избор, Нану.

Подаръкът искри сред диплите червена опаковъчна хартия. Гривна. Тъничка сребърна верижка, лъскава и нова. Едничкият талисман, окачен на нея, е нейна пълна противоположност – потъмняло от годините мъничко сребърно коте.

Тя знае какво означава това. От гърлото ѝ се изтръгва въздишка.

– Зози, не...

– Съжалявам, Анук.

Бързо прекосявам празната кухня: чинии и чаши, подредени в редици покрай остатъците от празненството. На печката къкри тенджера горещ шоколад: парата, която се вдига от нея, е единственият признак на живот.

Сякаш нашепва: Опитай ме, вкуси ме.

Съвсем мъничко вълшебство, всекидневна магия, на която Анук е устоявала успешно през последните четири години, но въпреки това трябва да бъда предпазлива. Свалям тенджерата от огъня и тръгвам към задния изход.

В едната си ръка нося куфара. С другата правя знака на Миктлансиуатл, сякаш хвърлям шепа паяжини във въздуха. Смърт и дар. Най-голямото изкушение. Далеч по-силно от шоколада.

После се обръщам и ѝ се усмихвам. Отвън тъмата ще ме погълне цяла. Нощният вятър флиртува с червената ми рокля. Алените ми обувки са като кръв по снега.

– Нану – казвам, – всеки може да избира. Ян или Виан. Ани или Анук. Променливият вятър или Хуракан. Не винаги е лесно да си като нас. Ако търсиш лесното, по-добре стой тук. Но ако искаш да яхнеш вятъра...

За миг тя като че се поколеба, но вече знаех, че съм спечелила.

Спечелих в мига, в който взех името ти и заедно с него зова на Променливия вятър. Как да ти кажа, Виан, никога не съм възнамерявала да остана. Никога не съм искала тази твоя сладкарничка. Никога не съм се стремяла към нито една част от тъжния мизерен живот, който си изградила за себе си.

Но Анук с нейните подаръци е безценна. Толкова млада и толкова талантлива, и най-вече толкова лесно управляема. Още утре можем да бъдем в Ню Йорк, Нану, в Лондон, в Москва или във Венеция, или дори в стария Мексико Сити. Там има безброй завоевания, които очакват Виан Роше и дъщеря ѝ Анук, няма ли да сме неустоими двете с теб, няма ли да ги пометем като декемврийския вятър?

Анук се е вторачила в мен като хипнотизирана. Изведнъж: всичко ѝ е станало толкова ясно, че се чуди как досега не е разбрала. Справедлива размяна – живот за живот.

Нима сега не съм твоята майка? По-хубава от живота и два пъти по-забавна? За какво ти е Ян Шарбоно? За какво ти е който и да било?

– Ами Розет? – противи се тя.

– Розет вече си има семейство.

Минутка, докато го осмисли. Да, Розет ще има семейство. Розет не е принудена да избира. Розет има Ян. Розет има Рижия...

От гърлото ѝ се изтръгва поредната въздишка.

– Моля те...

– Хайде, Нану. Ти го искаш. Магия, приключения, живот на ръба...

Тя пристъпва напред, колебае се.

– Обещаваш ли никога да не ме лъжеш?

– Не съм го правила. И няма да го направя.

Пак мълчание – и плавното ухание на горещия шоколад на Виан ме блъсва, нашепва ми "опитай ме, вкуси ме" със своя опушен, жалостив, гаснещ глас.

Това ли е най-доброто, което можеш да направиш, Виан?

Но Анук продължава да се колебае.

Гледа гривната ми със сребърните талисмани на нея – ковчег, обувки, ухо на царевица, колибри, змия, череп, маймуна, мишка...

Намръщва се, сякаш се мъчи да си спомни нещо, което ѝ е на върха на езика. Очите ѝ се пълнят със сълзи, докато гледа към медния съд, който изстива на печката.

Опитай ме. Вкуси ме. Последен тъжен полъх на парфюм във въздуха, като призрак на детството.

Опитай ме. Вкуси ме. Ожулено коляно, мъничка влажна длан с шоколадов прах, полепнал по линията на живота и линията на сърцето.

Вкуси ме. Пробвай ме. Спомен за двете, легнали в леглото, книжка с картинки на одеялото между тях, Анук се смее неудържимо на нещо, което ѝ е казала Виан...

За пореден път правя знака на Миктлансиуатл, старата Госпожа Смърт, която яде сърца: прилича на черни фойерверки по пътя. Става късно, разказът на госпожата ще свърши и съвсем скоро ще забележат отсъствието ни.

Анук е като замаяна, гледа печката като в полусън. През Димящото огледало виждам причината: мъничка сива фигурка, седнала край гърнето, размазано петно, може би мустаци, опашка...

– Е? – питам я. – Идваш ли или не?

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 23.05 ч.

– ЖИВЕЕХ В ДЪНОТО НА КОРИДОРА СРЕЩУ ЖАНА РОШЕ – гласът ѝ притежава характерните накъсани гласни на кореняците парижани, като тънко заострено токче, което пронизва думите. – Беше малко по-възрастна от мен, припечелваше, като гледаше на Таро и помагаше на хората да откажат цигарите. Отидох при нея веднъж, две-три седмици преди дъщеря ми да бъде отвлечена. Тя ми каза, че мисля да я дам за осиновяване. Нарекох я лъжкиня. Но все пак това беше истината.

Тя продължи мрачно:

– Живеех в гарсониера в Ньой Плезанс. На половин час от центъра на Париж. Имах стар ситроен, работех в две квартални кафенета като келнерка и понякога получавах по нещо от бащата на Силвиан, който – по онова време вече бях разбрала – никога нямаше да напусне жена си. Бях на деветнайсет и животът ми беше приключил. Грижата за детето поглъщаше всичко, което изкарвах; не знаех какво друго да сторя. Не че не я обичах...

В главата ми проблясва образът на котето талисман. В него има нещо затрогващо – сребърното талисманче с червената панделка за късмет. Дали Зози е откраднала и него? Не е изключено. Може би точно така е измамила мадам Кайу: грубоватото ѝ лице е загубило остротата си при спомена за загубата.

