Харис Джоан

Праскови за кюрето

Джоан Xapuc

Праскови за кюрето

(книга трета от триилогията Шоколад)

На баща ми, Боб Шорт,

който не допускаше хубав плод да изгние

Джоан Xapuc

Първа глава

Веднъж една жена ми каза, че четвърт милион писма годишно се доставят на мъртъвци само във Франция.

Не ми каза обаче, че понякога мъртвите отговарят.

Втора глава

Вторник, 10 август

Пристигна с вятъра на Рамазан. Разбира се, тогава не го знаех. Париж е ветровит през август, а от праха се образуват малки вихри като дервиши, които се плъзгат, помитат тротоарите и покриват клепачите и лицето с лъскави песъчинки. Слънцето се взира отгоре свирепо като сляпо бяло око и на никого не му се яде. Сега Париж е почти безлюден – има само туристи и хора като нас, които не могат да си позволят ваканция, реката вони, никъде няма сянка и човек е готов на всичко, само за да се разходи бос в полето или да седне под дърво в гората.

Рижия, разбира се, знае как стоят нещата. Рижия не е създаден за градски живот. Розет, когато се отегчи, прави пакости; аз правя шоколадови бонбони, които никой не купува, а Анук отива в интернет кафенето на "Рю дьо ла Пе", за да говори с приятелите си във Фейсбук, или се разхожда до гробището в Монмартър и наблюдава уличните котки, които се промъкват покрай вечните домове на мъртвите, докато слънцето се спуска като гилотина между късовете сянка.

Анук е на петнайсет. Как лети времето! Като парфюм в шишенце, който се изпарява толкова скришно, че когато отвориш да провериш, вместо достатъчно течност е останало единствено уханно петънце...

Как си, моя малка Анук? Какво се случва в странния ти малък свят? Щастлива ли си? Неспокойна? Доволна? Още колко такива дни ще имаме, преди да напуснеш орбитата ми завинаги, да се изстреляш като немирен сателит, да се изгубиш сред звездите?

Тези мисли съвсем не са нещо ново. Страхът ме сподиря като сянка още от раждането на Анук, но това лято нарасна, уголеми се чудовищно в жегата. Вероятно причината е майка ми, която изгубих – и която намерих преди четири години. Или е споменът за Зози дьо л’Алба, крадлата на сърца, която едва не ми отне всичко и която ми показа колко крехък може да бъде животът, колко лесно може да рухне кулата от карти и при най-лекия полъх.

Петнайсет. Петнайсет. На нейната възраст вече бях обиколила света. Майка ми умираше. Дом беше всяко място, където нощувахме. Не се бях сприятелявала с никого истински. А любовта... ами, любовта приличаше на факлите, които горят по терасите на кафенетата нощем – източник на мимолетна топлина, докосване, лице, зърнато наполовина в заревото на пламъка.

Надявам се, че Анук ще бъде различна. Вече е красива, въпреки че не го съзнава. Някой ден ще се влюби. И какво ще се случи с нас тогава? Все пак си казвам, че има време. Единственото момче в живота ѝ досега е приятелят ѝ Жан-Лу Рембо, от когото тя обикновено не се отделя, но този месец той трябваше да влезе в болница за поредната операция. Жан-Лу има вроден порок на сърцето. Анук не говори за това, но разбирам страха ѝ. Същият е като моя – прокрадваща се сянка, убеденост, че няма нищо трайно.

Понякога тя все още споменава Ланскене. Макар да е щастлива тук, Париж за нея е по-скоро спирка по все още неизвървян път, отколкото дом, където винаги ще се връща. Разбира се, една лодка не може да бъде дом, липсва ѝ убедителността на хоросана и камъка. И Анук с интригуващата носталгия, присъща на много младите, си спомня магазинчето за  шоколад срещу църквата – бонбонените багри, раираната тента, ръчно нарисуваната табела. Очите ѝ се изпълват с копнеж, когато говори за приятелите, които е оставила, за Жано Дру и Люк Клермон, за улиците, по които никой не се страхува да се разхожда посред нощ, и за входните врати, които никога не се заключват...

Знам, че не бива да се безпокоя толкова. Моята малка Анук е потайна, но за разлика от много свои приятели, все още харесва компанията на майка си. Все още сме добре. И си прекарваме хубаво. Само двете, сгушени в леглото с Чехълчо като мъгляво петно в ъгълчето на окото ми и с екрана на портативния телевизор, който хвърля трептящи тайнствени образи по затъмнените прозорци, докато Розет и Рижия седят на палубата и ловят звезди в тихата Сена.

Рижия се е отдал на бащинството. Наистина не съм очаквала  това. Но Розет – осемгодишна, одрала кожата му, – изглежда, е извикала у Рижия нещо, което нито Анук, нито аз сме подозирали. Всъщност понякога си мисля, че тя принадлежи повече на Рижия, отколкото на всеки друг, имат си таен език от сигнали, дюдюкания и подсвирвания, на който могат да си говорят с часове и който никой друг не разбира, дори аз.

Иначе моята малка Розет все още не говори много с никого, предпочита езика на знаците, който усвои като малка и владее съвършено. Харесва рисуването и математиката; решава судокуто на последната страница на "Монд" за броени минути и може да събира много числа, без дори да ги записва. Веднъж се опитахме да я изпратим на училище, но беше пълно фиаско. Училищата тук са прекалено големи и прекалено безлични, за да се справят със специален случай кат Розет. Сега Рижия я обучава и дори програмата му, която набляга на изкуствата, птичите звуци и игрите с числа, да е необичайна, изглежда, прави Розет щастлива. Разбира се, тя няма приятели – с изключение на Бам – и понякога я виждам да наблюдава с любопитен копнеж децата, които минават на път за училище. Като цяло, въпреки своята анонимност, Париж ни се отразява добре, но все пак понякога, в ден като този и аз като Анук и Розет искам нещо повече. Повече от лодка във воняща река, повече от този котел със спарен въздух, повече от тази гора от кули и остри върхове или от тясната кухничка, в която приготвям своя шоколад.

Повече. Ех, тази дума! Тази измамна дума, която изяжда живота, тази недоволница. Капката, от която прелива чашата. Изисква... какво точно?

Щастлива съм с живота, който имам. Щастлива съм с мъжа, когото обичам. Имам две прекрасни дъщери и работя това, което ми е писано. Не е бог знае какво, но помага да плащаме за пристана. Рижия пък се занимава със строителство и дърводелство и така се издържаме. Всичките ми приятели от Монмартър са тук: Алис и Нико, мадам Люзерон, Лоран от малкото кафене, Жан-Луи и Попол, художниците. Дори майка ми е наблизо, а толкова дълго смятах, че съм я изгубила...

Какво повече бих могла да желая?

Всичко започна преди няколко дни в кухнята на лодката. Правех трюфели. В тази жега само трюфелите оцеляват, всичко друго може да се развали или от охлаждането, или от топлината, която се пропива навсякъде. Разтопяваш кувертюрата на плоча, загряваш я внимателно на котлона, добавяш подправките, ванилия и кардамон. Изчакваш подходящия момент, който превръща обикновеното готвене в домашна магия.

Какво повече бих могла да поискам? Е, може би лек ветрец, съвсем лек, просто целувка по тила, където косата ми, небрежно прибрана, вече щипе заради лятната пот...

Лекичък ветрец. Какво? На кого би навредил?

И затова повиках вятъра – само мъничко. Топъл и закачлив лек полъх, който прави котките игриви и раздвижва облаците.

Вятърко хубав, вятърко мил,

вятърко хубав, любимият ме зове...

Наистина не беше много, само този нежен порив на вятъра и една омая, като усмивка във въздуха, която донася със себе си далечен аромат на цветен прашец, подправки и джинджифилов сладкиш. Исках само да претърся облаците по лятното небе, да донеса в своето кътче на света ухание от други места.

Вятърко хубав, вятърко мил...

По целия ляв бряг като пеперуди летяха опаковки от бонбони, а закачливият вятър подръпваше полите на жена, която пресичаше "Пон дез Ар", мюсюлманка с покривало за лицето, никаб, каквито напоследък се срещат често. Успях да зърна цветовете ѝ под дългата черна дреха и за миг си помислих, че виждам трептящо привидение в палещия въздух, докато сенките на поклащаните от вятъра дървета рисуваха шантави абстрактни форми върху прашната вода...

Вятърко хубав, вятърко мил...

Жената на моста погледна надолу към мен. Не можех да видя лицето ѝ, само очите, очертани с черно под никаба. Забелязах, че ме гледа, и се зачудих дали не я познавам. Вдигнах ръка и ѝ помахах. Помежду ни бяха Сена и усилващият се аромат на шоколад, понесъл се от отворения прозорец на кухнята.

Опитай ме. Вкуси ме. За миг си помислих, че непознатата ще ми махне в отговор. Тъмните очи се сведоха. Жената се извърна. И после отмина по моста – безлика жена, облечена в черно, – понесена от вятъра на Рамазан.

Трета глава

Петък, 13 август

Не се случва често да получиш писмо от мъртвец. Беше от Ланскене, всъщност писмо в писмото, доставено в пощенската станция (на лодките, разбира се, не пристигат писма) и донесено на лодката от Рижия, който всеки ден ходи за хляб.

– Това е просто писмо – каза той и сви рамене. – Не е задължително да означава нещо.

Но онзи вятър духаше цял ден и цяла нощ, а ние никога не сме имали доверие на вятъра. Днес беше бурен и променлив и вълнуваше тихата Сена. Розет беше игрива, упражняваше се да скача на кея и играеше с Бам край водата. Бам е невидимият приятел на Розет – макар невинаги да е невидим. Е, поне за нас. В дни като този дори клиентите понякога го виждат как наблюдава от другата страна на моста или виси на опашката си от някое дърво. Разбира се, Розет го вижда постоянно – но пък Розет е различна.

– Това е просто писмо – повтори Рижия. – Защо не го отвориш и не се увериш?

Овалвах последните трюфели, преди да ги наредя в кутии. И бездруго е трудно шоколадът да се съхранява при подходяща температура, а на лодка, при толкова малко пространство, е най-добре човек да се придържа към простите неща. Трюфелите се правят много лесно, а какаовият прах, в който се овалват, пречи на шоколада да се напука. Съхранявам ги под тезгяха, заедно с подносите с ръждясали стари инструменти – ключове и отвертки, гайки и болтове – като живи са, човек би се заклел, че са истински, а не шоколадови.

– Минаха осем години, откакто напуснахме това място –казах, овалвайки трюфел в дланта си. – Все пак от кого е? Не разпознавам почерка.

Рижия отвори плика. Той винаги прави най-простото нещо. Винаги действа импулсивно, размишленията не го засягат.

– От Люк Клермон.

– От малкия Люк? – Спомних си онзи непохватен юноша, който заеква. Сепнато осъзнах, че Люк трябва вече да е станал мъж. Рижия разгърна писмото и зачете:

Скъпи Виан и Анук,

Мина много време. Надявам се това писмо да стигне до вас. Както знаете, когато почина, баба остави всичко на мен, включително къщата, всички пари, които имаше, и плик, който не биваше да отварям преди двадесет и първия си рожден ден. Той беше през април, а в плика намерих това. Адресирано е до вас.

Рижия замлъкна. Обърнах се и видях в ръката му плик –обикновен, бял, малко пооръфан, белязан от изминалите години и от допира на живи ръце до мъртвата страница. А там се мъдреше името ми – с тъмно синкаво мастило и написано от ръката на Арманд, скована от артрит, властна, усърдна...

– Арманд – промълвих.

Скъпата ми стара приятелка. Колко странно — колко тъжно да получа вест от теб сега. Да строша печата, станал ронлив с времето, и да отворя плика, който сигурно си облизала така, както облизваше чаената лъжичка в чашата си с шоколад – радостно, лакомо, като дете. Ти винаги предвиждаше всичко много по-рано от мен и ме караше да го видя, независимо дали ми харесва. Не съм сигурна дали искам да разбера какво пише в тази бележка от отвъдното, но знам, че въпреки това ще я прочета.

Скъпа Виан,

(гласеше писмото)

Чувам гласа ѝ. Сух като какаов прах и сладък.

Спомням си и първия телефон в Ланскене. Ура! Какво вълнение предизвика. Всички искаха да го пробват. Отрупаха епископа, в чиято къща беше телефонът, с подаръци и подкупи. Е, щом онова смятаха за чудо, представи си какво биха си помисли за това. Аз говоря с теб от отвъдното. И в случай че се чудиш, да, в рая има шоколад. Предай на мосю кюрето, че съм казала така. Виж дали се е научил да се шегува.

Спрях за момент. Седнах на едно от столчетата в кухнята.

– Добре ли си? – попита Рижия.

Кимнах. Продължих да чета.

Осем години. Много неща могат да се случат, нали? Малките момичета започват да порастват. Хората продължават напред. Собственият ми внук е на двадесет и една! Хубава възраст, добре си спомням. А ти, Виан – ти продължи ли? Мисля, че си. Не беше готова да останеш. Което не означава, че няма да го направиш някой ден – държиш ли котката вътре, тя с четири очи ще гледа да излезе. Държиш ли я навън, ще се моли да влезе. Хората не са по-различни. Сама ще се увериш, ако някога се върнеш. И защо да го правя, чувам те да питаш. Е, не твърдя, че мога да предсказвам бъдещето. Във всеки случай, не точно. Но ти направи нещо хубаво за Ланскене, макар тогава не всички да го възприеха така. Все пак времената се променят. Всички го знаем. И едно е сигурно: рано или късно Ланскене отново ще има нужда от теб. Не разчитай обаче на нашия твърдоглав свещеник да ти съобщи, когато това се случи. Затова ми направи една последна услуга. Посети Ланскене. Вземи и децата. И Рижия, ако е там. Занеси цветя на гроба на една старица. И да не са от магазина на Нарсис, а истински полски цветя. Поздрави моя внук. Изпий чаша шоколад.

А, и още нещо, Виан. До къщата ми растеше праскова. Ако дойдеш през лятото, плодовете трябва да са зрели и готови за бране. Дай няколко на малките. Няма да ми е приятно птиците да изкълват всичко. И помни: всичко се завръща. Накрая реката донася всичко обратно.

С цялата ми обич, както винаги,

Арманд

Дълго се взирах в страницата и чувах ехото от гласа ѝ. Чувала съм го толкова много пъти в сънищата си, тъкмо когато се унасям, нейния сух стар смях, усещала съм аромата ѝ – на лавандула, шоколад и стари книги – да озарява въздуха с присъствието си. Казват, че човек не умира, докато има кой да го помни. Вероятно затова Арманд се е задържала толкова дълго в съзнанието ми: черните ѝ като боровинки очи, дързостта ѝ, алените фусти, които носеше под черните траурни дрехи. И затова не можех да ѝ откажа, въпреки че ми се искаше, въпреки че си бях обещала никога да не се връщам в Ланскене, мястото, което най-много съм обичала и където почти се бяхме установили, но после вятърът ни погна и ние оставихме половината от себе си там...

Сега този вятър духаше отново. Духаше от отвъдното и носеше аромат на праскови...

Вземи и децата.