– Тя изчезна две седмици по-късно. Оставих я за две минути, това е. Жана Роше явно ме е наблюдавала, без да бърза. Когато реших да я потърся, си беше събрала багажа и беше заминала, а с доказателства не разполагах. Но винаги съм се питала... – Тя се обърна към мен с грейнало лице. – После срещнах приятелката ти Зози с малкото ѝ момиченце и разбрах, разбрах...

Погледнах непознатата пред себе си. Обикновена жена на около петдесет, може би на вид малко по-възрастна, с тежки хълбоци и изписани вежди. Жена, покрай която бих могла да мина стотици пъти на улицата, без нито за миг да се замисля, че помежду ни може да съществува роднинска връзка. И ето я, стои пред мен, на лицето ѝ е изписана отчаяна надежда и тук е капанът – знам го; знам, че моето име не е моята душа.

Но не мога, просто не мога да я накарам да повярва...

– Моля ви, мадам – усмихвам ѝ се. – Някой си е направил жестока шега. Зози не е ваша дъщеря. Каквото и да твърди, не ви е дъщеря. Колкото до Виан Роше...

Млъквам. Лицето на Рижия е безизразно, но ръката му намира моята и я стиска. Очите на Тиери също са втренчени в мен. И в този миг разбирам, че нямам избор. Човек, който не хвърля сянка, не е никакъв човек, а жена, която си дава името...

– Спомням си червено плюшено слонче. Одеяло на цветя. Май беше розово. И мече, едното му око беше от черно копче. И сребърно коте талисман, вързано с червена панделка...

Сега госпожата ме поглежда и очите ѝ греят под изписаните вежди.

– Нося ги навсякъде с мен от години – казвам аз. – Слончето избеля. Беше съвсем проскубано, но аз не ѝ позволявах да го изхвърли. Това са единствените играчки, които някога съм имала, носех ги в раницата си така, че главите им да се подават навън, за да могат да дишат.

Тишина. Дъхът драска гърлото ѝ.

– Тя ме научи да гледам на ръка – продължих аз. – И на Таро, и на чаени листа, и на руни. Все още пазя тестето ѝ в една кутия горе. Не го използвам често, и това едва ли е доказателство, но е всичко, което ми е останало от нея...

Сега жената ме гледаше зяпнала, устните ѝ разкривени в емоция, която бе твърде сложна, за да се опише.

– Тя казваше, че вие не бихте могли да се грижите за мен. И не сте знаели какво да правите. Но запази талисмана и картите Таро, както и изрезките от вестниците, и преди да умре, мисля, че искаше да ми каже, но тогава не ѝ повярвах – не исках да ѝ повярвам.

– Обичах да пея една песен. Приспивна песен. Помниш ли?

Замълчах за момент. Бях на осемнайсет месеца. Възможно ли е да си спомням такова нещо?

Но изведнъж нахлу в паметта ми. Приспивната песен, която винаги пеехме, за да обърнем вятъра, песента, която успокоява Достопочтените:

Ей го вятъра благ,

вятърко, вика ме мойта мила;

ей го вятъра благ,

моята мила ме чака, знам.

Тогава жената отвори уста и извика – мощен, разкъсван от надежда вик, който проряза въздуха като пляскащи криле.

– Това е. О, да, това е... – гласът ѝ затрепери безпомощно и тя политна към мен, разперила ръце като давещо се дете.

Подхванах я – иначе щеше да падне – и ме облъхна ухание на стари виолетки и отдавна необличани дрехи, на нафталин и паста за зъби, на пудра и прах, толкова абсурдно несъвместими с познатото ухание на сандалово дърво на майка ми, че единственото, което можех да сторя, бе да сдържа сълзите си.

– Виан – каза тя. – Моята Виан.

И аз я прегърнах, както бях прегръщала майка си в дните и седмиците преди нейната смърт, зашепнах ѝ тихи успокоителни думи, които тя не чуваше, но които все пак я утешиха, и накрая се разрида, захлипа като човек, видял повече, отколкото могат да понесат очите му, почувствал повече, отколкото може да издържи сърцето му...

Търпеливо я изчаках да се успокои. Скоро раздиращите звуци в гърлото ѝ стихнаха до едва чуто хлипане и лицето ѝ, размазано от струйките сълзи, се обърна към кръга на гостите. Дълго време никой не помръдна. Някои неща трудно се понасят и тази жена в оголената си мъка ги отблъсна, сякаш деца се бяха натъкнали на умиращо на пътя диво животно.

Никой не ѝ предложи носна кърпа.

Никой не я погледна в очите.

Никой не продума.

После – и за моя изненада – мадам Люзерон стана на крака и заговори с кристалния си глас:

– Горкичката, знам как се чувствате.

– Нима? – очите на мадам представляваха мозайка от сълзи.

– Ами, как да ви кажа, аз изгубих сина си. – Тя сложи ръка на рамото на госпожата и я поведе към близкия фотьойл. – Преживяхте шок. Пийнете шампанско. Покойният ми съпруг казваше, че шампанското има лечебни свойства.

Мадам Кайу се усмихна вяло.

– Много сте мила, госпожо...

– Елоиз. А вие сте...?

– Мишел.

Значи така се казва майка ми – Мишел.

Поне мога да продължа да се казвам Виан, помислих си и се разтреперих толкова силно, че едва не рухнах.

– Добре ли си? – загрижено попита Нико.

Кимнах и се помъчих да се усмихна.

– Май и ти имаш нужда от някакво лекарство – каза той и ми подаде чаша коняк. Изглеждаше толкова настоятелен и толкова нелеп с перуката си на Анри IV и коприненото си палто с петелки, че започнах да плача – знам, че звучи абсурдно – и за известно време напълно забравих за сцената, прекъсната от разказа на Мишел.

Но Тиери не я беше забравил. Беше пиян, но не дотам, че да забрави какво го бе накарало да проследи Рижия до тук. Беше дошъл да търси Виан Роше и накрая я бе намерил, не както си го беше представял, но все пак тук, в лагера на врага...

– Значи ти си Виан Роше – гласът му беше монотонен. Очите му бяха като главички на карфици, забодени в червено тесто.

Кимнах.

– Някога бях. Но нямам нищо общо с осребряването на онези чекове...

Той ме прекъсна.