Е, защо не?

Наречи го ваканция, помислих си. Причина да напуснем града, да осигуря на Розет простор да играе, а на Анук – шанс да посети приятелите си отново. Да, Ланскене наистина ми липсваше: сиво-кафявите къщи, малките улички, които лъкатушат надолу към брега на Тан, тесните отрязъци обработваема земя по сините хълмове. И Ле Маро, където живееше Арманд, старите изоставени работилници за щавене на кожи, наполовина безстопанствените дървени къщи, наклонени като пияници към коритото на Тан, където циганите връзват лодките си и палят огньове край реката...

Посети Ланскене. Вземи и децата.

Какво лошо може да се случи?

Никога не съм обещавала нищо. Никога не съм имала намерение да променям вятъра. Но ако можеш да се върнеш назад във времето и да намериш себе си, каквато си била някога, не би ли опитала, поне веднъж, някак да предупредиш онази своя същност? Няма ли да поискаш да поправиш нещата? Да ѝ покажеш, че не е сама?

Четвърта глава

Събота, 14 август

Анук посрещна новината за пътуването ни с искрен и трогателен ентусиазъм. Повечето ѝ приятели от училище не са тук през август и тъй като Жан-Лу все още е в болница, тя много често е сама и спи повече, отколкото е полезно за нея. Съзнавам, че Анук има нужда да замине за известно време, всички имаме. През август Париж е ужасен – призрачен град, премазан от юмрука на жегата, магазини със спуснати кепенци, улици, по които се мяркат само туристи с раници и кепета с козирка и търговци, които ги следват като рояк мухи.

Казах ѝ, че заминаваме на юг.

– В Ланскене ли? – попита веднага тя.

Не бях очаквала това. Все още не. Може би бе разгадала цветовете ми. Но лицето ѝ моментално светна, а очите ѝ – които са изразителни като небето с всички негови нюанси – изгубиха буреносната си застрашителност, станала обичайна напоследък, и заблестяха от въодушевление точно както когато пристигнахме в Ланскене преди осем години. Розет, която подражава във всичко на Анук, я наблюдаваше внимателно и чакаше знак.

– Ако нямаш нищо против – казах най-накрая.

– Чудесно – отвърна Ани.

– Чудес – съгласи се Розет.

Рикошет върху мръсната Сена сигнализира одобрението на Бам.

Само Рижия не каза нищо. Всъщност, откакто пристигна писмото от Арманд, той беше изключително мълчалив. Не че изпитва някаква привързаност към Париж, просто го търпи заради нас, пък и смята за свой дом реката, а не града. Обаче в Ланскене не се бяха отнесли добре към него и той не го беше забравил. Все още беше ядосан заради загубата на лодката си и заради случилото се след това. Има неколцина приятели там – сред тях Жозефин, – но като цяло възприема градчето като свърталище на тесногръди фанатици, които го заплашваха, изгориха дома му, дори отказваха да му продават храна. А що се отнася до кюрето Франсис Рейно...

Въпреки откритата му непринуденост в Рижия има нещо враждебно. Като диво зверче, което, дори опитомено, никога не забравя жестокостта, той може да бъде и ревностно предан, и ревностно злопаметен. Подозирам, че Рижия никога няма да промени мнението си за Рейно и че изпитва единствено презрение към самото село, към малките питомни зайци от Ланскене, които живуркат тихо и кротко на брега на Тан и не се осмеляват да надникнат отвъд най-близкото възвишение, които сепнато потрепват и при най-лекия намек за промяна, при пристигането на всеки непознат...

– Е? – попитах. – Какво мислиш?

Рижия дълго мълча, загледан към реката и скрил лице под дългата си коса. След това сви рамене.

– Може би не.

Изненадах се. Обзета от въодушевление, бях забравила да го попитам за мнението му. Предположих, че и той ще приветства възможността за промяна.

– Как така "може би не"?

– Писмото беше адресирано до теб, а не до мен.

– Защо не ми каза по-рано?

– Видях, че искаш да отидеш.

– А ти би предпочел да останеш тук?

Отново сви рамене. Понякога си мисля, че мълчанието му е по-красноречиво от думите. Има нещо – или някой – в Ланскене, което Рижия не иска да посети отново, а знаех, че колкото и да питам, той няма да признае нищо.

– Всичко е наред – увери ме накрая. – Направи каквото трябва. Отиди. Поднеси цветя на гроба на Арманд. И после се върни у дома при мен. – Усмихна се и целуна върховете на пръстите ми. – Още имаш вкус на шоколад.

– Няма ли да размислиш?

Той поклати глава.

– Няма да останеш дълго там. Пък и някой трябва да се грижи за лодката.

Убеждавах се, че това е вярно, и все пак ми е неприятно, че Рижия предпочита да остане. Предполагах, че ще пътуваме с лодката. Рижия познава всички плавателни канали. Маршрутът му щеше да ни поведе по Сена, през лабиринта от канали до Лoapa, а оттам към Канал де Дьо Мер, Гарона и накрая до Тан, през шлюзове и напоителни канали, през бързеи и тихи води, покрай полета, замъци и промишлени сгради, а докато плаваме, щяхме да гледаме как водата от широка става тясна, от маслена – зелена, от бърза – бавна, от кафява – черна, жълта и накрая се избистря.

Всяка река има своя индивидуалност. Сена е градска, индустриална магистрала, задръстена от шлепове, натоварени с дървен материал, сандъци, контейнери, метални подпорни греди, автомобилни части. Лоара е песъчлива и коварна, сребриста на слънцето, но мръсна под повърхността, пълна със змии и пясъчни наноси. Гарона е неравномерна, неправилна, буйна на някои места, а на други е толкова плитка, че всяка лодка дам – дори малка като нашата – трябва да бъде преместена с кран от едно място на друго, а това отнема време, ценно време...

Ала нищо от това не се случи. Тръгнахме с влака. По-добър вариант в много отношения, освен това да плаваш по Сена с лодката, на която живееш, не е толкова лесна задача. Трябва да попълниш документи, да получиш разрешения, да подсигуриш акостирането и да преодолееш безброй административни препятствия. Кой знае защо обаче ме смущава мисълта да се върна в Ланскене така, с куфар в ръка, като бежанка, следвана по петите от Анук като улично пале.

Защо изпитвам тази тревога? В крайна сметка няма какво да доказвам. Вече не съм онази Виан Роше, която пристигна в града преди осем години. Имам бизнес, имам дом. Вече не сме като речните плъхове, които се местят от село па село, търсейки начин да си изкарват прехраната: като обикалят, копаят, садят, прибират реколтата. Владея съдбата си. Аз призовавам вятъра. Той ми отговаря.

Защо тогава – защо е тази наложителност? Заради Арманд? Заради мен самата? И защо този вятър, който изобщо не се успокоява, докато напускаме Париж, става сякаш още по-настойчив на юг и гласът му придобива умолителна нотка – бързай, бързай, бързай?

Пазя писмото от Арманд в кутията, която нося със себе си навсякъде, заедно с картите Таро на мама и късчета от другия си живот. Няма много за показване – годините от живота ни, прекарани на път. Местата, където живяхме, хората, които срещнахме, рецептите, които събрах, всички приятелства, които създадохме и изгубихме. Рисунките на Анук от училище. Няколко снимки, немного. Паспорти, картички, актове за раждане, лични карти. Всички онези мигове, онези спомени. Всичко, което сме, събрано в само два-три килограма хартия – колкото тежи човешкото сърце всъщност, понякога сякаш непоносимо.

Бързай. Бързай. Отново този глас.

Чий е? Моят собствен? На Арманд? Или е гласът на променящия се вятър, който духа съвсем кротичко и аха да повярвам, че е спрял завинаги?

Тук, в последния участък от нашето пътуване, пътят е покрит с глухарчета и семената на повечето вече се ронят, затова въздухът е изпълнен със светли частици.

Бързай. Бързай. Рейно казваше, че ако оставиш глухарчетата да прецъфтят, следващата година ще са навсякъде: покрай пътища, в тревата, в лехи, лозя, църковни дворове, градини, дори в пукнатините по тротоара и така след година или може би две няма да остане нищо освен глухарчета, които шестват из полето ненаситни, непобедими...

Франсис Рейно мразеше плевелите. Но аз винаги съм харесвала глухарчетата, веселите им лица, вкусните им листа. И въпреки всичко никога не съм виждала толкова много тук. Розет обича да ги бере и да издухва семената във въздуха. Догодина...

Догодина...

Колко необичайно е да мисля за следващата година. Не сме свикнали да чертаем планове. Ние сме като семената на глухарчетата — установяваме сс за един сезон и после отлитаме. Корените на глухарчетата са здрави. Така трябвa, за да намират прехрана. Но растението цъфти само един cезoн – дори ако някой като Франсис Рейно не го изкорени, а след като прецъфти, трябва да продължи да лети с  вятъра, за да оцелее.

Затова ли съм привлечена с такава охота към Ланскене? Дали е следствие от някакъв инстинкт, толкова дълбок, че едва осъзнавам нуждата да се върна на мястото, където някога посях тези упорити семена? Чудя се какво е поникнало там в наше отсъствие, ако изобщо нещо е поникнало. Дали преминаването ни оттам е оставило някаква следа по онези места, колкото и малка да е? С какво ни помнят хората? С обич? С безразличие? Помнят ли ни изобщо, или времето ни е заличило от съзнанието им?

Пета глава

Неделя, 15 август

Всяко нещо е повод за празненство, отче. Поне що се отнася до Ланскене, където хората се трудят здраво и всяка новост – дори отварянето на магазин – е бягство от всекидневната рутина, причина да спреш и да празнуваш.

Днес е Сент Мари, празникът на Светата Дева. Национален празник е и все пак повечето хора гледат да странят от църквата, прекарват времето си пред телевизора или отиват с кола до брега – той е само на два часа път, връщат се рано с изгорели от слънцето рамене и изглеждат като лукави домашни котки, които цяла нощ са били навън и са правили бели.

Знам. Трябва да бъда толерантен. Ролята ми на свещеник се променя. Днес моралният компас в Ланскене се държи от други, от граждани и външни лица, от чиновниците и от удобните политически хора. Казват, че времената се менят, а старите традиции и вярвания трябва да се съгласуват с решенията, взети в Брюксел от мъже (или още по-лошо – от жени) с костюми, които никога не са напускали големия град, освен може би за да прекарат лятната ваканция в Кан или да покарат ски във Вал д’Изер.

Тук, в Ланскене, разбира се, е нужно известно време, преди отровата да се разпространи до ключовите точки на общността. Нарсис все още отглежда пчели също като баща си и дядо си, медът му все още е непастьоризиран в разрез с ограниченията на ЕС – въпреки че в днешно време Нарсис го раздава показно и с блясък в очите, абсолютно безплатно според думите му, но придружен от картичките, които продава по 10 евро и така заобикаля нуждата да се придържа към новите ограничения или да прекъсне местната традиция, непроменена от векове.

Нарсис не е единственият, който понякога не се подчинява на властите. Жозефин Боне – Муска, както беше преди, – която държи "Кафе де Маро" и винаги се е старала да насърчава циганите да останат, англичанинът и съпругата му Мариз, собственици на лозето надолу по пътя, които често наемат циганите (неофициално) да им помагат с прибирането на реколтата, също Гийом Дюплеси, който е пенсионер, но още дава частни уроци, ако някое хлапе го помоли, въпреки новите правила, налагащи проверки на всеки, който работи с деца.

Разбира се, има и хора, които приветстват нововъведенията – стига да са по някакъв начин въвлечени в тях. Каро Клермон и съпругът ѝ сега са ревностни привърженици на Брюксел и Париж и напоследък са си поставили за цел да въведат здравето и безопасността в нашата общност, оглеждат тротоарите за признаци на занемареност, организират кампании срещу скитниците и нежеланите посетители, насърчават модерните ценности и като цяло се правят на много важни. Обичайно Ланскене няма кмет, но ако имаше, Каро би била очевидният избор. Тя ръководи доброволната охрана в градчето, Лигата на християнките, селския литературен клуб, кампанията за почистване на реката и Родителския надзор – група, създадена да предпазва децата ни от педофили.

А църквата? Някои биха казали, че Каро ръководи и нея. Ако преди десет години някой ми беше казал, че един ден ще съчувствам на бунтовниците и отказниците, вероятно щях да му се изсмея в лицето. Но оттогава самият аз съм се променил. Започнал съм да ценя други неща. Когато бях по-млад, цареше ред, а обърканият и хаотичен живот на мнозина от паството непрекъснато ме дразнеше. Сега ги разбирам по-добре – дори невинаги да ги одобрявам. Започнал съм да изпитвам... не точно привързаност, но нещо, което почти се доближава до нея, когато се занимавам с проблемите им. Това може и да не ме е направило по-свестен човек, но през годините съм разбрал, че е по-добре да се понаведеш, отколкото да бъдеш прекършен. Виан Роше ме научи и въпреки че изпитах огромна радост, когато тя и дъщеря ѝ напуснаха Ланскене, знам какво ѝ дължа. Прекрасно знам.

Затова, навръх празника, когато във въздуха се носи мирис на дим, почти съумявам да си представя как Виан Роше се връща в Ланскене. Разбирате ли, би било напълно в неин стил да се появи тук в навечерието на война. Защото наистина се задава война, това е сигурно, и мирише на предстояща буря.

Чудя се дали и тя ще го усети? А дали е правилно да се надявам, че този път Виан ще застане на моя страна, вместо да се присъедини към врага?

Шеста глава

Неделя, 15 август

Не се завръщам често на местата, конто съм напуснала. Не ми е приятно да виждам нещата, които са се променили: затворени кафенета, обрасли пътечки, приятели, които са заминали или са се настанили за постоянно в гробища или домове за стари хора...

Някои места така се преобразяват, че сякаш изобщо не съм стъпвала там. От една страна, е за добро: пощадена съм от болката, която изпитваме, когато някога познати места и времена се смаляват до своето отражение в огледало, което сме счупили на тръгване. Някои се променят съвсем мъничко, а това понякога преживяваш още по-трудно. Никога обаче не съм се завръщала на място, където, изглежда, нищо не се е променило...

Досега поне.

Дойдохме с вятъра на празника. Преди осем и половина дълги години с вятър, който сякаш обещаваше толкова много, щур вятър, който носеше конфети, мирис на дим и аромат на палачинки, приготвени край пътя. Будката за палачинки още е тук, а също и хората, които се редят от отсамната страна на улицата, и украсената с цветя количка с пъстрата си тайфа от феи, вълци и вещици. Купих си galette от същата тази будка. И сега си купувам, за да си спомня. Питката все още е толкова хубава, идеално изпечена, а вкусът – масло, сол и ръж – ми помага да събудя спомена.

Тогава Анук стоеше до мен с пластмасов тромпет в ръка. Сега стоеше нащрек, с широко отворени очи, а Розет държеше тромпета. Трраааааа! Този път беше червен, а не жълт, и във въздуха нямаше и помен от студ, но звуците, гласовете и миризмите бяха същите. Хората, облечени с летните си дрехи – връхните дрехи и баретите бяха отстъпили място на бели ризи, сламени шапки, кой би носил черно в жегата?, – сякаш бяха почти същите, особено децата, които хвърчаха след колесницата и събираха знаменца, цветя и бонбони...