– Това не ме интересува. Важното е, че ти ме излъга. Излъга. Мен – той поклати гневно глава, но в жеста му имаше нещо жалко, сякаш не можеше да повярва, че животът за пореден път не е отговорил на високите му изисквания за съвършенство.

– Исках да се оженя за теб – в гласа му вече се долавяше самосъжаление. – Бях готов да ти осигуря дом – на теб и на децата ти. Деца от друг мъж. Едното от тях... хм... така де, погледни го само. – Той стрелна с поглед Розет в маймунския ѝ костюм и устните му се разтеглиха в познатата гримаса. – Погледни я. Та тя е същинско животно. Пълзи на четири крака. Дори не може да говори. Но аз бях готов да се грижа и за нея – щях да повикам най-добрите специалисти в Европа, за да се заемат със случая. Заради теб, Ян. Защото те обичах.

– Обичал си я? – възкликна Рижия.

Всички го погледнаха.

Беше се облегнал на рамката на кухненската врата, пъхнал ръце в джобовете, с блеснали очи. Беше разкопчал костюма си на Дядо Коледа и отдолу се виждаше, че е облечен изцяло в черно, и цветовете толкова ми напомниха за Свирача от Хамелн, че едва си поех дъх. И той заговори с онзи свой гневен, дрезгав глас – Рижия, който ненавижда тълпите, избягва всякакви сцени и никога, никога не държи речи...

– Обичаш я? – повтори той. – Та ти изобщо не я познаваш. Любимите ѝ сладки са "просячетата", любимият ѝ цвят е яркочервено. Любимият ѝ аромат – мимоза. Плува като риба. Ненавижда черни обувки. Обича морето. Има белег на левия хълбок, получен при падане от полски товарен влак. Не иска да има къдрава коса, макар че това е страхотно. Харесва "Бийтълс", но не и "Стоунс". Някога крадяла менюта от ресторанти, понеже не можела да си позволи да се храни там. И е най-добрата майка, която познавам... – Рижия млъкна. – И не се нуждае от твоята благотворителност. Колкото до Розет... – Той я вдигна и я прегърна така, че лицето ѝ почти докосваше неговото. – Тя не е "случай". Тя е съвършена.

В първия момент Тиери изглеждаше смутен. После изведнъж като че ли разбра. Лицето му помръкна, очите му се плъзнаха от Рижия към Розет, от Розет към Рижия. Истината не можеше да се отрече: личицето на Розет не беше толкова ъгловато, косата ѝ бе по-светло рижава, но имаше неговите очи и неговата подигравателна усмивка, и в този момент не можеше да има никакво съмнение...

Тиери се завъртя на токовете си – ловка маневра, леко опорочена от факта, че забърса масата с хълбок и една чаша от шампанско падна на пода, обсипвайки плочките с диамантени късчета. Но когато мадам Люзерон я вдигна...

– Ей, какъв късмет – обади се Нико. – Бях готов да се закълна, че я чух да...

Госпожата ме изгледа заинтригувана.

– Явно е късмет.

Също като синята стъклена чиния, която изпуснах преди време, само че сега вече не ме е страх. Погледнах Розет, сгушена в прегръдките на баща си, и това, което почувствах, не беше слисване, нито страх, нито тревога, а завладяващо чувство на гордост...

– Е, радвай се, докато можеш. – Тиери вече беше на вратата, огромен в червения си костюм. – Защото точно в този момент аз ти давам предизвестие. Тримесечно, както е според договора, след което затварям – той ме изгледа с победоносна злоба. – Какво, нима си мислеше, че ще останеш след всичко, което се случи? Това място е мое, ако случайно си забравила, и аз имам планове за него, в които ти не влизаш. Забавлявай се със сладкарницата си. До Великден няма да остане и следа от вас.

Е, не се случваше за пръв път някой да го каже. Със затръшването на вратата зад него аз усетих не страх, а нов, изненадващ прилив на гордост. Най-лошото беше факт и ние го преживяхме. Променливият вятър пак бе победил, но този път аз не се чувствах победена. Напротив, бях въодушевена, готова да се изправя лице в лице дори с Фурните...

Тогава ме осени ужасна мисъл. Скочих внезапно, огледах се. Разговорът се беше възобновил, отначало колебливо, но постепенно се оживяваше. Мадам Люзерон сипваше шампанско. Нико подхвана разговор с Мишел. Попол флиртуваше с мадам Пино. Доколкото успях да чуя, общото мнение беше, че Тиери е пиян, че всичките му заплахи са просто празни приказки, които ще бъдат забравени до следващата седмица, защото сладкарницата е част от Монмартър и не може да изчезне, както не можа да изчезне и "Льо Пти Пенсон"...

Но някой липсваше. Зози я нямаше.

И не се виждаше и следа от Анук.

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 23.15 ч.

ТОЛКОВА  ВРЕМЕ МИНА, ОТКАКТО ЗА  ПОСЛЕДНО ВИДЯХ Чехълчо. Почти бях забравила какво е да подскача наоколо, да ме наблюдава с черните си като мъниста очи, да седи топличък на коляното ми или на възглавницата ми късно през нощта, за да ме пази от Черния призрак. Но Зози вече е на вратата и трябва да уловим Променливия вятър...

Викам Чехълчо със сянката на гласа си. Не мога да тръгна без него. Но той не идва, само седи край печката, помръдва с мустаци и ме наблюдава, и е странно, но не си спомням някога да съм го виждала по-ясно, всяко косъмче, всеки мустак, окъпан в светлината. Долавям и ухание, което се надига от тенджерата...

Най-обикновен шоколад, казвам си. Но мирише някак по-различно. Като шоколада, който пиех някога като дете, с много каймак, горещ, с шоколадови стърготини, канела и лъжичка за разбъркване.

– Е? – пита ме тя. – Идваш ли или не?

Пак викам Чехълчо. Но той пак не ме чува. Разбира се, че искам да замина, да видя всички онези места, за които тя говори, да яхна вятъра, да бъдем неустоими – но Чехълчо седи до медната тенджера и аз просто не мога да откъсна очи от него.

Знам, че е просто въображаем приятел, а ето я Зози, съвсем истинска и жива, но има нещо, което трябва да си припомня, една приказка, която мама обичаше да разказва, за момчето, което продало сянката си...

– Хайде, Анук – гласът ѝ става груб. В кухнята нахлува студен вятър, по прага и по обувките ѝ има сняг. Вътре в магазина се надига внезапна глъчка, подушвам шоколада и чувам мама да ме вика...

Но Зози ме хваща за ръката и ме измъква през отворената задна врата. Чувам как снегът скърца под обувките ми, студената нощ се промъква под наметалото ми...

Чехълчо! – провиквам се за последно.

Най-после той идва при мен – сянка върху снега. За миг зървам лицето ѝ не през Димящото огледало, а през сянката на Чехълчо – лице на непозната, изобщо не на Зози, разкривено и огънато като ръждив метал, и старо, старо като на най-старата баба на света, и вместо червена рокля като на мама тя носи пола от човешки сърца, и обувките ѝ са кървави на пухкавия сняг...

Аз крещя и се опитвам да се изтръгна от ръката ѝ.

Тя се е вкопчила в мен със знака на Едно Ягуар, чувам я как говори, че всичко ще бъде наред, че не бива да се страхувам, че тя ме е избрала, че ме иска, че има нужда от мен, че никой друг няма да разбере...

И знам, че не мога да я спра. Трябва да тръгна. Стигнах твърде далеч, моята магия е нищо в сравнение с нейната – но ароматът на шоколад все още е толкова силен, като уханието на гора след дъжд, и изведнъж виждам нещо друго, мъглява картина в съзнанието ми. Виждам момиче, само с две-три години по-малко от мен. Намира се в някакъв магазин, пред него има черна кутия като ковчега талисман от гривната на Зози...

– Анук!

Разпознавам гласа на мама. Но не я виждам. Прекалено далеч е. А Зози ме дърпа в тъмното и краката ми я следват в снега. И малкото момиче се кани да отвори кутията, и вътре има нещо ужасно, и ако знаех какво е, бих могла да я спра...

Излизаме срещу сладкарницата. Стоим в ъгъла на площад "Де Фо Монейор", с лице към калдъръмената улица. Там има улична лампа, която осветява снега, и сенките ни се протягат чак до стълбите. Виждам мама с крайчеца на окото си, гледа към площада. Сякаш е на сто километра разстояние, но всъщност няма как да е много далеч. Там са Рижия и Розет, и Жан-Лy, и Нико, и лицата им са някак далечни, все едно ги гледам през телескоп.

Вратата се отваря. Мама излиза.

Чувам гласа на Нико отдалеч, казва: "Какво, по дяволите, е това?"

Зад тях ромонът на гласовете се губи в пелена от статично електричество.

Надига се вятър. Хуракан – мама по никакъв начин не може да му се противопостави, макар да виждам, че се опитва. Изглежда съвсем спокойна. Почти усмихната. И се питам как аз или някой друг би могъл да си помисли, че изобщо може да прилича на Зози...

Зози ми се усмихва хищнически.

– Последна проява на дух? – възкликва тя. – Малко е късно, Виан. Аз спечелих играта.

– Нищо не си спечелила – отвръща мама. – Такива като теб никога не печелят. Може да се заблуждаваш, че си спечелила, но победата ти винаги е празна.

Зози оголва зъби.

– Ти пък откъде знаеш? Малката ме последва по собствена воля.

Мама не ѝ обръща внимание.

– Анук. Ела тук.

Но аз съм прикована към петното замръзнала светлина. Искам да помръдна – но има още нещо, шепот, като заледена кука за риболов в сърцето ми, която ме дърпа в обратната посока.

Твърде късно е. Ти направи своя избор. Хуракан няма да утихне...

– Моля те, Зози. Искам да се прибера у дома...

У дома ли? Къде е у дома? Убийците нямат дом, Нану. Убийците се носят с Хуракан...

– Но аз не съм убиец...

Нима? Нима не си?

Смехът ѝ е като тебешир, потрепващ по дъска.

– Пусни ме! – крещя аз.

Тя продължава да се залива от смях. Очите ѝ са горящи въглени, устата – бодлива тел, и аз се чудя как изобщо съм я мислила за хубава. Вони на умрели раци и бензин. Ръцете ѝ са връзка кокали, косата ѝ – гнили водорасли. Гласът ѝ е нощта, вятърът и аз чувам колко е гладна, как иска да ме погълне цялата...

Тогава мама заговорва. Съвсем спокойно. Цветовете ѝ са като Северното сияние, по-ярки от "Шанз-Елизе", тя щраква с пръсти към Зози с премерен жест, който ми е до болка познат...

Къш-къш, махни се!

Зози се усмихва със съжаление. Нанизът от сърца около кръста ѝ се подмята и подрусва като поличка на мажоретка.

Къш-къш, махни се! Мама вдига ръка втори път и сега виждам как през площада към Зози се стрелва миниатюрна искра като въгленче от огън.

Зози пак се усмихва.

– Само толкова ли можеш? – възкликва тя. – Домашни трикове и заклинания, каквито може да научи и дете? Колко жалко за уменията ти, Виан. А можеше да яхнеш вятъра заедно с нас. Но някои хора са твърде стари, за да се променят. А други просто се страхуват от свободата...

Тя пристъпва към мама и изведнъж пак се променя. Разбира се, това е магия, но сега е красива и дори аз не мога да откъсна очи от нея. Наниза от сърца вече го няма; тя е почти гола, само с поличка от висулки като от нефрит и много златни накити. Кожата ѝ е с цвят на мляко с какао, устата ѝ е като разрязан нар, тя се усмихва на мама и казва...

– Защо не дойдеш с нас, Виан? Все още има време. Нас трите... нищо не може да ни спре. Ще бъдем по-силни от Достопочтените. По-силни от Хуракан. Ще бъдем удивителни, Виан. Неотразими. Ще продаваме съблазни и сладки сънища не само тук, но и навсякъде. С твоите шоколадови бонбони ще превземем света. Ще продаваме във всички краища на планетата. Всички ще те обичат, Виан, ще промениш живота на милиони хора...

Мама трепва. Къш-къш, махни се! Но вече не го прави от все сърце: искрицата угасва още преди да е прекосила и половината площад. Пристъпва към Зози – сега е едва на три-четири метра от нея, цветовете ѝ ги няма, сякаш е потънала в някакъв сън...