Трраааааа!, затръби тромпетът. Розет се разсмя. Днес тя е в свои води. Днес може да тича като луда, да се върти като маймунка, да се смее като палячо, и никой няма да забележи, нито да критикува. Днес тя е нормална – каквото и да значи това – и с развълнувани възгласи се присъединява към шествието с идола.

Сигурно е петнайсети август, казах си. Почти бях забравила коя дата е. Не следя християнските празници, но виждах Божията Майка, направена от гипс, с позлатена корона, носена от четири момчета от църковния хор под балдахин от цветя. Момчетата носеха стихари и, изглежда, леко негодуваха. Е, сигурно им беше топло под мантиите, пък и околните се забавляваха много повече. За момент почти разпознах едно от момчетата – приличаше на Жано Дру, малкия приятел на Анук от дните на "Ла Селест Пралин" – въпреки че нямаше как да е той, естествено. Момчето трябва да е вече на седемнадесет. Но лицето наистина ми беше познато. Роднина, братовчед, може би дори брат. А момичето с крила на фея върху колесницата изглеждаше точно като Каролин Клермон. Една жена, облечена със синя лятна рокля, като нищо можеше да е Жозефин Муска, а мъжът с кучето, който стоеше прекалено далече, за да видя лицето му под шапката, лесно можеше да бъде оприличен на стария ми приятел Гийом.

А фигурата с черна роба, която стои малко встрани от тълпата с мълчаливо неодобрение...

Възможно ли бе това да е Франсис Рейно?

Тррааааа! Тромпетът беше крещящ и фалшив точно като яркочервената пластмаса, от която беше направен. Черната фигура сякаш трепна, когато Розет притича заедно с Бам (днес доста ясно видим), който крещеше и подскачаше подире ѝ.

Но не беше Рейно. Вече се уверих, тъй като фигурата се обърна, за да погледа след процесията. Всъщност изобщо не беше мъж. Беше жена с никаб – млада, съдейки по фигурата, и покрита в черно чак до пръстите на ръцете. Носеше ръкавици в тази безмилостна жега, а очите ѝ, единственото видимо над покривалото, бяха продълговати, тъмни и неразгадаеми.

Виждала ли я бях преди? Мисля, че не. И все пак ми беше странно позната, може би заради цветовете, сред които плуваше нейният черен неподвижен образ, цветовете па празника, цветята, лентите, знамената.

Никой не разговаряше с нея. Никой не я зяпаше. В Париж, където всички са толкова преуморени и отегчени, че почти нищо не предизвиква коментара им, хората все още забелязват никаба, а тук, където клюките са разменна монета, покритото лице не привличаше погледите.

От тактичност? Може би. От страх? Тълпата около жената се раздели на две, остави пространство, което да я приюти. Може пък жената да е била привидение, невидима сред потока от хора, докато ухание на пържена храна и захарен памук изпълва въздуха около нея, а виковете на децата се изстрелват в горещото синьо небе като фойерверки.

Трраааааа! О, боже! Отново този тромпет. Озърнах се за Анук, но тя беше изчезнала и за момент градските ми сетива тревожно се изостриха...

После я видях в тълпата да разговаря с някого – с момче на нейната възраст. Може би приятел. Дано. Анук трудно се сприятелява. Не че е необщителна. Всъщност е точно обратното. Но хората усещат грубостта ѝ и я отбягват. С изключение на Жан-Лy Рембо, разбира се, Жан-Лу, който вече се е срещал със смъртта твърде много пъти за краткия си живот. Понякога губя надежда за своята малка Анук, която е понесла толкова много загуби, а избира за свой най-близък приятел момче, което може и да не доживее до двадесет.

Не ме разбирайте погрешно. Харесвам Жан-Лу. Но малката ми Анук е чувствителна по начин, който само аз разбирам. Смята се отговорна за неща, които са извън нейната власт. Може би защото е по-голямото дете или пък заради случилото се в Париж преди четири години, когато вятърът едва не ни отнесе завинаги.

Отново огледах тълпата за познати лица. Този път разпознах Гийом – с осем години по-възрастен, но все същият, с кучето, което беше пале, когато с Анук напуснахме Ланскене, а сега го следваше спокойно заедно с малка група деца, които му даваха лакомства и бърбореха въодушевено.

– Гийом!

Не ме чу. Музиката и смехът бяха прекалено силни. Но мъжът близо до мен рязко се обърна и видях познатото му лице. Дребни, остри и подредени черти, мразовито сивкави очи, а успях да зърна и цветовете му, когато мъжът се обърна изненадано – всъщност ако не бяха тези цветове, може би не бих го познала без расото му, но няма начин да скриеш кой си под маската, която носиш...

– Мадмоазел Роше? – възкликна той.

Беше Франсис Рейно.

На четирийсет и пет почти не се беше променил. Същите тънки, подозрителни устни. Косата му беше силно загладена назад, за да преодолее склонността ѝ да се накъдря. Същите упорити рамене като на мъж, който носи невидим кръст.

Беше понапълнял, откакто го видях за последно. Въпреки че никога няма да стане дебел, беше добил приемлива закръгленост в средната част на тялото, която издаваше не толкова суров режим. Отива му – достатъчно висок е, за да поеме малко допълнителна маса, – а още по-учудващото е, че около хладните сиви очи има бръчици, почти намекващи за смях.

Усмихна се – срамежлива, неуверена усмивка, с която не е свикнал много. И тази усмивка ми помогна да разбера какво имаше предвид Арманд, когато ми писа, че Ланскене ще се нуждае от моята помощ.

Разбира се, всичко беше в цветовете. Външният вид на кюрето беше на човек, който напълно се владее. И все пак аз го познавам по-добре от повечето хора и долових, че под привидното си спокойствие Рейно е дълбоко притеснен. Като за начало, якичката му беше накриво. Яката на свещеника се пристяга отзад – в конкретния случай с малка щипка. Тази на Рейно се беше измушила от едната страна и щипката ясно се виждаше. За педантичен човек като Рейно това не беше обикновена подробност.

Какво беше казала Арманд?

Ланскене отново ще има нужда от теб. Но не разчитай на нашия твърдоглав свещеник...

А и цветове: помпозна смесица от зелени и сиви нюанси, примесена с аленото на злочестината. И погледът му – предпазливата безучастност на мъж, който не умее да помоли за помощ. Накратко, Рейно сякаш стоеше на ръба на пропаст и вече знаех, че не мога да си тръгна, преди да разбера какво става.

И запомни: всичко се завръща.

Чувах ясно гласа на Арманд. Мъртва е от осем години, а все още звучи толкова упорита, колкото беше приживе, упорита и мъдра, и немирна. Няма смисъл да се опитвам да се съревновавам с мъртвите, гласовете им са безпощадни.

Усмихнах се и казах:

– Мосю кюре.

След това се подготвих да яхна вятъра.

Седма глава

Неделя, 15 август

Боже мой, изобщо не се е променила. Дълга черна коса, засмени очи, яркочервена пола и сандали. В едната си ръка държи наполовина изядена питка, а на другата дрънчат гривни; дъщеря ѝ подтичва след нея. За момент ми се струва, че времето е спряло, дори детето сякаш почти не е пораснало.

Разбира се, не беше същото дете. Почти веднага го осъзнах. Като за начало, това е червенокосо, а другото е тъмно. Освен това, като се взрях по-внимателно, видях, че Виан Роше всъщност се е променила – има бръчици около очите и изражението на лицето ѝ е станало предпазливо, сякаш изминалите осем години са я научили да не се доверява или може би просто очакваше неприятности.

Опитах да се усмихна, макар да съм наясно, че не притежавам бог знае какъв чар. Нямам непринудените маниери на отец Анри Льометър, свещеника от Тулуза, който сега обслужва съседните енории на Флориан, Шанси и Пон льо Саол. Държанието ми е описано (от Каро Клермон пред другите) като сухо. Не се мъча да заблудя паството си, нито с ласкателства да ги подмамя към покорство. Вместо това се старая да бъда искрен, а така не печеля признателността на Каро и доверените ѝ приятели, понеже те предпочитат свещеник, който изпълнява обществени функции, гука над бебета и си разпуска косата на църковни празници.

Виан Роше изви вежда. Може би се усмихвах малко насила. Разбира се, предвид обстоятелствата, това се очакваше.

– Съжалявам, не...

Заради расото е. Предполагам, че никога не ме е виждала без него. Винаги съм смятал, че има нещо успокояващо в традиционните черни църковни одежди – явен знак за авторитет. Но напоследък просто нося якичката с обикновена черна риза. Не съм стигнал дотам да съм с джинси, както често прави отец Анри Льометър, но Каро Клермон ясно заяви, че носенето на расо (освен по време на религиозните ритуали) вече не е съвсем уместно във времената на напредък и просветление. Епископът се вслушва в Каро Клермон и в светлината на скорошните събития разбрах, че си струва да играеш играта.

Усетих как Виан ме огледа – любопитно, но не грубо. Очаквах да отбележи, че съм се променил. Вместо това тя се усмихна – този път истински – и леко ме целуна по бузата.

– Надявам се да не е неуместно – каза палаво.

– Дори и да беше, съмнявам се, че щяхте да се притесните.

Тя се засмя на думите ми и очите ѝ светнаха. Детето до нея нададе радостен възглас и наду пластмасовия си тромпет.

– Това е моята малка Розет – поясни Виан. – И сигурно помните Анук.

– Разбира се.

Как не съм я забелязал? Тъмнокосо момиче на около петнайсет, което разговаря с момчето на Дру. Тя изпъква, без да го цели, с избелелите си джинси и жълтата фланелка, с прашните си крака, обути в сандали, и с привързаната си с връв коса, докато момичетата от селото я подминават, празнично издокарани, и я поглеждат презрително...

– Прилича на вас.

– О, боже! – усмихна се Виан.

– Казах го като комплимент.

Тя отново се засмя на моята непохватност. Така и не успях да разбера какво точно я развеселява. Виан Роше е от хората, които, изглежда, се смеят на всичко – сякаш животът е някаква несекваща шега и хората са безкрайно чаровни и добри, а не предимно глупави и безчувствени, та дори направо пагубни.

– Какво ви води насам? – попитах сърдечно.

– Нищо специално. Просто наминавам – сви рамене тя.

– О! – Значи не е чула. Или може би е, но си играе с мен. Разделихме се в неясни отношения и навярно тя все още се сърди. Може би в крайна сметка си го заслужавам. Тя има право да ме презира.

– Къде сте отседнали?

– Не съм сигурна дали изобщо ще остана. – Погледна ме и отново усетих опипващите ѝ като пръсти очи по лицето си. – Изглеждате добре.

– Вие сте си все същата.

С това закачките приключиха. Реших, че тя няма представа как стоят нещата и че пристигането ѝ – точно днес – е просто съвпадение. Много добре, казах си. Може би е по-хубаво така да си остане. Какво би могла да направи тя, една жена, сама, в навечерието на война?

– Магазинчето за шоколад още ли съществува?

Въпросът, от който се боях.

– Разбира се, че е там.

Погледнах настрани.

– Наистина ли? Кой го управлява?

– Някакъв чужденец.

Тя се засмя.

– Чужденец от Пон льо Саол?

Винаги се е шегувала със затвореността на нашите общности. Всички околни села са яростно независими. Някога са били бастид, крепостни градчета в мрежа от малки доминиони, и дори сега са подозрителни към непознати.

– Сигурно ще искате да отседнете някъде – казах, отбягвайки въпроса. – В Ажен има хубави хотели. Или може да отидете с колата до Монтобан...

– Нямаме кола. Хванахме такси.

– О!

Празникът наближаваше своя край. Виждах последната колесница, украсена от горе до долу с цветя, да се клатушка надолу по главната улица като пиян епископ със скъпи дрехи.

– Мислех да отседнем у Жозефин – сподели Виан. – Предполагам, че кафенето предлага стаи.

Направих физиономия.

– Сигурно можете.

Знаех, че съм неучтив. Но присъствието ѝ тук в тези деликатни времена ми причиняваше излишно безпокойство. Тя от край време умееше да се появява в най-неподходящия момент...

– Извинете, нещо не е наред ли?

– Нищо подобно. – Опитах да си придам празничен вид.

– Но това е празникът на Светата Дева и след половин час има литургия...

– Литургия. Е, тогава ще дойда с вас.

Облещих се.

– Вие никога не ходите на литургия.

– Мислех да се отбия в магазинчето. Само заради доброто старо време – отвърна тя.

Разбрах, че няма как да я спра. Подготвих се за неизбежното.

– Вече не е магазинче за шоколад.

– Не съм и допускала, че ще бъде – рече тя. – Какво е сега, пекарна?

– Не точно – отвърнах.

– Може би собственикът ще ме разведе.

Опитах се да овладея гримасата си.

– Какво?

– Не мисля, че идеята е добра.

– Защо не? – погледна ме изпитателно. В краката ѝ червенокосото момиченце беше клекнало на прашния път.

Тромпетът се беше превърнал в кукла и то го разхождаше напред-назад и издаваше звуци. Зачудих се дали е напълно нормално, но в крайна сметка рядко разбирам децата.

– Хората не са много приятелски настроени – обясних.

– Мисля, че мога да се справя – засмя се Виан Роше.

– Чужденци са – хвърлих последния си коз.

– Аз също – отвърна тя. – Сигурна съм, че бързо ще се сприятелим.

И така, на празника на Светата Дева Виан Роше се завърна в града и донесе обичайния си дар от объркване, мечти и шоколад.

Осма глава

Неделя, 15 август

Процесията свърши. Светата Дева, облечена в празничните си одежди, се беше запътила обратно към постамента си в църквата, короната ѝ беше прибрана за още една година, а венецът ѝ вече повяхваше. В Ланскене август е горещ, а вятърът, който духа откъм възвишенията, изсмуква влагата от земята. Когато четиримата пристигнахме, сенките вече се удължаваха и единствено върхът на камбанарията на "Сен Жером" още блестеше на слънцето. Камбаните биеха за богослужение и хората се отправяха към църквата: възрастни жени с черни сламени шапки (понякога с панделка или няколко изкуствени череши, които да внесат разтуха в траура, озлочестил половината им живот), възрастни мъже с барети, които им придаваха вид на ученици, помъкнали се към училище, с прошарена коса, пригладена набързо назад с вода от помпата на площада, и с неделни обувки, покрити с жълт прах. Никой не вдигна очи, докато минаваха покрай мен. Никой не ми изглеждаше познат.

Рейно ме погледна през рамо, докато вървяхме към църквата. Помислих си, че долавям някаква неохота в походката му, докато наближавахме. Движенията му бяха отмерени както винаги, но сякаш тътреше крака, за да отложи пристигането. Розет беше загубила приповдигнатото си настроение заедно с пластмасовия тромпет, захвърлен някъде по пътя. Анук вървеше напред, пъхнала в ухото си едната слушалка на своя айпод. Чудех се какво ли слуша, унесена в личния си свят от звуци.

Завихме покрай църквата, излязохме на малкия площад и застанахме срещу магазинчето за шоколад, първото място, което с Анук някога сме наричали дом...

Смълчахме се за миг. Трябваше да асимилираме прекалено много неща: празните витрини, зеещия покрив, стълбицата от сажди по стената. Миризмата беше още прясна – смесица от мазилка, овъглено дърво и изгорели спомени.

– Какво се е случило? – попитах най-накрая.

– Имаше пожар – вдигна рамене Рейно.

В този момент прозвуча почти като Рижия в дните, след като изгуби лодката си. Предпазливо овладеният тон, почти обидното равнодушие. Идеше ми да го попитам дали той е запалил пожара – не защото така смятах, а просто за да смутя самообладанието му.

– Някой пострада ли? – попитах.

– Не.

Отново привидната незаинтересованост, но зад нея цветовете му виеха и пращяха.

– Кой живееше там?

– Една жена с детето си.

– Чужденци – казах аз.

–Да.

Светлите му очи се взряха в моите почти предизвикателно. Разбира се, и аз бях чужденка, поне според неговото виждане. И аз бях жена с дете. Чудех се дали бе избрал точно тези думи, за да предаде нещо друго.

– Познавахте ли ги?

–Не.

Това също беше необичайно. В селище като Ланскене енорийският свещеник познава всички. Или Рейно лъжеше, или жената, която бе живяла в къщата ми, беше постигнала почти непостижимото.

– Къде са отседнали сега? – попитах.

– Мисля, че в Ле Маро.

– Мислите?

Той сви рамене.

– Има много като тях в Ле Маро – отговори. – Нещата са се променили, откакто си тръгнахте.

Започвах да си мисля, че е прав. Нещата в Ланскене действително се бяха променили. Зад полупознатите лица, къщите и варосаната църква, полетата, тесните улички, лъкатушещи надолу към реката, старите работилници за щавене на кожа, площада с ивицата чакъл за игра на петанк, училището, пекарната – всички тези особености, които отначало толкова ме успокояваха с измамното си безвремие, но сега вече бяха обагрени различно, долавях сянка може би на безпокойство, на непознатост в познатото.

Видях го да поглежда към вратата на църквата. Всички богомолци бяха влезли вътре.

– По–добре си вземете расото – казах аз. – Не бива да закъснявате за богослужение.

– Днес няма да служа аз. – Тонът му все още беше напълно безразличен. – Тук е отец Анри Льометър, който идва по специални поводи.

Прозвуча доста странно, но тъй като не ходя на църква, не направих коментар. Рейно не ми обясни нищо повече, но остана, доста сковано, до мен, като че ли очакваше присъда.

Розет и Анук гледаха. И двете не можеха да откъснат очи от магазинчето за шоколад. Анук беше свалила слушалките на айпода си и стоеше до обгорената входна врата – знаех, че си спомня как двете сапунисвахме и шкурехме дървенията, как купихме боята и четките, как се мъчехме да отмием боята от ръцете си.

– Може да не е толкова лошо, колкото изглежда – казах на Анук и бутнах вратата. Беше отключена, отвори се. Вътре беше още по-зле: столовете бяха струпани в средата на стаята, повечето овъглени и безполезни. Килимът беше навит и почернял. На пода имаше остатъци от статив. На стената висеше черна дъска.

– Било е училище – казах на глас.

Рейно не отговори. Беше стиснал устни.

Розет направи физиономия и попита на езика на знаците: Тук ли ще спим?

Поклатих глава и се усмихнах.

Добре. На Бам не му харесва.

– Ще спим някъде другаде – казах ѝ.

Къде?

– Знам подходящо място – отвърнах.

Погледнах Рейно.

– Не искам да се натрапвам, но да не би да сте в беда?

Той се усмихна. Тясна усмивка, но този път стигна чак до очите му.

– Може и така да се каже.

– Смятате ли изобщо да ходите на литургията?

Той поклати глава.

– Тогава елате с мен.

Той се усмихна отново:

– И къде отиваме, мадмоазел Роше?

– Първо да занесем цветя на гроба на една стара дама.

– А след това?

– Ще видите – отвърнах.

Девета глава

Неделя, 15 август

Предполагам, че ще трябва да обясня. Мислех, че може да ми се размине. Но ако тя ще остава в Ланскене – а по всичко личи, че е така, – тогава в крайна сметка ще го чуе. Нашите клюки не могат да се скрият. По някаква странна причина

Виан, изглежда, вярва, че с нея можем да бъдем приятели. По-добре да ѝ кажа истината, преди да свикне прекалено с идеята.

Това си мислех, докато я следвах към гробищата и спирах през няколко минути, тъй като тя и децата искаха да си наберат цветя край пътя, предимно плевели: глухарчета, жълт кантарион, маргаритки, мак, дива актиния, шепа розмарин, чиито вейки стърчаха през зида на нечия градина.

Разбира се, Виан Роше харесва плевели. А децата – особено малкото – весело се оставят на играта, така че, когато пристигнахме, тя носеше цял наръч цветя и билки, привързани с поветица и изпъстрени със стръкчета диви ягоди...

– Какво мислите?

–Ами... шарен е.

– Искате да кажете неуместен – засмя се тя.

Безреден, шарен, неуместен, неподходящ във всеки смисъл на думата, и все пак любопитно привлекателен – идеално описание и за Виан Роше, помислих си, но не го изрекох. Красноречието ми, доколкото го притежавам, е строго ограничено до писмения текст. Вместо това казах:

– На Арманд щеше да ѝ хареса.

– Да – отвърна Виан, – мисля, че щеше.

Арманд Воазен е в семеен парцел. Родителите, баба ѝ и дядо ѝ също са там, както и съпругът ѝ, който почина преди четирийсет години. В долната част на гроба има черна мраморна урна, която тя никога не е харесвала, и улей за вода, в който нерядко садеше лукаво магданоз, моркови, картофи и други зеленчуци, напук на общоприетия траур.

Съвсем в неин стил е да иска от приятелите си да носят плевели – Виан Роше ми разказа всичко за писмото от Люк Клермон и за бележката от Арманд Воазен вътре. Съвсем в стила на Арманд е и да се намеси – от отвъдното!, – да разруши спокойствието ми със спомени за онова, което беше някога. Твърди, че в рая има шоколад. Богохулна и неуместна мисъл, но все пак една тайна част от мен се моли на Бог тя да има право.

Децата седнаха и зачакаха отстрани на мраморния улей, който сега беше подходящо засаден с редичка от спретнат френски невен. Усещам намесата на Каролин Клермон, дъщерята на Арманд – поне по кръв. Забелязах нещо под невена, някакъв плевел. Наклоних се да го изскубна и разпознах дръзкото стебло на морковче да се подава от земята. Усмихнах се и го оставих. На Арманд и това щеше да ѝ хареса.

Виан Роше привърши с гроба и се изправи.

– Сега може би ще ми кажете – рече тя. – Какво точно се случва?

– Разбира се, госпожице Роше – въздъхнах.

Поведох ги към Ле Маро.

Десета глава

Неделя, 15 август

За да разберете, трябва наистина да видите сами за какво говоря. Ле Маро е бедняшкият квартал на Ланскене, ако изобщо може да има такова градско нещо в село с население от не повече от четиристотин човека. Някога там се намираха работилниците за щавене на кожа, които бяха главният източник на приходи в Ланскене, а всички постройки по брега на реката бяха свързани с това производство.

Работилниците за щавене на кожа вонят и замърсяват, затова Ле Маро от край време си беше откъснато място, надолу по реката, далеч от селото, със своя атмосфера на зловоние, мръсотия и бедност. Но това е било преди сто години. Сега, разбира се, повечето от работилниците и къщите от тухли и дърво са превърнати в магазинчета и евтини жилища. Река Тан отново е чиста и децата идват тук, за да газят във водата и да си играят на местата, където някога жените са търкали кожи по големите плоски камъни, вдлъбнати от десетилетия изтощителен труд.

Тук речните плъхове (политическата коректност вече не позволява да ги наричаме цигани) обичат да връзват лодките си и да палят огньове по брега, да правят палачинки на плоча и да свирят на китара, да пеят, да танцуват, да продават евтини дрънкулки на децата ни и да рисуват ръцете им с къна за ужас на родителите им и на Жолин Дру, която ръководи селското училище.

Поне така беше някога. Сега децата странят от това място, повечето селяни също. Дори речните плъхове не припарват – не съм виждал да пристига лодка, откакто Рижия си тръгна преди четири години. Сега над Ле Маро цари различна атмосфера – носи се мирис на подправки и на пушек, звуците на чужда страна...

Не ме разбирайте погрешно. Не е вярно, че не харесвам чужденци. Някои хора в Ланскене са такива, но аз не съм от тях. Не се поколебах да приветствам първите няколко имигрантски семейства – всички онези тунизийци, алжирци, мароканци, пие ноар[1], наричани събирателно магриби[2], – когато се преместиха тук от Ажен с пълното съзнание, че в село като нашето, където хората си имат установени навици и са откъснати от случващото се в големите градове, жителите вероятно ще се съпротивляват на пристигането на група хора, толкова различни от самите тях.

Първите дойдоха от Марсилия или Тулуза, от предградията на градове с такава престъпност, че бяха избягали заедно със семействата си на по-спокойни места, в Бордо, Ажен, Нерак и оттам – най-накрая в Ле Маро, който общината искаше да благоустрои и където Жорж Клермон, нашият местен строител, беше извънредно щастлив да ги приеме.

Това беше преди почти осем години. Виан Роше вече беше заминала. Рижия все още беше тук. Работеше по лодката, която един ден щеше да се превърне в негов дом, живееше в "Кафе де Маро", за което плащаше, като поработваше от време на време – предимно за Жорж Клермон, който тутакси познаваше добрия дърводелец и с удоволствие плащаше по-малко от минималната надница на работник, който никога не се оплаква, винаги приема пари в брой и се справя с всякакви хора.

Тогава Ле Маро беше много различен. Здравето и безопасността все още не бяха подлудили нашите общински съветници, а изоставените къщи бързо и евтино можеха да се превърнат в домове и магазини. В квартала вече имаше магазин за платове и още един за манго, леща и гулия. Имаше кафене – никакъв алкохол, само ментов чай, и стъклени наргилета с киф, ароматната смес от тютюн и марихуана, популярна в Мароко. Всяка седмица имаше пазар, на който се продаваха странни и екзотични плодове и зеленчуци, докарани от пристанището в Марсилия, и малка пекарна, в която предлагаха питки и палачинки, сладки млечни рулца, медени сладкиши и банички с бадемов пълнеж.

В онези дни нашата общност от магриби наброяваше само три или четири семейства и всички живееха на една улица, която някои от селяните (непознаващи географията) наричаха булевард "Пти Багдад". Не че някой от новодошлите някога е виждал Багдад – повечето бяха второ или трето поколение имигранти, чиито родители бяха дошли във Франция да търсят по-добър живот. Облеклото им беше пъстро и разнообразно: от типичните за Мароко джелаби и кафтани, до качулатите бурнуси на арабите и берберите и съвременните европейски дрехи, обикновено съчетани с някаква шапка – молитвено кепе и дори фес – в зависимост от произхода им.

Разбира се, всички бяха мюсюлмани, говореха на арабски и берберски помежду си, ходеха в голямата джамия в Бордо и постеха по време на Рамазан. Гледаха на един от мъжете като на свой водач и имам – Мохамед Махджуби, вдовец на седемдесет години, който живееше с най-големия си син Саид, съпругата му, майка ѝ и двете им дъщери тийнейджърки Соня и Алиса.

Мохамед Махджуби беше обикновен човек с дълга бяла брада и дяволити очи, когото често можеш да видиш да седи на верандата си на брега на Тан, да чете, да яде осолени сливи и да плюе костилките в реката. Синът му Саид ръководеше малка спортна зала, докато снаха му въртеше домакинството и се грижеше за възрастната си майка. Внучките му обитаваха два свята – носеха джинси и туники с дълги ръкави на училище, но по-традиционни дрехи вкъщи, а дългите им коси бяха прибрани под цветни забрадки.

В онези далечни дни мястото бликаше от цветове: на пазара, в магазините, по витрините с храна и топове коприна. Булевард "Де Маро" имаше внушително име, но всъщност беше малък път с едно платно през бедния квартал на Ланскене, калдъръмът и паветата му бяха ограбени от поколения цигани и улицата беше занемарена от общинските съветници, сметнали, че е по-добре бюджетът им да обслужва нашата общност.

Магрибите, изглежда, нямаха нищо против. Много от тях идваха от други бедняшки квартали и наполовина изоставени апартаменти. Караха очукани стари коли без спирачки или застраховка и не се интересуваха от състоянието на пътищата. В началото младежите им се смесиха с нашите: момчетата играеха футбол на пазарния площад, момичетата се сприятеляваха с нашите в училище. Част от възрастните им жени се научиха да играят петанк – станаха обезпокоително добри на него и няколко пъти победиха нашите редовни играчи. Не бяха същинска част от Ланскене, но не бяха и външни хора, затова много от нас смятаха, че те донесоха нещо в селото ни – полъх от далечни места, аромат на чужди култури, привкус на екзотика, – което липсваше в другите стари крепости по Гарона и Тан.

Някои си останаха предпазливи към чужденците – например Луи Ашрон, – но повечето от нас се радваха, че Ле Маро придобива нов живот. Жорж Клермон беше сред най-доволните: съветът, който субсидираше проекта за благоустройство, му плащаше добре, но той спечели още повече, като оряза всичко възможно – новодошлите така и не забелязаха, че използва чам вместо дъб или че маже стените с три ръце вар, а не с пет. Съпругата му Каро щастливо прие допълнителния доход и се направи, че не забелязва потресаващото състояние на пътя. И магрибите първоначално бяха приятелски настроени: спомням си как Жозефин Муска носеше купища сладкиши от магазинчето в края на булеварда – собственикът му беше Медхи ал-Джерба, роден и отгледан в стара Марсилия, със силен южняшки акцент, – за да ги предлага на постоянните клиенти на кафенето си. Спомням си и как тя се опита да им се отплати, като им подари няколко дузини бутилки вино, и как оклюма, когато разбра, че никой от новодошлите не близва алкохол. (По-късно установихме, че това не е съвсем вярно; Медхи ал-Джерба си пийва от време на време, но само с медицинска цел, а един-двама от по-младите мъже се промъкваха в "Кафе де Маро", когато си мислеха, че роднините им не ги виждат.) Затова вместо вино Жозефин им занесе саксии с мушкато, които да сложат на первазите на прозорците си, така че през цялото лято улиците на Ле Маро имаха алени акценти. Спомням си футболните мачове между нашите момчета и магрибите и как понякога бащите идваха да гледат, всеки от своята страна на площада, а след това, когато приключеше мачът, се здрависваха тържествено. Спомням си дори как Каро Клермон свикваше сутрешни събирания на кафе за майките и техните деца в името на entente cordiale[3], сякаш беше социален работник от Париж, а не дребничка домакиня от провинцията...