Искам да ѝ кажа, че всичко е илюзия, че магията на Зози е като евтино великденско яйце – отвън излъскано до блясък, но отвориш ли го, вътре няма да намериш нищо – и тогава си спомням какво ми показа Чехълчо: момиченцето и магазина, и черната кутия, и бабата, която седи и се хили като маскиран вълк...

И внезапно възвърнах гласа си и закрещях с все сила, без да съм напълно сигурна в смисъла на думите, но знаех, че това са силни думи, заклинателни слова, предназначени да възпрат зимния вятър...

– Зози! – крещя аз.

Тя ме поглежда.

– Какво имаше в черната пинята?

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 23.25 ч.

ТОВА РАЗВАЛИ МАГИЯТА. ТЯ СПРЯ. ПОГЛЕДНА МЕ. Направи няколко крачки в снега, долепи лице до моето. Ясно усещах вонята на умрели раци, но не мигнах, нито извърнах глава.

– Как смееш да ме питаш това? – изрева Зози.

Едва удържах на погледа ѝ. Лицето ѝ се промени и тя отново придоби страховит вид: устата ѝ бе пещера мъхнати зъби. Сребърната гривна на китката ѝ приличаше на гривна от черепи, от наниза сърца на полата ѝ капеше кръв завеса от кръв върху натрупалия сняг. Всяваше ужас, но я беше страх, а зад нея мама наблюдаваше с особена усмивка на лицето, сякаш разбираше далеч повече от мен, кой знае как...

Тя ми кимна едва забележимо.

Повторих магическите думи:

– Какво имаше в черната пинята?

– Мислех, че сме приятелки, Нану – каза Зози. Внезапно пак се бе преобразила в Зози, онази предишната Зози с бонбонените обувки, с алената пола и коса на розови кичури, с подрънкващи разноцветни мъниста. Изглеждаше толкова истинска и толкова позната, че сърцето ми се свиваше да я гледам толкова тъжна. Ръката ми на рамото ѝ трепереше, а очите ѝ се пълнеха със сълзи, докато шепнеше...

– Моля те... о, Нану, моля те, не ме карай да ти казвам...

Майка ми беше на два метра от нас. Зад нея на площада бяха Жан-Лy, Рижия, Нико, мадам Люзерон, Алис и цветовете им бяха като фойерверки на четиринайсети юли – целите в златно, сребристо и червено...

Долових неочакван аромат на шоколад, долетял през отворената врата, и си помислих за медната тенджера на печката, димът, който се издигаше от нея, протягаше към мен призрачни пръсти, и гласът, който бях почти сигурна, че чувам, гласът на майка ми молеше: "Опитай ме, вкуси ме..."

Изредих мислено всичките пъти, когато тя ми бе предлагала горещ шоколад, а аз бях отказвала. Не защото не обичам, а защото изпитвах гняв, че тя се променя, защото ме беше яд за онова, което ни се случваше, и защото исках да ѝ го върна, да я накарам да разбере, че съм различна...

Не е виновна Зози, помислих си. Зози е само огледалото, което ни показва каквото искаме да видим. Нашите надежди, нашата омраза, нашата суета. Но вгледаш ли се в него, виждаш, че огледалото е просто парче стъкло...

За трети път изрекох с най-ясния си глас:

– Какво имаше в черната пинята?

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 23.30 ч.

ВЕЧЕ ГО ВИЖДАМ ТОЛКОВА ЯСНО, КАТО КАРТИНКИ НА карти Таро. Тъмният магазин, черепите по лавиците, момичето; бабата, която седи там и на древното ѝ лице е изписана ужасяваща алчност.

Знам, че и Анук го вижда. Вече дори Зози го вижда и лицето ѝ продължава да се променя, от старо става младо, от Зози става Кралицата на Сърцата, устата ѝ се гърчи от презрение към нерешителност и накрая в първичен страх. А ето че сега е едва деветгодишна, момиче в маскараден костюм със сребърна гривна на ръката.

– Искаш да разбереш какво имаше вътре? Наистина ли искаш да знаеш? – пита тя.

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 23.30 ч.

ЗНАЧИ НАИСТИНА ТЕ ИНТЕРЕСУВА, АНУК?

Да ти кажа ли какво видях?

Какво очаквах, това питаш? Може би сладкиши или близалки, шоколадови черепи, нанизи от захаросани зъби, всичките натруфени, безвкусни лакомства за Деня на мъртвите, готови да изригнат от черната пинята като фонтан от черни конфети?

Или нещо друго, някакво окултно откровение, поглед към Бога, намек за отвъдното, може би уверение, че мъртвите са още тук, гости на нашата трапеза, заспали неспокоен сън, пазители на важна тайна, която един ден ще бъде разкрита и на нас, останалите?

Нима това не е желанието на всички нас? Да повярваме, че Христос е възкръснал от мъртвите; че ангелите ни пазят; че рибата в петък понякога е свещена храна, а друг път – смъртен грях; че има значение дали ще падне врабче или една-две кули, или дори цяла раса, унищожена в името на едно или друго измамно божество, трудно различимо сред поредицата Истинни Божества – ха! – Боже, що за глупави същества са смъртните и смешното е че всички ние сме глупаци дори за самите божества, защото въпреки милионите, убити в тяхно име, въпреки всичките молитви и саможертви, войни и откровения, кой наистина си спомня Древните – Тлалок и Коатликуе, и Кецалкоатл, и дори лакомата Миктлансиуатл – храмовете им са превърнати в "паметници на културата", камъните им са преобърнати, пирамидите им – обрасли с трева, всички са се изгубили във времето като кръв в пясъка.

И какво ни е грижа, Анук, ако след сто години "Сакре Кьор" бъде превърната в джамия или в синагога, или в нещо съвсем друго? Защото дотогава всички ние ще сме пръст освен Този, който винаги е, който гради пирамиди, издига храмове, създава мъченици, композира прекрасна музика, отрича логиката, възхвалява смирените, приема душите в Рая, казва какво да носим, наказва неверниците, изписва Сикстинската капела, кара младежи да умират за вярата, взривява хора с дистанционно, обещава много, дава малко, не се страхува от никого и никога не умира, защото страхът от Смъртта е много по-велик от честта, добротата, вярата или любовта...