Казвам всичко това, за да ти докажа, отче, че тези хора бяха добре дошли. Знам, че в миналото съм проявявал нетолерантност и се опитвам да компенсирам. Когато Жан-Пиер Ашрон обезобрази стената на спортната зала на Саид Махджуби, аз се намесих и го накарах да изчисти графитите. Когато Жолин Дру отказа да преподава на Захра ал-Джерба, докато тя не махне забрадката си, аз бях този, който ѝ напомни, че едностайното начално училище в Ланскене не е лицей в Париж – самата Жолин носи малък златен кръст, който, ако ще се придържаме строго към правилата, също трябва да сваля пред вратата на училищния двор.

Накратко, дори да ви е трудно да повярвате, аз уважавах новодошлите. Не съм от хората, които лесно се сприятеляват, но нямам нищо против малката общност на Ле Маро – всъщност смятах, че ние можем да си вземем някои поуки от тях. Магрибите бяха учтиви и дискретни, не предизвикваха смут. Отнасяха се почтително към родителите си, обичаха децата си, бяха набожни и скромни. За всеки проблем в общността – семейна кавга, дребно престъпление, инцидент, загуба на близък човек – се обръщаха към Мохамед Махджуби, чиято функция сред тях беше на свещеник, лекар, кмет, адвокат и социален работник в едно. Методите му не бяха винаги в рамките на общоприетото – някои (сред които и Каро Клермон) го смятаха за прекалено стар и ексцентричен, за да бъде полезен водач. Но повечето хора в селото изпитваха искрена привързаност към стария Махджуби. В Ле Маро думата му беше закон и никой не поставяше под съмнение авторитета му.

След това се случи първото събитие. Откакто пристигна, старият Махджуби се опитваше да превърне една от старите сгради на Ле Маро в джамия. Доколкото разбрах, планът беше прекалено скъп, за да си струва, дори да има свободна подходяща сграда. Голямата джамия в Бордо всъщност не беше толкова далеч, а освен това цялото население на Ле Маро все още се състоеше само от шепа семейства – може би около четирийсет души.

Плановете предизвикаха дискусии. От отсрещния бряг на реката имаше опозиция, която се изразяваше в енергичните протести на непоклатими католически семейства като Ашрон и Дру. Мисълта за джамия на няма и пет минути пеша от нашата църква им се струваше като фронтално нападение, като плесница по лицето на "Сен Жером", дори на самия Бог...

Старият Махджуби ме помоли да се намеся. Може би аз не бях най-подходящият човек. Не подкрепях идеята за джамия не защото бях против самата джамия, а защото всичко това изглеждаше излишно...

Махджуби отказа да приеме, че е победен. С помощта на сина си Саид той си присвои една от старите работилници за щавене на кожа и в крайна сметка със средства на мюсюлманската общност и след много преговори с местната власт, с помощта на Жорж Клермон (разбира се) и на някои доброволци от Ле Маро, изоставената сграда точно в края на булеварда се превърна в селската джамия и център на общността.

Разберете ме, отче, когато казвам, че нямам нищо против джамията. Със сигурност имаше някои особености (както се наложи да изтъкна), които противоречаха на местните строителни наредби. Но те бяха от второстепенно значение и ги споменах само между другото, за да избегна недоразумения впоследствие.

Резултатът несъмнено беше достатъчно скромен. Обикновена сграда от стари бледожълти тухли, чиято външност не подсказваше, че е място за поклонение. Отвътре беше доста красива, с плочки на пода и бледи стени със златна шарка. Като свещеник се постарах да зачитам чуждите вярвания и да покажа на общността на Ле Маро колко много се възхищавам на умелата ръчна изработка, както и да съм на разположение, ако някой се нуждае от помощ.

Въпреки това настъпи промяна. Докато общувахме, старият Махджуби започна да се държи предизвикателно. От край време си беше упорит старец с любопитна вятърничавост, която понякога не позволяваше човек да разбере дали се шегува, или не. Синът му Саид беше много по-сериозен и понякога се чудех дали няма да е по-добре за цял Ле Маро, ако бащата отстъпи и остави сина да взима решения.

Може би старият Махджуби усещаше това. Във всеки случай държанието му беше станало по-рязко. Винаги щом отивах в Ле Маро (което все още правя всеки ден от чувство за дълг), Махджуби не пропускаше възможност да подметне някаква забележка. Винаги добронамерено, сигурен съм, но другите може и да не го разбираха.

– Ето го мосю кюрето – отбелязваше той със силен акцент. – Да не би грешниците на вашия бряг на реката да са свършили? Или най-накрая сте решили да се присъедините към нас? Научихте ли се да пушите киф! Или тамянът ви е достатъчно опияняващ?

Знам, че всичко беше просто добронамерена шега, и все пак в поведението му имаше нещо предизвикателно, войнствено. Последователите му започнаха да повтарят думите му и неусетно, сякаш за една нощ, Ле Маро се превърна във враждебна територия.

И така – кога започна промяната? Трудно е да се каже със сигурност. Все едно някой ден да погледнеш в огледалото и да забележиш първите признаци на старостта: бръчките покрай очите, някак неравната кожа около челюстта. Новодошлите бяха малцина, търкания в общността нямаше никакви, както и да го погледнеш, нищо, което да оправдае нарастващата ми тревога. Но трябва да е било достатъчно, отче. Подобно на смяната на сезоните Ле Маро някак промени своите цветове. Повечето от момичетата започнаха да носят черно, шалове хиджаб (подобни на покривалата на монахините), които напълно скриваха косата и шията им. Сутрешните срещи за кафе постепенно секнаха. Каро Клермон се беше скарала с една от редовните си посетителки, а след това и останалите взеха да идват по-рядко, ако изобщо идваха. Саид Махджуби разшири спортната си зала в края на булевард "Пти Багдад" – не беше бог знае какво, само голяма гола стая с няколко уреда, басейн и няколко пътечки за бягане – и тя се превърна в сборно място за всички млади мъже в Ле Маро.

Това се случи преди повече от пет години. Оттогава общността се е разраснала. Появиха се още новодошли – предимно роднини от чужбина, които пристигнаха, за да се присъединят към семействата си. Миналата година внучката на стария Махджуби, Соня, се омъжи за човек на име Карим Бенчарки, който дойде да живее в Ланскене с овдовялата си сестра и нейното дете. Саид Махджуби се възхищаваше на Карим, който беше дванайсет години по-възрастен от Соня и бе въртял търговия с дрехи и текстилни изделия в Алжир. Аз не бях толкова убеден. Познавах Соня от дете – не много добре, но често сме си говорили. Тя и сестра ѝ Алиса бяха будни и общителни момичета, които дори играеха футбол с Люк Клермон и приятелите му през уикендите. Откакто се ожени, Соня се промени: носеше само черно, отказа се от плановете си да учи. Видях я преди няколко седмици, докато пазаруваше – беше покрита от глава до пети, но несъмнено беше тя.

Съпругът ѝ беше с нея, както и зълва ѝ. Между тях Соня все още изглеждаше като дете.

Знам какво ще кажеш. Общността в Ле Маро не е моя отговорност. Мохамед Махджуби е техният имам – той ги напътства. Не можех обаче да престана да мисля за това момиче. Колко много се беше променила, откакто пристигна. По-малката ѝ сестра си беше същата – въпреки че футболните мачове останаха в миналото, – затова коренната промяна у Соня ме тревожеше.

Имах си и лични грижи. Някои енориаши се оплакваха от тона на моите проповеди, смятаха ги за старомодни и глупави. Луи Ашрон се бе обидил от отношението ми към сина му (бях издърпал ухото на шестнайсетгодишното момче, преди да го накарам да изтърка варосаните стени на спортната зала, които наскоро беше украсил с усмихнато лице и свастика) и оттогава семейството ми имаше зъб.

Ашрон беше счетоводител и членуваше в няколко комитета на Каро и неведнъж беше работил с Жорж Клермон. Бяха приятелски семейства, децата им бяха почти връстници. Те убедиха епископа, че старомодното ми поведение предизвиква търкания в общността. Дори успяха да намекнат за вражда между мен, стария Махджуби и джамията му.

Семейство Клермон и Ашрон започнаха да ходят на богослужение във Флориан, където новият млад свещеник, отец Анри Льометър, ставаше все по-популярен. Много скоро разбрах, че Каро, която някога беше една от най-всеотдайните ми последователки, се е поддала на чара на отец Анри и потайно, но усърдно провежда кампания за моята замяна.

Не щеш ли, един ден преди шест месеца, докато се разхождах сутринта през Ле Маро, забелязах нещо необичайно. Джамията на стария Махджуби кой знае как се беше сдобила с минаре.

Разбира се, това не е обичаят във Франция. Да издигнеш такова нещо би било ненужна провокация. Обаче някогашната работилница за щавене на кожи имаше тухлен комин с височина около шест метра и ширина може би метър и осемдесет. Коминът, както и останалата част от сградата, беше прясно варосан и току-що увенчан със сребрист полумесец, който блещукаше на утринното слънце. А сега чувах и загадъчен звук, усилен от откритата вентилационна тръба, глас, който напяваше на арабски езана – традиционния призив за молитва.

Аллаху Акхбар, Аллаху Акхбар...

Френският закон ясно гласи, че всеки призив към молитва трябва да бъде отправян от вътрешността на сградата и без никакви средства за усилване на звука. В този случай в комина беше закрепена стълба, така че мюезинът, отправящ призива, да може да се възползва от естествената акустика на сградата. Съзнавах, че старият Махджуби беше спазил закона, но бях сигурен, че предизвикателството е преднамерено. Ролята на мюезин в повечето случаи изпълняваше синът на Махджуби, Саид, а днес вече призивът му за молитва се разнася из целия квартал Ле Маро. Чуваме го по пет пъти на ден, отче, долита до нас откъм реката и понякога усещам (прости ми, Боже), че сутрин и вечер бия църковните камбани много силно, за да се съревновавам с него.

И тогава, почти по същото време, онази жена се нанесе в магазина. Сестрата на Карим Бенчарки и детето ѝ, момиче на единайсет-дванайсет години. Не създаваха неприятности, но, изглежда, неприятностите веднага ги последваха. Нищо конкретно. Никакви злополуки, никакви спорове. Посетих ги, за да се представя, и предложих подкрепата си, ако се нуждаят от нея. Жената почти не говореше. Стоеше със сведени очи, привела глава, облечена в черно от глава до пети – разбрах, че подкрепата ми не е нито добре дошла, нито необходима. Оставих я на мира. Беше показала ясно, че не иска да общува с човек като мен.

Но аз винаги гледах да я поздравя, когато се разминавахме на улицата, въпреки че тя дори не ми кимаше, нито реагираше на поздрава ми. Що се отнася до момичето, рядко го виждах. Дребничко същество с големи очи, които изничат под забрадката. Един-два пъти се опитах да я заприказвам. И тя като майка си не ми отговаряше.

И така, аз наблюдавах от отсрещната страна на площада по същия начин, както преди осем години, когато Виан Роше се премести в града. Очаквах поне нещичко да ми подскаже какво върши тази жена.

Защо се беше изнесла от къщата на брат си? Защо беше избрала да живее отделно от общността в Ле Маро?

Но жената в черно не разкриваше нищо. Никакви доставки на стоки, никакви търговци, никакви работници, никакви близки. Имаше няколко посетители: всички жени, всички магриби и всички – с деца. Майките никога не се задържаха, но децата – все момичета – често оставаха през деня, понякога бяха дори цяла дузина. Не разпознавах повечето момичета, нито дори майките им, облечени по този начин, и ми отне известно време, за да осъзная, че жената отваря училище.

Френските училища – поне държавните – са определено светски. Никакви религиозни предразсъдъци, никакви молитви, никакви религиозни символи. Момичета като Соня и Алиса Махджуби винаги са успявали да се справят с това. Но някои от другите момичета не успяваха. Знаех, че Захра ал-Джерба например така и не се записа в средното училище, а остана вкъщи да помага на майка си. Началното училище в нашето малко селце е намерило начин да се приспособи. Но в по-големите градове като Ажен проблемът със забрадката оставаше. А сега, изглежда, Ле Маро си беше намерил решение.

Повечето ученички бяха облечени еднакво, в черно и със забрадка, която покриваше косите им – невръстни вдовици без време, със срамежливо извърнати лица. Шаловете хиджаб са предимно черни, но има и едва доловими разлики: някои са плетени, други са забодени с карфици, трети са умело надиплени, други са увити около сложни кокове, а има и скромни като покривала на монахини.

Момичетата, разбира се, никога не говореха с мен, но някои от тях от време на време хвърляха любопитни погледи към църквата с нейните варосани стени, високата островръха камбанария и статуята на Девата над главния вход. Прави ми впечатление колко рядко ги виждаме вече тук, от нашата страна на реката. За три месеца от отварянето на училището преброих петнайсет момичета магриби на възраст от десет до шестнайсет години, които идваха заедно на училище, говореха и се кискаха с ръка пред устата, докато пресичаха моста към Ланскене.

По това време Ле Маро вече пращеше от живот – повече от сто и петдесет човека, мароканци, алжирци, тунизийци, бербери, – което, предполагам, не е кой знае какво за някой, свикнал с Париж или Марсилия, но тук, в Ланскене, на брега на Тан, си е половин село.

Защо тук? В съседните села няма такива общности. Може би заради джамията, може би заради малкото училище, може би заради факта, че цяла улица е на разположение на предприемчивите. Във всеки случай, за по-малко от осем години нашите новодошли се бяха умножили като глухарчета през пролетта и така бяха превърнали Ле Маро от една-единствена цветна страница в цяла чуждестранна глава.

Сега наблюдавах как Виан Роше попива реалността. Тесните улички не се бяха променили много за двеста години, но що се отнася до останалото, всичко беше различно. Първото, което прави впечатление на посетителя, е ароматът на тамян, примесен с благоуханен дим и непознати подправки. Въжета с пране висят между балконите, мъже с дълги роби и с молитвени шапки седят на верандите си, пушат киф и пият чай. Сред тях няма жени. Те в повечето случаи стоят вътре, рядко ги виждаме по улиците и напоследък повечето носят черно. И децата са разделени: момчетата играят футбол или плуват в Тан, а момичетата помагат на майките си, грижат се за по-малките или се събират на кискащи се групички и щом се появя, веднага замлъкват. Чувството за отчужденост е осезаемо. Днес, разбира се, беше дори още по-осезаемо. Предполагам, че след пожара в някогашния магазин за шоколад в селото са плъзнали слухове.

Магазинчетата по булевард "Де Маро", покрай които минавахме, бяха затворени и със спуснати кепенци. Беше седем и четиридесет и пет, горещият вятър беше секнал и няколко звезди вече се бяха показали. Небето беше обагрено в искрящо тъмносиньо, а на западния хоризонт се беше появила смайваща жълта линия.

Тогава се започна, както и предполагах. Далечният призив към молитва. Далечен, но ясно доловим в гърлото на старата тухлена кула: Аллаху Акхбар – Аллах е велик.

Разбира се, че знам какво означава. Да не мислехте, че понеже съм католик, понятие си нямам за другите вероизповедания. Знаех, че след малко улиците ще се изпълнят с мъже, които отиват в джамията, а повечето жени ще останат вкъщи и ще се приготвят за вечерта. И веднага щом луната се покаже, ще има пиршество: традиционни храни от родната страна, донесени за случая, плодове, ядки и сушени смокини, малки пържени сладкиши.

Днес е петият ден от Рамазан, мюсюлманския месец за пост. Денят беше дълъг. Да гладуваш е едно, но да не пиеш вода в ден като днешния, когато силният вятър фучи и изсушава всичко до бяло...

Жена, следвана от дете, пресече улицата пред нас. Не виждах извърнатото ѝ лице, но ръцете ѝ с черни ръкавици я издадоха. Знаех, че е жената в черно, жената от магазинчето за шоколад. Виждах я за първи път, откакто пожарът унищожи къщата, и се зарадвах на възможността да проверя дали някой се е погрижил за нея.

– Госпожо – повиках я, – надявам се да сте добре...

Жената дори не ме погледна. Покривалото за лице, което винаги носеше, оставяше съвсем тъничък процеп като на пощенска кутия, в която да пусна своите съболезнования. И момиченцето, изглежда, не ме чу, докосна забрадката си и леко я придърпа, сякаш за да се подсигури допълнително.

– Ако имате нужда от помощ – продължих, но жената вече ни беше подминала и беше хлътнала в пресечката. Мюезинът беше приключил с песнопението си, а богомолците, които отиваха в джамията, бяха започнали да се тълпят на булеварда.

Разпознах един, който стоеше на вратата на джамията. Беше Саид Махджуби, най-големият син на стария Махджуби и собственик на спортната зала. Мъж на около четиридесет, с роба и молитвена шапка на главата. Той не се усмихва често. И сега не се усмихваше. Махнах му с ръка за поздрав.

Той се вгледа в мен. После се запъти към нас с наперена, скована и нервна крачка, подобна на походката на войнствено петле.

– Какво правите тук? – попита той.

– Живея тук – изненадах се аз.

– Живеете от другата страна на реката – поясни Саид. — И ако знаете кое е добре за вас, ще си стоите там.

Няколко мъже спряха, щом чуха Саид да повишава тон. Размениха си реплики на арабски – като бързо тракане на пишеща машина, – от които не схванах нито думичка.

– Не разбирам – казах му.

Саид ми хвърли мрачен поглед и изтърси нещо на арабски. Мъжете, събрани около него, изтелеграфираха одобрението си. Той се приближи. Почти подушвах гнева му. Арабските гласове вече звучаха враждебно, нападателно. Изведнъж ме обзе абсурдното убеждение, че този мъж възнамерява да ме удари.

Виан се приближи към нас. Почти бях забравил, че е там. Анук гледаше предпазливо, зад нея Розет гонеше сенки в близката тясна уличка.

Исках да я предупредя да стои настрана – мъжът беше достатъчно ядосан, за да не се съобрази, че наблизо има жена и дете, – но всъщност присъствието ѝ, изглежда, успокои Саид. Без да казва нищо, без дори да го докосне, тя направи знак с пръсти – знак за помирение – и неочаквано мъжът отстъпи предпазливо назад, леко объркан.

Дали беше осъзнал грешката си?

Или тя му прошепна нещо?

И да бе прошепнала, не чух нищо. Във всеки случай усещането за надвиснало насилие вече го нямаше. Инцидентът – ако изобщо имаше инцидент – беше предотвратен.

– Може би трябва да тръгваме – предложих на Виан. –Съжалявам, не биваше да ви водя тук.

Тя се усмихна.

– Вие ли ме доведохте? Спомнете си, че дойдох да видя къщата на Арманд.

Разбира се. Бях забравил.

– Празна е. Все още принадлежи на момчето на Клермон. Той не искаше да я продава, но не виждам и как ще живее там.

Виан гледаше замислено.

– Чудя се дали ще ни позволи да останем? Само за няколко дни, докато сме тук. Ще се погрижим за къщата, ще я почистим, ще стегнем градината...

– Може би, но... – свих рамене.

– Добре – отвърна тя.

Просто така. Решено. Сякаш изобщо не си е тръгвала. Трябваше да се усмихна – а аз не съм човек, който се усмихва лесно или често.

– Поне погледнете къщата. Доколкото знам, се разпада.

– Не се разпада – възрази Виан.

Не се и съмнявах, че е права. Люк Клермон нямаше да остави къщата на баба си да се разруши. Предадох се на неизбежното.

– Преди тя слагаше ключовете за входната врата под саксия на двора. Вероятно все още са там – казах.

Изобщо не бях сигурен дали трябва да я насърчавам да остане, но мисълта, че Виан Роше отново е в Ланскене, дори сега, в тези трудни времена, ми се струваше почти неустоима.

Самата Виан не изглеждаше изненадана. Вероятно животът ѝ винаги е такъв; решенията на проблемите ѝ сами се предлагат като ухажори. Моят проблем е болезнено заплетен като топка бодлива тел и накъдето и да мръднеш, може да те пореже. Чудя се дали ще се убода по време на този малък антракт. Най-вероятно.

Виан Роше ми се усмихна.

– О, и още нещо! – подметна.

Въздъхнах.

– Обичате ли праскови?

Единайсета глава

Неделя, 15 август

Ле Маро. Тук започват неприятностите. Ле Маро, откъдето тръгна всичко. Там за първи път срещнах Арманд, докато минавах покрай малката ѝ къща. Неприятностите винаги започват там: там циганите завързват лодките си, там Анук си играеше с Чехълчо по обраслите с тръстика брегове на Тан. Пак там Арманд ми каза да се махам, но аз не мислех трезво.

До къщата ми растеше праскова. Ако дойдеш през лятото, плодовете трябва да са зрели и готови за бране.

И наистина – имаше пораснала праскова с наполовина вдървени от възрастта клони и листа с форма на кама, обгорени от слънцето. Но Арманд беше права – плодовете бяха зрели. Откъснах три, все още топли от слънцето и мъхести като бебешка главичка. Подадох едната на Анук, другата на Розет. Третата дадох на Рейно.

Ароматът на праскови беше навсякъде, сънлив аромат от края на лятото, който сякаш оставяше зарево във въздуха като диря от залеза. Къщата на Арманд се намира на възвишение, малко е отделена от останалата част от Ле Маро и от тази удобна точка се открива гледка надолу към реката. По булеварда имаше светлини, отразяваха се по повърхността на водата като светулки. Вече долавяхме тихите вечерни шумове: гласове, потропване на тенджери и тигани, деца, които играят в задните дворове, щурчета и жаби край водата, след като птиците утихнеха.

Анук беше намерила ключа за задната врата там, където Арманд винаги го оставяше, но вратата вече беше отключена, както много други врати в Ланскене. Газта и електричеството бяха прекъснати, но старата готварска печка на Арманд беше тук, ако ни се приискаше да готвим, а зад къщата имаше купчина дърва. В шкафа намерихме спално бельо и вълнени одеяла в лимонено, розово, ванилово и синьо. В стаята на Арманд имаше двойно легло, в стаята горе – сгъваемо, а в дневната – диван. Отсядала съм и на по-лоши места.

– Наистина ми харесва тук – каза Анук.

– Бам – съгласи се Розет любезно.

– Тогава е решено – отсъдих. – Ще преспим, а сутринта ще говорим с Люк.

Рейно, който все още държеше прасковата си, изглеждаше скован и притеснен. Толкова е благовъзпитан, че по-скоро би спал в канавка, отколкото да се настани в празна къща без официалното разрешение на собственика. Що се отнася до прасковите, нямаше и съмнение, че и тях брои за откраднати, затова ме гледаше със същото безпокойство, с което Адам трябва да е погледнал Ева, когато му е подала забранения плод.

– Няма ли да я изядете? – попитах аз. Анук и Розет бяха излапали своите на лакоми, сочни хапки. Сетих се, че само веднъж съм виждала Рейно да яде – за него храната е сложна работа: трябва колкото да я вкусваш, толкова и да се страхуваш от нея.

– Слушайте, мадмоазел Роше...

– Моля ви – прекъснах го, – наричайте ме Виан.

Той се прокашля.

– Оценявам това, че не ми задавате очевидния въпрос –рече той. – Но трябва да ви кажа, че до второ нареждане съм освободен от задълженията си на свещеник в Ланскене, докато се очаква докладът за пожара в стария магазин за шоколад. – Рейно пое дълбоко въздух и продължи: – Разбира се, не е нужно да ви казвам, че нямам никаква вина. Не ме арестуваха. Не са ми отправяли обвинение. Полицията просто дойде да ме разпитва. Но за човек в моето положение...

Живо си представих как е изглеждала сцената иззад кепенците. На този ден в Ланскене сигурно са се вихрели всякакви клюки. Магазинът бил наполовина изгорял и изоставен. Пожарната се забавила с час. Полицейската кола спряла пред църквата. Или още по-лошо – пред къщата на Рейно, малката му къщичка на "Рю де Фран Буржуа" със спретнатите лехички с невен.

Разбира се, къщичката е собственост на църквата. Невените са отговорност на Рейно. Толкова приличат на глухарчетата и все пак според свещеника има огромна разлика между онези лукави, нападателни плевели и малките красиви жълти цветчета, които растат с военна подреденост.

– Не беше нужно да ми казвате това. Знам, че не сте запалили пожара.

Устата му потрепна.

– Де да бяха всички толкова сигурни. Каро Клермон като обезумяла разпространява слуха, но продължава да се преструва, че ми съчувства, и се вкопчва във всяка дума, която наследникът ми изрича.

– Вашият наследник?

– Отец Анри Льометър. Новият любимец на епископа. Парвеню с прекалено много зъби и страст към "Пауър Пойнт". – Той сви рамене. – Само въпрос на време е. Знаете какви са хората в Ланскене.

Да, знам. Самата аз съм била обект на клюки и имам представа колко бързо се разпространяват. Знам също, че в тази обстановка всеки намек за скандал, засягащ член на духовенството, задължително се възприема като нещо, което трябва да се преодолее. Католическата църква преживя твърде много скандали напоследък и дори полицията да няма доказателства, за да го обвини, накрая Рейно може да се окаже порицан от съда на общественото мнение.

Той пое дълбоко въздух още веднъж.

– Мадмоазел Роше, ако ще поостанете, дали не бихте предали... съмненията си на онези свои приятели в нашата общност, които, изглежда, се забавляват със ситуацията. Жозефин, Нарсис...

Той рязко замлъкна и извърна очи. Вгледах се в него с нарастващо удивление. Ледената прецизност на речта му все още беше очевидна както винаги, но нямаше съмнение в изражението, изписано на лицето му. По своя косвен и смирен начин Франсис Рейно молеше за помощ.

Дори не мога да си представя колко трудно му е било да помоли. След всичко, случило се тук, да признае пред себе си, че се нуждае от някого – особено от човек като мен...

Светът на Рейно е черно-бял. Той смята, че това улеснява нещата. Всъщност черно-бялото мислене само сковава сърцата, налага предразсъдъци и прави хората слепи за вредите, които причиняват. И ако се появи предизвикателство пред начина, по който такива хора възприемат света, тогава, когато черно-бялото мислене най-сетне се разложи на милион нюанси на сивото, хора като Рейно продължават да се мъчат, опитват се да се вкопчат като удавник за сламка.

– Извинете, но какво можете да направите вие? – каза той. – Забравете, че ви помолих.

– Разбира се, че ще ви помогна, ако мога, но при едно условие – усмихнах се.

Той ме изгледа мрачно и попита:

– Какво е то?

– Моля ви, изяжте тази праскова.

Първа глава

Понеделник, 16 август

Сутринта намина Люк. Рейно му казал, че сме там. Свари ни да закусваме – праскови и горещ шоколад, сервирани в разнородните съдове на Арманд: стар порцелан, прозрачен като кожа, нащърбен по позлатените ръбове и ръчно боядисан в традиционния стил за Су Тан – малкия правоъгълник на Жер, откъснат от всичко останало от река Тан, преди да се влее в по-голямата Гарона. Върху купичката на Анук имаше нарисуван заек, а върху тази на Розет – люпило пиленца. На моята имаше цветя и име – Силви-Ан, – изписано с вълнист шрифт.

Роднина може би? Купичката изглеждаше стара. Сестра, братовчедка, дъщеря, леля. Чудех се какво ли би било да имам купа с моето собствено име на нея, подарена от майка ми или наследена от баба ми. Но кое име щеше да бъде, Арманд? Кое от многото ми имена?

– Виан!

Вик откъм отворената врата прекъсна унеса ми. Гласът на Люк беше станал по-плътен и бе загубил детското си заекване. Но иначе той си беше същият: кестенява коса, която пада над очите му, усмивка, едновременно открита и пакостлива.

Той прегърна първо мен, а след това Анук и се взря с откровено любопитство в Розет, която го посрещна с оголени зъби и дързък маймунски звук – каак-каакк! Първоначално това го сепна, а след това го разсмя.

– Донесох ви някои запаси – отбеляза Люк. – Но, изглежда, сте закусили.

– И да не вярваш – усмихнах се, – чистият въздух ни отваря апетита.

Люк се ухили и подаде пресни кроасани и кифли с шоколад.

– Тъй като сте тук по моя вина – каза той, – каня ви да останете колкото искате. На баба би ѝ харесало.

Попитах го какво смята да прави с къщата сега, след като вече е негова. Той сви рамене.

– Не съм сигурен. Може би ще живея тук. Ако родителите ми... – подхвана той, но смени темата: – Сигурно си чула за пожара.

Кимнах.

– Случват се инциденти – продължи той. – Но мама смята, че има нещо повече. Тя смята, че Рейно е запалил пожара.

– Така ли? – попитах. – А ти какво мислиш?

Спомням си Каро Клермон, една от най-яростните клюкарки в Ланскене, която винаги се е хранила със скандалите и драмите на селския живот. Мога да си представя прикритото злорадство, с което е посрещнала позора на Рейно, смекчавайки слуховете с прекомерна проява на съчувствие. Люк сви рамене.

– Е, никога не съм го харесвал особено. Но не мисля, че той го е направил. Искам да кажа, че е студен и някак скован, обаче не би извършил такова нещо.

Люк беше част от малцинството. Чухме слуха още дузина пъти преди края на деня. От Нарсис, който носеше зеленчуци от магазина си, от пекаря Поату, от Жолин Дру, учителката, която се отби със сина си да ни види. Всъщност, изглежда, по-голямата част от Ланскене мина през Ле Маро днес – с едно изненадващо изключение, – след като новината за нашето пристигане се разлетя като семена от глухарчета на вятъра.

Виан Роше се е върнала, казваха те. Виан Роше най-накрая си е у дома...

Но това е абсурдно. Аз имам дом. Той е закотвен на Елисейския пристан. Вече не принадлежа на това място, както не принадлежах и преди осем години, когато пристигнахме с Анук. И все пак...

– Би било толкова лесно – рече Гийом. – Може да ремонтирате стария магазин за шоколад. Малко боя, всички можем да се включим...

Зърнах искра в погледа на Анук.

– Трябва да видите лодката ни в Париж – казах аз. – Точно под "Пон дез Ар", а сутрин цялата река е покрита с мъгла, точно като Тан.

Искрата изчезна, скрита под дългите мигли.