И така, обратно към въпроса. За какво ставаше дума...?

А, да, за черната пинята.

Мислиш, че съм намерила отговора вътре?

Съжалявам, съкровище. Пак си помисли.

Интересува те какво видях вътре, така ли, Анук?

Нищо. Това беше. Едно голямо нищо.

Никакви отговори, никакви категорични обяснения, нямаше отплата, нито истина. Само въздух: от черната пинята лъхна застоял въздух като утринен полъх след многовековен сън.

– Нищото е най-лошото от всичко, Анук. Никакъв смисъл, никакво послание, никакви демони, никакви богове. Умираш – и нищо. Съвсем нищо.

Тя ме гледа с онези свои тъмни очи.

– Грешиш – казва, – все нещо има.

– Моля? Наистина ли мислиш, че за теб има нещо тук? Помисли си. Сладкарницата? Тиери ще те изгони преди Великден. Като всеки разочарован мъж той е отмъстителен. След четири месеца ще се озовеш там, откъдето си тръгнала – ще останете трите без пукната пара и на пътя.

Заблуждаваш се, че ще имаш Виан? Няма да стане, разбери го. Тя не притежава смелостта да бъде самата себе си, камо ли да ти бъде майка. Заблуждаваш се, че ще имаш Рижия? Не разчитай на това. Той е най-големият лъжец от всички. Помоли го да ти покаже лодката си, Анук. Поискай да разгледаш скъпоценната му лодка...

Губя я и го усещам. Гледа ме без страх в очите. Вместо това има нещо, което не мога да разгадая точно...

Съжаление? Не. Не би посмяла.

– Сигурно е много самотно, Зози.

– Самотно ли? – сопвам ѝ се аз.

– Да си ти.

Нададох безмълвен вой на ярост. Ловният вик на Едно Ягуар, на Черния Тецкатлипока в най-ужасния му облик. Но малката не трепна. Само ми се усмихна и ме хвана за ръката.

– Въпреки всичките сърца, които си събрала – каза тя,

– Все още нямаш свое. Затова ли ти трябвах аз? За да не бъдеш повече сама?

Гледам я безмълвна, вече с възмущение. Нима Свирачът от Хамелн краде деца, подтикван от любов? Нима Големият лош вълк подмамва Червената шапчица, воден от криворазбрана нужда от компания? Аз съм Тази, която яде сърца, глупаво дете; аз съм Страхът от смъртта; аз съм Злата вещица; аз съм най-зловещата приказка и не смей да изпитваш съжаление към мен...

Отблъснах я. Не искаше да си тръгне. Посегна да ме хване за ръката и изведнъж, не питайте защо, усетих страх...

Наречете го предупреждение. Наречете го пристъп, предизвикан от въодушевление, шампанско и прекалено много пулке. Но изведнъж плувнах в студена пот, гръдта ми се стегна, задишах на пресекулки. Пулке е непредвидимо питие. При някои изостря силно чувствителността, погледът може да се избистри, но може и да предизвика делириум, да подтикне човек към прибързани действия, да го накара да разкрие повече от себе си, отколкото е препоръчително за такива като мен.

Сега вече прозрях истината: в порива си да отведа детето аз бях допуснала неволна грешка: бях разкрила истинското си лице и настъпилата от това близост се оказа смущаваща, неописуема, жестока като гладно куче.

– Пусни ме!

Анук само се усмихна.

И ето че през тялото ми премина тръпка на паника, аз се отдръпнах с всичка сила. Анук се подхлъзна и падна на снега и дори тогава видях как ме гледа с очи, изпълнени със съжаление...

Идва момент, когато дори най-добрите от нас трябва да сложат край и да избягат. Ще има и други, казвам си, нови градове, нови предизвикателства, нови дарове. Но днес никой няма да бъде ограбен.

Най-малкото аз.

Тичам напосоки през снега, подхлъзвам се по паважа, неудържима в порива си да избягам, изгубена във вятъра откъм хълма, който се надига като шепот от черен дим над Париж, запътил се кой знае накъде...

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, 23.35 ч.

ПРИГОТВИХ ТЕНДЖЕРА ШОКОЛАД. ВИНАГИ ГО ПРАВЯ, когато съм напрегната. Необичайната сцена, разиграла се пред магазина, разтърси всички ни. Сигурно е от светлината, каза Нико: снегът придава на светлината странен вид, или от виното, или от храната...

Нека си вярва. Нека и останалите вярват, а аз отвеждам треперещата Анук на топло в сладкарницата и ѝ сипвам горещ шоколад.

– Внимавай, Нану, горещ е.

Минаха четири години, откакто за последен път е пила от моя горещ шоколад. Но сега го гълта, без да роптае. Увита в одеяло, тя почти се унесе в сън; не може да ни разкаже какво е видяла за тези няколко минути отвън на снега, нито може да обясни изчезването на Зози, нито особеното усещане, което ме бе обзело – сякаш чувах гласовете им някъде много отдалеч.

Отвън Нико е намерил нещо.

– Ей, приятели, загубила си е обувката – той изтупва топящия се сняг от ботушите си и слага обувката на масата помежду ни. – А! Шоколад. Чудесно!

Сипва си пълна чаша.

Междувременно Анук е взела обувката. Една-единствена обувка от пищно червено кадифе, с високо токче, заострен нос, цялата в символи и знаци, подходящи за бягаща авантюристка...

Пробвай ме, казва обувката.

Пробвай ме, опитай ме.

За секунда Анук се замисля. После пуска обувката на пода.

– Не знаете ли, че е лош късмет да се оставят обувки на масата?

Аз скришом се усмихвам.

– Наближава полунощ – казвам ѝ. – Готова ли си да си отвориш подаръците?

За моя изненада Рижия клати глава.

– За малко да забравя. Става късно. Ако побързаме, ще има време.

– Време за какво?

– Изненада.

– По-хубава от подаръците ли? – пита Анук.

– Ще трябва да се убедиш сама – усмихва се широко Рижия.