– Гийом, трябва да дойдеш да ни видиш.

– О, прекалено стар съм за Париж – усмихна се той. – А и Пач е свикнал да пътува в първа класа.

Гийом Дюплеси е един от малкото, които не вярват, че Рейно е виновен.

– Това е просто злобен слух – твърди той. – Защо Рейно би изгорил едно училище?

Жолин Дру беше сигурна, че знае причината.

– Заради нея, ето защо – отсече тя. – Жената с бурка. Жената в черно.

Анук и Розет бяха излезли навън и тупаха прашен килим с две стари метли. Синът на Жолин, Жано, беше с тях – момче на възрастта на Анук, което помня от дните на стария магазин за шоколад. Двамата с Анук бяха добри приятели въпреки заядливата му майка.

– Коя е тя? – попитах аз.

Жолин повдигна вежди.

– Изглежда е вдовица, сестрата на Карим Бенчарки. Познавам Карим – много е мил, – работи в спортната зала в Ле Маро. Но тя е различна. Нападателна. Надменна. Казват, че мъжът ѝ се развел с нея.

– Искаш да кажеш, че не знаеш? – учудих се аз, защото Жолин е една от най-ревностните клюкарки в Ланскене. Трудно ми е да повярвам, че не е разкрила всяка малка подробност относно новодошлата още щом жената се е преместила тук.

Жолин сви рамене.

– Ти не разбираш. Тя не разговаря с никого. Не е като другите магриби. Не знам дори дали говори френски.

– Не си се опитвала да разбереш?

– Не е толкова лесно – отвърна Жолин. – Как започваш разговор с някого, който никога не си показва лицето? С някои от жените в Ле Маро имахме приятелски отношения. Преди Каро ги канеше в къщата си на чай. Хората си мислят, че ние сме просто селяни, но тук сме много мултикултурни. Ще се изненадаш, Виан. Дори започнах да ям кускус. Знаеш ли, наистина е много здравословно и не напълняваш толкова, колкото си мислиш.

Усмихнах се скришом. Жолин Дру и Каро Клермон си въобразяват, че могат да навлязат в една култура, защото им харесва да ядат кускус. Представям си събиранията на чай в къщата на Каро: разговорите, дребните сладкиши, порцеланът, среброто, канапетата. Добронамерените дискусии, които целят да насърчават entente cordiale. Потреперих при мисълта.

– Какво се случи? – попитах аз.

Жолин направи физиономия.

– Спряха да идват, когато жената се нанесе. Тя носи само неприятности. Ходи със забулено лице и кара хората да се чувстват неудобно. А на жените им дай да се конкурират. Стана мода. Всички започнаха да носят покривала. Е, може би не всички, но нали знаеш. Очевидно това подлудява мъжете. Кара ги да гадаят какво има отдолу. Разпалва въображението. Разбира се, това не се понрави на Рейно. Той винаги се е придържал към миналото. Не може да се справи с мултикултурна Франция. Чу ли за шумотевицата около джамията? И след това с минарето? А после, когато тази жена отвори училището... – поклати глава Жолин. – Сигурно не е издържал. Само това мога да кажа. Няма да е за първи път.

– Колко ученици имаше там? – попитах.

– О, може би около дузина. Един бог знае на какво ги е учила. – Тя раздразнително приведе едното си рамо. – Тези бурки не искат да се смесват с нас. Смятат, че ще ги покварим с нашите разюздани нрави.

Или просто им е омръзнало да бъдат покровителствани и разбирани погрешно, помислих си, но не казах нищо.

– Има ли дъщеря? – попитах.

Жолин кимна.

– Да, горкото мъниче. Никога не си играе с нашите деца. Не говори с никого.

Погледнах през прозореца натам, където Анук и Жано използваха метлите за бой с въображаеми мечове, а Розет дюдюкаше окуражително. Тъй като отдавна живеем и пътуваме по този начин, с дъщеря ми сме срещали повече различни хора, отколкото който и да е в Ланскене. Научили сме се да виждаме отвъд пластовете, в които крием себе си. Никабът – или както Жолин грешно го нарече бурката – е само плат. И все пак в очите на хора като Жолин покривалото притежава силата да превърне една обикновена жена в обект на подозрение и страх. Дори Гийом, обикновено толкова толерантен, почти нямаше какво да каже в защита на жената от някогашния магазин за шоколад.

– Винаги вдигам шапка за поздрав, когато я срещна – обясни той. – Така ме научиха, когато бях момче. Но тя не казва дори "здравей", даже не ме поглежда. Грубо е, мадам Роше, откровено грубо. Не ме интересува кой какъв е, винаги се старая да бъда учтив. Но когато някой дори не ме поглежда...

Разбирам. Сигурно е трудно. Но аз нямам морално превъзходство, на което да се облегна. От години бягам от Мъжа в черно, тъй като виждам само страха на майка си и черното расо на една враждебна вяра. От години съм като Гийом и останалите, заслепена съм от предразсъдъците си. Едва сега виждам истината: че моят Мъж в черно е просто човек, уязвим като всеки друг. Дали Ланскене със своята Жена в черно е по–различен? И дали под своето покривало и тя като Рейно не се нуждае от помощ?

Втора глава

Понеделник, 16 август

Най-накрая се спускаше нощта. Небето се променяше от диненочервено към дълбоко и кадифено синьо. Тъжният повик на мюезина се понесе глухо през Ле Маро. В същото време от другата страна на реката звъннаха църковните камбани на Ланскене, които оповестяваха края на богослужението. Една дузина семейства ни бяха поканили на вечеря, в случай че искаме компания, но Розет вече беше полузаспала, а Анук отново бе залепена за своя айпод. И двете изглеждаха изтощени. Може би от свежия въздух, от смяната на обстановката, от потока приятели и посетители. Приготвих простичка вечеря от маслини, хляб, плодове и сирена със салата от листа на глухарчета, подправена с жълти латинки. Хранихме се мълчаливо и през отворения прозорец слушахме звуците на нощта: щурчета, църковни камбани, жаби, нощни птици, тиктакането на стария часовник на Арманд с ухиления му, жълт като пергамент циферблат. Забелязах, че Розет не яде, само побутва маслините в чинията си като части от сложна игра.

– Какво има, Розет? Не си ли гладна?

– Липсва ѝ Рижия – обясни Анук.

– Рур – каза Розет печално.

– Скоро ще го видим. Тук ще ти хареса – увери я Анук и я прегърна. – Погледна ме. – Жозефин не дойде. Мислех, че тя първа ще дойде да ни поздрави.

Права беше. Бях забелязала. Разбира се, кафенето е отворено цял ден, сигурно е била заета. Въпреки това можеше да намине през обедната си почивка. Може би не е искала да бъде край всички останали, край хора като Каро и Жолин, които възнамеряваха единствено да клюкарстват и да зяпат. Може би не е имала достатъчно персонал днес или е смятала да намине, след като затвори. Надявам се – от всички, които оставихме, когато заминахме, като че ли Жозефин ми липсваше най-много, Жозефин с нейните чувствени очи и стоическо неподчинение.

– Ние ще отидем утре – обещах на Анук. – Може би днес е била заета.

Довършихме вечерята мълчаливо. Анук и Розет си легнаха. Аз останах сама на чаша червено вино и се зачудих какво ли прави сега Рейно. Представих си го в малката му къща да съзерцава последните мигове на залеза и да слуша звъна на църковните камбани, докато съперникът му води службата. А после, понеже бях неспокойна, отворих вратата и излязох.

Миришеше на прах и праскови. Щурчета пееха в живия плет от розмарин. В тази част на града няма улично осветление, но небето никога не притъмняваше докрай и ми показваше пътя през моста в Ланскене.

Под мен Ле Маро живваше. Изпод затворените капаци на прозорците се процеждаше светлина, хора се разхождаха по улиците, аромат на тамян и готвено долиташе от отворена кухненска врата. Всичко изглеждаше толкова различно от преди няколко часа: мъчителната, категорична жега, жените с хиджаб, наметнали абая върху ежедневните си дрехи, брадатите мъже с белите им роби, предпазливата, бдителна тишина. Сега се чуваха гласове, смях, празнични звуци. Дните по време на Рамазан са дълги. В края на деня обикновеното ястие се превръща в угощение, а чашата вода – в благословия. Разказват се приказки, играят се игри. Децата остават будни до късно вечерта.

Малко момиче с жълта туника притича през булеварда, размахвайки дълга пръчка. Тя издаваше рязък, бръмчащ звук и аз разпознах местната игра: децата връзват с конец голям летящ бръмбар за пръчка, за да се получи импровизирана дрънкалка.

Някой се провикна на арабски. Детето запротестира. Появи се момиче, облечено в тъмносин кафтан. Детето остави пръчката отстрани на пътя и последва момичето в къщата. Навлязох в Ле Маро и се отправих към реката. Мостът, който свързва Ле Маро с останалата част от Ланскене, се намира на нещо като кръстопът. Там са били работилниците за щавене на кожа, а сега – джамията. От двете страни стените на старата крепост все още бяха порутени на места като знак за евентуалните нарушители, че Ланскене брани своето.

Мостът е каменен и доста нисък, а реката разделя селото като двете половини на разрязан плод. През зимата, след дъждовете Тан толкова приижда, че под моста могат да преминат само най-плоските лодки. През есента, ако лятото е било особено горещо, реката понякога почти пресъхва и оставя пясъчни насипи, разделени тук-там от ручейчета. В момента е идеална. Идеална за плуване, идеална за лодките.

Това ме накара отново да се зачудя защо Рижия предпочете да не идва. Той прекара още четири години в Ланскене, след като с Анук си тръгнахме. Защо сега остана в Париж, след като толкова много обича провинцията? Защо предпочете да остане на Сена, когато Тан е толкова привлекателна? Знам, че той липсва на Розет – на Анук и на мен също, разбира се, но на Розет ѝ липсва по специален начин, неразбираем за нас, останалите. Разбира се, тя си има Бам – чието присъствие, в отсъствието на Рижия, става по-очевидно от обикновено: седи на столче до Анук, а опашката му е като искрящ въпросителен знак на жълтата светлина от лампата.

Рижия, защо не дойде?

Рижия не харесва модерната техника, но успях да го убедя да носи – ако не да използва – мобилен телефон. Опитах да му звънна, но както очаквах, телефонът беше изключен. Изпратих съобщение:

Пристигнахме благополучно. Отседнахме в къщата на Арманд. Всичко е наред, с изключение на някои промени. Може да се наложи да останем още няколко дни. Липсваш ни.

С много любов, В.

Изпращането на съобщение вкъщи ме накара да почувствам Рижия още по-далечен. Вкъщи. Това ли е домът Ми сега? Огледах Ланскене: светлинките, кривите улички, камбанарията на църквата, бяла в полумрака. От другата страна на моста беше по-тъмната половина: улиците, осветени единствено от лампите в къщите, замъгленият шип на минарето с полумесец на върха, сякаш предизвикателство към камбанарията на църквата, издигната като юмрук насред площада.

Известно време си мислех, че това е моят дом, че може и да остана в Ланскене. Дори сега думата дом все още извиква в мислите ми малкото магазинче, стаите над него, стаята на Анук на тавана със страничното прозорче. Чувствам се раздвоена като никога досега: част от мен принадлежи на Рижия, другата е тук, в Ланскене. Може би защото самото село е разделено на два свята: единият нов и мултикултурен, другият – толкова консервативен, колкото само селска Франция може да бъде, и аз разбирам всичко това много добре...

Мисля си "Какво правя тук?". Защо отворих тази кутия, пълна с несигурност? В писмото на Арманд ясно се казваше, че някой в Ланскене се нуждае от помощта ми. Но кой е този човек? Франсис Рейно? Жената в черно? Жозефин? Самата аз може би?

Пътят ме отведе покрай къщата, от която излезе момичето със синия кафтан. Пръчката с хванатия в плен бръмбар лежеше отстрани на пътя. Освободих го, той бръмна ядосано към мен, преди да отлети, и аз спрях, за да огледам жилището.

Както повечето къщи в Ле Маро, това беше двуетажна сграда с нисък покрив, наполовина направена от дърво, наполовина – от жълта тухла. Изглеждаше като две къщи, събрани заедно, вратата и кепенците бяха боядисани в зелено, а на первазите имаше саксии с червено мушкато. Отвътре се чуваха гласове, смях, разговори. Подушвах готвено, подправки и мента. Докато подминавах, вратата се отвори и малкото момиче с жълта туника се втурна на улицата. Щом ме видя, спря и се взря в мен със светлите си очи. Сигурно беше на пет или шест, прекалено малка, за да носи забрадка. Косата ѝ беше прибрана на две опашки, вързани с жълта панделка. Носеше златна гривна на пухкавата си китка.

– Здравей! – обадих се.

Малкото момиче не откъсваше втренчения си поглед.

– Опасявам се, че пуснах бръмбара ти да избяга – осведомих я и погледнах към захвърлената пръчка. – Беше много тъжен, овързан така. Утре можеш отново да го хванеш. Разбира се, ако той иска да си играе.

Усмихнах се. Детето продължи да ме гледа. Дали беше разбрала? Виждала съм момичета на възрастта на Розет, които почти не говорят френски, въпреки че са родени тук. Обикновено усвояват езика, докато завършат начално училище, но някои от познатите ми семейства не бяха склонни да изпращат децата си в средното училище – понякога заради забраната да се носят забрадки, друг път, защото се нуждаеха от децата вкъщи.

– Как се казваш? – попитах детето.

– Мая. – Значи разбираше.

– Приятно ми е да се запознаем, Мая. Аз съм Виан. Отседнала съм в къщата ей там горе с двете си малки момичета.

Посочих старата къща на Арманд.

Мая, изглежда, се съмняваше.

– Онази къща там?

– Да. Беше на старата ми приятелка Арманд. – Виждах, че не беше убедена, и попитах: – Майка ти обича ли праскови?

Мая леко кимна.

– До къщата на приятелката ми расте праскова. Утре, ако искаш, ще набера малко и ще донеса на майка ти за ифтар.

Тази дума извика усмивката на Мая.

– Знаеш какво е ифтар?

– Разбира се.

С майка ми някога живяхме в Танжер. Място, което кипеше от живот, кипеше от противоречия. Винаги съм използвала храната и рецептите като начин да разбера околните, а понякога на място като Танжер храната е единственият език.

– Как върви угощението тази вечер? Има ли супа хариса[4]? – попитах. – Обожавам я.

Усмивката на Мая стана още по-широка.

– И аз – каза тя. – А Оми прави палачинки. Има тайна рецепта. Това са най-хубавите палачинки на света.

Изведнъж зелената врата отново се отвори. Женски глас проговори остро на арабски. Мая понечи да възрази, но неохотно се прибра. Фигура на жена в черно се появи на вратата, докато тя се затваряше – вдигнах ръка за поздрав, но вратата вече се беше затръшнала, преди да успея да разбера дали жената ме е видяла.

Но в едно бях сигурна. Жената, която току-що бях видяла, беше същата жена с никаб, която забелязах до църквата в деня на пристигането си и след това отново в Ле Маро. Сестрата на Карим Бенчарки, чието име, изглежда, никой не знаеше, жената, чиято сянка се разпростираше над цели две общности...