Понеделник, 24 декември

Бъдни вечер, полунощ

КЕЯТ "АРСЕНАЛ" Е НА ДЕСЕТ МИНУТИ ПЕША ОТ ПЛОЩА- да на Бастилията. Взимаме последното метро от "Питал" и пристигаме броени минути преди дванайсет. Дотогава облаците почти са се разнесли и се виждат късчета звездно небе, опасани с оранжево и златисто. Едва доловим аромат на пушек се носи във въздуха и в призрачното сияние на навалелия сняг се издигат бледите кули на "Нотър Дам".

– Какво правим тук? – питам аз.

Рижия се усмихва и слага пръст на устните си. Прегърнал е Розет, която изглежда съвсем будна, наблюдава всичко ококорена, с любопитството на дете, което отдавна би трябвало да е в леглото и сега се наслаждава активно на всяка минутка от случващото се. Анук също изглежда бодра, макар че по лицето ѝ е изписано напрежение, което ме кара да мисля, че събитията на площад "Де Фо Монейор" не са окончателно отминали. Повечето от гостите ни са останали на Монмартър, но Мишел е с нас, следва ни едва ли не уплашено, сякаш някой би могъл да си помисли, че няма работа тук. От време на време ме докосва по рамото уж случайно или гали Розет по косицата, гледа ѝ ръчичките, сякаш очаква да намери нещо там – белег, петънце, – за да докаже на самата себе си, че всичко това се случва наистина.

– Искаш ли да подържиш Розет?

Без да каже и дума, Мишел клати глава. Всъщност не съм я чула да говори, откакто ѝ разкрих коя съм. Трийсет години скръб и копнеж са придали на лицето ѝ изражение на нещо твърде често сгъвано и мачкано; сякаш не е свикнала да се усмихва, но решава да опита, все едно пробва дреха, за която е убедена, че няма да ѝ стане.

– Опитваш се да преодолееш загубата – каза тя. – И не знаеш как да преодолееш обратното.

Аз ѝ кимнах.

– Знам. Ще се справим.

Тя се усмихна – по-успешно от преди, даже очите ѝ блеснаха.

– Вече не се съмнявам – каза, като хвана ръката ми. – Имам чувството, че е семейна черта.

И точно тогава изригнаха първите фойерверки – дъжд от хризантеми над реката. Последва още един, по-далеч, и друг, и друг изящно разцъфнаха над Сена в арабески от зелено и златно.

– Полунощ. Весела Коледа! – каза Рижия.

Фойерверките почти не се чуваха, заглушени от разстоянието, както и от снега. Продължиха още десетина минути

– Искрящи паяжини и устремени към небето букети, звезди и кръгчета огън в синьо и сребристо, и алено, и розово, всички сякаш си правеха безмълвни знаци по цялото небе между "Нотър Дам" и площад "Конкорд".

Мишел ги гледаше, лицето ѝ бе озарено не само от блясъка на фойерверките. Розет ръкомахаше като обезумяла, преливаща от радост, а насладата на Анук бе някак тържествена.

– Никога не съм получавала по-хубав подарък – каза тя.

– Има и още – обади се Рижия. – Последвайте ме.

Спуснахме се по "Булевар дьо ла Бастий‘ към кея "Арсенал", където плавателни съдове от всякакви размери стоят закотвени на сигурно място, встрани от надигащата се и спадаща Сена.

– Тя каза, че нямаш лодка. – Анук за пръв път споменаваше Зози след случилото се пред "Льо Роше дьо Монмартър".

Рижия се ухили.

– Виж сама – и посочи към "Пон Морлан".

Анук стоеше, повдигната на пръсти, ококорена.

– Коя е твоята?

– Не можеш ли да познаеш?

***

При "Арсенал" има закотвени и по-внушителни речни кораби. Пристанището може да приеме съдове с дължина до двайсет и пет метра, а тази лодка е може би на половината на тях. Стара е, от тук се вижда, строена повече за удобство, отколкото за да развива скорост, формата ѝ е старовремска, не е толкова елегантна като околните, корпусът ѝ е от масивно дърво, а не от съвременно фибростъкло.

И въпреки това лодката на Рижия си личи веднага. Дори от разстояние има нещо в нея – формата ѝ, ярко боядисаният корпус, растенията в саксии, струпани на кърмата, стъкленият покрив, през който се виждат звездите...

– Това ли е твоята лодка? – пита Анук.

– Харесва ли ти? Не си видяла всичко. Почакай – Рижия се спуска по стълбите към лодката, привързана при моста.

За миг се скрива от погледите ни. После се вижда огънче от кибритена клечка. Появява се светлина. Запалена е свещ. Пламъчето се премества и корабчето оживява, огряно от свещи – на палубата, на покрива, на стъпалата, по первазите и парапетите, от кърмата до носа. Десетки, дори стотици свещи, трепкащи в буркани, върху чинийки, надничащи от консервни кутии и саксии, докато лодката на Рижия засиява като торта за рожден ден и сега вече виждаме онова, което до момента бяхме пропуснали: навеса, прозореца, надписа на покрива...

Той ни прави знак с ръка да се приближим. Анук не бърза, стиснала ме е за ръката, усещам, че трепери. Почти не се изненадвам да видя Чехълчо в сенките около краката ни, но не различавам ли и още нещо, с дълга опашка, движи се на големи подскоци, следва плътно Чехълчо?

– Харесва ли ви? – пита Рижия.

Засега свещите са напълно достатъчни: малко чудо, отразено в хиляди мънички точки светлина по спокойната водна повърхност. Очите на Розет се изпълват с тях, а Анук, която гледа и ме стиска за ръката, издава дълга и замечтана въздишка.

– Красиво е – отронва Мишел.

И наистина е така. Но не само...

– Това е сладкарница, нали?

Разбира се, виждам го. От табелата (все още небоядисана) над вратата до малката витринка, обрамчена със светлини, ми става ясно какъв е замисълът. Не мога дори да гадая колко време му е отнело да създаде това малко бижу

– Колко време и труд, и любов би могло да изисква подобно начинание...

Той ме наблюдава с ръце в джобовете. Погледът му е леко напрегнат.

– Като го купих, беше развалина. Изсуших го, постегнах го. И оттогава работя по него. Изплащах го близо четири години. Но винаги съм си мислил, че един ден може би...

Устните ми върху неговите не му позволяват да продължи. Мирише на боя и барутен дим. Около нас греят свещи, Париж сияе под снега и последните фойерверки гаснат нейде в далечината оттатък Площада на Бастилията, и...

– Ей, вие, двамата, вземете си стая – обажда се Анук.

Но не ни е останал дъх, за да ѝ отвърнем.

Под "Пон Морлан" е тихо, докато лежим и гледаме горящите свещи. Мишел спи на една койка, Розет и Анук си делят друга, завили са се с наметалото на Анук, Чехълчо и Бам стоят на пост срещу евентуални лоши сънища.

Над нас стъкленият покрив разкрива небе, апокалиптично осеяно със звезди. В далечината шумът от движението може едва ли не да мине за песента на прибоя на самотен бряг.

Съзнавам, че е въпрос на елементарна магия. Ян Роше не би одобрила. Но магията си е наша, моя и негова, и той има вкус на шоколад и шампанско, и накрая ние се измъкваме от дрехите и лежим, преплели тела, под одеяло от звезди.

Оттатък водата се чува музика, почти разпознавам песента:

Ей го вятъра благ...

Но нищо не трепва.

Епилог

Вторник, 25 декември

Коледа

ПОРЕДНИЯТ ДЕН, ПОРЕДНИЯТ ПОДАРЪК, ПОРЕДНИЯТ ГРАД разтваря обятия. Е, Париж започна да губи свежестта си, така да се каже, пък и по това време на годината харесвам Ню Йорк. Жалко за Анук. Отдавам го на липсата на опит.

Що се отнася до майка ѝ – е, тя имаше своя шанс. Може би за кратко ще има неприятности. Особено Тиери ще се опита да докаже обвинението в измама, макар че не бих се обзаложила, че ще успее да постигне нещо. В днешно време толкова често се случва да се краде самоличност – предполагам, че скоро ще го разбере, като прегледа банковите си сметки. Колкото до Франсоаз Лавери, има твърде много хора, готови да се закълнат, че по онова време Виан Роше е била на Монмартър.

А сега напред, към нови пасбища. В Ню Йорк се получава толкова поща и от само себе си се разбира, че част от писмата се губят. Имена, адреси, кредитни карти – да не споменаваме банковите данни, последните предупреждения, членствата в спортни клубове, автобиографиите, цялата информация, от която е изтъкан животът на човек и която само чака да бъде събрана от някой по-предприемчив...

Коя съм аз сега? Коя бих могла да бъда? Може би жената, с която ще се сблъскате на улицата. Може би стоя зад вас на опашката в магазина. Или съм новата ви най-добра приятелка. Мога да бъда всеки. Дори вас...

Аз съм свободен дух, не го забравяйте...

И ходя накъдето ме отвее вятърът.

БЛАГОДАРНОСТИ

Още веднъж сърдечни благодарности на всички, които подкрепяха тази книга от прохождането до високите токове. На Серафина Кларк, Дженифър Лутлън, Брай Бъркман и Питър Робинсън; на моя великолепен редактор Франческа Ливърсидж; на Клеър Уорд за прекрасния дизайн на корицата; на превъзходния ми рекламен агент Луиз Пейдж-Лънд и на всичките ми приятели в "Трансуърлд", Лондон. Много благодаря и на Лаура Гранди от Милано, и на Дженифър Брел, Лайза Галахър и на всички в "Харпърколинс", Ню Йорк. Благодаря още на секретарката си Ан Райли, на Марк Ричардс за поддръжката на уебсайта, на Кевин за грижите за всичко останало, на Анушка за многото енчиладас и "Убий Бил", на Джулс, лошата леля на Анушка, и на Кристофър, "нашия човек" в Лондон. Специални благодарности на търговеца Мартин Майърс, който тази Коледа спаси здравия ми разум, както и на всички местни дистрибутори, книгопродавци и читатели, благодарение на които книгите ми продължават да стоят по рафтовете.

КНИГИ ОТ СЪЩИЯ АВТОР

*

"Шоколад"

"Праскови за кюрето"

"Петте четвъртини на портокала"

"Къпиново вино"

"Крайбрежие"

"Блажени безумци"

"Спи, бледа сестро"

"Джентълмени и играчи"

"Истории оттук-оттам"

За книгата

Joanne Harris

THE LOLLIPOP SHOES

DOUBLEDAY

© Frogspawn Ltd, 2007

Джоан Xapuc

БОНБОНЕНИ

ОБУВКИ

2007 год.

© Магдалена Куцарова-Леви, превод

© Буян Филчев, художник на корицата

© Марта Владова , редактор

©Станка Митрополитска, коректор

печат ИНВЕСТПРЕС АД

© ИК "Прозорец" ЕООД,

тел. 029830485,

тел./факс 029830486

E-mail: office@prozoretz.com

всички права запазени

ISBN 978-954-733-539-4

Всички книги на ИК "Прозорец " можете да закупите

от фирмената книжарница:

ул. "Иван Асен II" № 39 тел. (02) 9441850

сканиране и обработки: buba – 2015 год.

Бележки под линия

1

Ден от свещения календар на ацтеките; в зависимост от деня, в който човек се ражда, той получава име съобразно този ден и го носи до седмата си година, след което получава друго име, избрано от жрец. Смята се, че името на деня на раждане символизира същността на човека. – Бел. Прев.

2

Mendiants (фр.) – вид шоколадови бонбони с много ядки и сушени плодове. – Бел. Прев.

3

Ароматна смола от корените на растението Ferula asafoetida. – Бел. Прев.

4

Вид растителна смола, от която се прави червено багрилно вещество. – Бел. Прев.

5

La Celeste Praline (фр.) – Небесната пралина. – Бел. Прев.

6

Santa Muerte (исп.) – Светата смърт. – Бел. Прев.

Content

Харис Джоан Бонбонени обувки

Джоан Харис   Бонбонени обувки (книга втора от триилогията Шоколад)

Част първа Смъртта

Част втора  Едно Ягуар

Част трета   Две Заек

Част четвърта Колелото на Съдбата

Част пета  Коледни пости

Част шеста Достопочтените

Част седма Кулата

Част осма Коледа

Епилог

БЛАГОДАРНОСТИ

КНИГИ ОТ СЪЩИЯ АВТОР

За книгата

Бележки под линия