Докато се прибирах покрай Тан, тишината беше почти зловеща. Щурците и птиците бяха утихнали, дори жабите не се чуваха.

Местните казват, че във вечери като тази вятърът отан ще задуха всеки момент; Льо Ван дьо Фу, Лудият вятър, от който прозорците дрънчат, растенията изсъхват и хората губят съня си. Белият отан носи суха жега, Черният отан носи бури и дъждове. Откъдето и да задуха вятърът, промяната не закъснява.

Какво правя в Ланскене? Не мога да спра да се чудя. Вятърът ли ме доведе тук? И кой вятър ще бъде този път? Белият, който те държи буден, или Черният, който те подлудява?

Трета глава

Вторник, 17 август

Прости ми, отче, защото съгреших. Разбира се, вие вече не сте тук. Но трябва да се изповядам пред някого, отче, а да го направя пред новия свещеник – отец Анри Льометър с неговите джинси, избелена усмивка и нови идеи – е абсолютно невъзможно. С епископа положението е същото. Той всъщност смята, че аз съм запалил пожара. Няма да коленича пред тези хора, отче. Проклет да съм, преди да го направя.

Разбира се, вие сте прав. Гордостта е моят грях. Но знам, че отец Анри Льометър ще унищожи "Сен Жером", и не мога просто да гледам безучастно. Този човек използва компютърни презентации по време на проповедите си, за бога, и е заменил селския органист с Люси Льовалоа, която свири на китара. Резултатът несъмнено е популярност – никога не с имало толкова много хора от съседните села, – но се чудя какво бихте казали вие, отче, който бяхте толкова строг.

Епископът смята, че днес богослужението трябва да бъде по-скоро забавно, отколкото строго. Трябва да привлечем младите, твърди – самият той е на трийсет и осем, седем години по–млад от мен, и носи маратонки "Найк" под расото си. Отец Анри Льометър е негово протеже и затова, разбира се, винаги е прав. Следователно епископът одобрява намеренията на отец Анри да модернизира "Сен Жером", а също и плановете му да замени старите дъбови църковни пейки с нещо "по-подходящо". Предполагам, че според него дъбът не отива на "Пауър Пойнт".

Но макар да тъгувам заради загубата, аз съм от малцината. Каро Клермон от години се оплаква от тези пейки – били тесни и твърди (самата Каро не е нито едно от двете). И, разбира се, ако те бъдат махнати, съпругът ѝ Жорж ще ги получи, възстанови и в крайна сметка ще ги продаде на абсурдно надути цени в Бордо на богати туристи, които искат да обзаведат вилите си с нещо приятно автентично.

Трудно е да не се ядосваш, отче. Дадох живота си на Ланскене. А всичко да бъде разграбено... и то по каква причина...

Всичко опира до разрушения магазин. До опожарения магазин за шоколад. Какво му има на това място, че привлича само беди? Първо Виан Роше, после – сестрата на Бенчарки. Сега дори унищожено и празно, магазинчето, изглежда, се опитва да предизвика моето падение. Епископът е сигурен, така твърди, че нищо не ме свързва с пожара. Лицемер. Забелязвате ли как не казва, че вярва в моята невинност. Заявява много отговорно, че каквито и да са резултатите от разследването, позицията ми тук е компрометирана. Може би ще отида в друга енория, после не се знае какво...

По дяволите снизхождението му! Няма да си тръгна тихомълком. Отказвам да повярвам, че след всичко, което съм направил за тази общност, никой тук не ми вярва. Трябва да има нещо, което мога да направя. Жест, с който да си спечеля малко доброжелателност сред моите хора и сред тези в Ле Маро. Опитах се да говоря с тях, не помогна, но може би някое действие ще подпомогне каузата ми.

Затова тази сутрин реших да се върна на площада пред "Сен Жером" и да направя каквото мога, за да се реванширам. Конструкцията на магазина е здрава – нужно е просто основно почистване, да се сменят няколко керемиди на покрива, подмяна на дървения и мазилка, няколко ръце боя и ще стане като нов. Или поне така си мислех; освен това вярвах, че ако другите ме видят да помагам, някои от тях ще се включат.

Четири часа по-късно всичко ме болеше, а никой дори не ме заговори. Пекарната на Поату е отсреща, "Кафе де Маро" – надолу по пътя, а никой не се сети да ми донесе дори нещо за пиене в тази смазваща жега. Започнах да разбирам, отче, че това е моето изкупление – не за пожара, а за арогантността ми да повярвам, че мога да спечеля обратно паството си, като покажа смирение.

Следобед пекарната затвори, бялналият се под слънцето площад притихна. Единствено камбанарията на "Сен Жером" предлагаше убежище от слънцето и докато влачех парчета овъглени останки от вътрешността на магазина към тротоара, поспрях в сянката ѝ, после си пийнах от фонтана.

– Какво правите? – попита нечий глас.

Изправих се. Мили боже! От всички хора, които предпочитах да не виждам... Момчето на Клермон не е лошо, разбира се, но ще каже на майка си, а аз предпочитах да ме види заобиколен от приятелски настроени доброволци, докато чистя къщата на Бенчарки, вместо изтощен, мръсен и измъчен, обграден единствено от изгоряла дървесина.

– Нищо особено – усмихнах му се аз. – Помислих си, че можем да проявим солидарност. Никой не би искал майка и дете да се върнат на такова място.

Посочих обгорената входна врата и черната бъркотия зад нея.

Люк ме погледна предпазливо. Може би усмивката беше грешка.

– Добре, чувствам се неудобно – признах и се отказах от усмивката, – понеже половината село ме смята отговорен за пожара.

Половината село? Де да беше така! Вече можех да преброя хората, които ме подкрепят, на пръстите на едната си ръка.

– Аз ще помогна – заяви Люк. – Сега имам време.

Разбира се, семестърът му в университета започва в края на септември. Доколкото си спомням, той учи френска литература въпреки неодобрението на Каро. Но да иска да ми помогне? Никога не ме е харесвал, дори и когато майка му беше моя поклонничка.

– Ще докарам микробус от дъскорезницата – посочи Люк развалините. – Първо ще ви помогна да разчистим, а след това ще видим какви материали ще ни трябват.

Е, не бях в положение да откажа. В крайна сметка гордостта ме доведе до тук. Благодарих му и отново помъкнах отломките. Бяха повече, отколкото предполагах, но с помощта на Люк до края на деня бяхме изчистили целия долен етаж.

Камбаните забиха за богослужение, сенките на площада се удължиха. Отец Анри Льометър, все едно излязъл от охладен склад за свещеници, се появи откъм "Сен Жером" с бавна крачка, с прилежно изгладено расо, с модерна младежка прическа и с току-що изпрана яка, само един тон по-бяла от зъбите му.

– Франсис!

Мразя да ме нарича така. Удостоих го с най-дипломатичната си усмивка.

– Колко мило от твоя страна да направиш всичко това –каза той, сякаш съм го направил за него. – Ако ме беше предупредил сутринта, можех да обявя след литургия...

Тонът му загатваше, че самият той би бил щастлив да помогне, стига бремето да се грижи за моята енория да не бе прехвърлено на неговите плещи.

– И като стана дума за литургия – огледа критично той моята оцапана със сажди, потяща се особа, – предвиждаш ли да присъстваш тази вечер? Имам резервни дрехи във вестиария, които с радост...

– Не, благодаря.

– Просто забелязвам, че не си идвал на служба, не си вземал причастие и не си се изповядвал...

– Благодаря. Ще го имам предвид.

Като че ли ще взема нафора от него, а що се отнася до изповедта – е, отче, знам, че е грях, но нека просто кажем, че в деня, когато го изкупя, ще напусна църквата завинаги.

Той ме погледна състрадателно и рече:

– Вратата ми винаги е отворена.

И сетне, с последно проблясване на усмивката му като от реклама на паста за зъби, си тръгна и ме заряза много далеч от вътрешния покой, със стиснати юмруци зад гърба.

Това беше предостатъчно. Преустанових работа. Прибрах се, преди хората да започнат да се стичат към площада за служба. Камбаните ме преследваха по целия път и когато стигнах до входната си врата, видях, че някой я е маркирал с черен спрей. Трябва да се бе случило скоро – още усещах изпаренията от боята в топлия въздух.

Огледах се, видях само три момчета на велосипеди в края на "Рю де Фран Буржуа". Младежи, доколкото можех да видя, единият облечен с широка бяла риза, другите двама – с тениски и джинси, но и тримата носеха пъстрите шалове, които арабите си връзват понякога. Забелязаха ме и бързо подкараха колелата си към Ле Маро, провиквайки се на арабски. Не знам езика, но от тона и смеха им предположих, че вероятно не е комплимент.

Можех да ги последвам, отче. И навярно трябваше да го направя. Но бях уморен и – да, признавам си – може би малко ме беше страх. Вместо това влязох вътре, взех си душ, налях си бира и се опитах да изям един сандвич.

През отворения прозорец обаче още чувах камбаните, които биеха за богослужение, а отвъд тях гласът на мюезина се стелеше над реката като димна лента във вечерния въздух. И би ми харесало да се помоля, но кой знае защо мислех единствено за Арманд Воазен, за блестящите ѝ черни очи, за дръзкото ѝ поведение и как би се смяла на всичко това. Може би ме вижда. Мисълта ме ужаси. Затова си взех още една бира и загледах залеза над Тан, докато на изток над Ланскене се издигаше полумесец.

Четвърта глава

Вторник, 17 август

Тази сутрин с Розет отидохме да разберем какво се е случило с Жозефин. В Ле Маро всички магазини бяха затворени – магазинът за дрехи, бакалията, магазинът за платове, – но видяхме малко кафене, обслужвано от навъсен мъж с бяла джелаба и молитвена шапка такия, който бършеше масите и щом ме зърна, спря само за да каже:

– Затворено е!

Подозирах.

– Кога отваряте?

– По-късно. Довечера. – Начинът, по който ме погледна, ми напомни за Пол Муска в дните, когато държеше "Кафе де Маро", поглед, който преценяваше и в същото време беше странно враждебен. После мъжът отново се зае да бърше масите. Не всеки е добре дошъл тук.

Сърдит човек, каза ми Розет със знаци. Сърдито лице. Да се махаме.

Бам се виждаше много ясно – светлооранжева драскулка от светлина подире ѝ. Видях как лицето на Розет доби немирно изражение, а шапката на мъжа се килна и падна на пода.

Розет издаде напевен звук.

С крайчеца на окото си видях Бам да прави кълбо във въздуха.

Бързо хванах Розет за ръка.

– Няма нищо, тръгваме си – казах. – Не е това кафенето, което търсим.

Но когато пристигнахме в "Кафе де Маро", вместо Жозефин зад бара гледаше телевизия намусено момиче на около шестнайсет години, което ме осведоми, че госпожа Боне е отишла до Бордо за стока и може да се върне доста късно.

Не била оставила съобщение. Лицето ѝ не показа нито че ме е познала, нито че е заинтригувана. Очите ѝ бяха гримирани толкова силно, че едва ги виждах, натежали от сенките и спиралата. Устните ѝ бяха лъскави като захаросан плод, а челюстта ѝ невъзмутимо се движеше около голямо парче розова дъвка.

– Аз съм Виан. А ти как се казваш?

Тя ме зяпна, все едно съм луда.

– Мари–Анж Люка – отговори намусено. – Замествам мадам Боне.

– Приятно ми е, Мари-Анж. За мен една цитронада, моля. И една оранжада за Розет.

Анук беше отишла да търси Жано Дру. Надявах се тя да има повече късмет в издирването му, отколкото аз – в това на Жозефин. Изнесох напитките ни на терасата (Мари-Анж не предложи тя да го направи), седнах под акацията и се загледах към безлюдната улица към моста за Ле Маро.

Мадам Боне? Зачудих се защо старата ми приятелка, която се бе върнала към моминското си име, бе избрала да запази "госпожа". Но Ланскене си има свое разбиране за почтителност. Жена на около трийсет и пет, която ръководи свой бизнес без помощта на мъж, не може да бъде мадмоазел. За тези хора аз винаги съм била мадам Роше.

Розет допи оранжадата си и се заигра с няколко камъчета, които беше намерила на пътя. Не ѝ трябва много, за да се забавлява – направи скришом знак с пръсти и камъчетата заблестяха тайнствено. Розет издаде нетърпелив звук и накара камъчетата да затанцуват на масата.

– Отиди да си играеш с Бам – подканих я. – Само да те виждам, ясно?

Проследих я с поглед, докато се отправяше към моста. Знаех, че може с часове да си играе там, да пуска пръчки през парапета и да ги гледа как се състезават до другия бряг или просто да наблюдава отражението на облаците, докато се носят над главата ѝ. Блещукане в горещия въздух подсказа присъствието на Бам. Изпих цитронадата и си поръчах още една.

Момченце на около осем подаде глава през вратата на кафенето. Носеше тениска с Цар Лъв, която стигаше почти до подгъва на избелелите му къси панталонки, а маратонките му издаваха, че по всяка вероятност скоро е бил в Тан. Косата му беше изсветляла от слънцето, а очите – слънчево и лятно сини. Държеше въженце, което се показа иззад вратата и на края му се появи голямо рошаво куче, явно току-що влизало в реката. Момчето и кучето се взираха в мен с нескрито любопитство. След това се втурнаха към пътя за моста: кучето бясно лаеше на каишката си, момчето хвърчеше до него и на всяка крачка предизвикваше малки експлозии от прах под мръсните си маратонки.

Мари-Анж донесе втората ми цитронада.

– Кой е това? – попитах аз.

– О, това е Пилу. Синът на мадам Боне.

– Синът ѝ ли?

– Разбира се – погледна ме тя.

– О! Не знаех – отвърнах.

Тя сви рамене, сякаш за да покаже абсолютното си безразличие и към двете ни. След това прибра празните чаши и пак се втренчи в предаването по телевизията.

Отново погледнах към момчето и кучето, които сега шляпаха в плитчините. В маранята изглеждаха позлатени – косата на момчето на слънчевата светлина и дори мърлявото куче, уловени в мрежа от диаманти.

Видях, че Розет наблюдава любопитно момчето и кучето. Тя е общително малко същество, но в Париж обикновено е сама, другите деца не си играят с нея. Отчасти защото не говори, отчасти защото ги плаши. Чух Пилу да ѝ говори от под моста, а след малко тя отиде при него и кучето и нагази във водата. Там реката беше плитка, брегът беше песъчлив и можеше да мине за малък плаж. Реших, че Розет ще е добре, и я оставих да си играе с новия си приятел, докато бавно допивах цитронадата си и мислех за старата си приятелка.

И така, мадам Боне има син. Кой беше бащата? Беше запазила името си, явно не се беше омъжила повторно. Днес тук беше само Мари-Анж, никаква следа от партньор. Разбира се, когато се преместих в Париж, изгубих връзка със старите си приятели. Ново име, нов живот, а Ланскене остана в миналото заедно с много други неща, към които си мислех, че никога няма да се върна. Рижия, който можеше да ми разкаже новостите, не си падаше по писането на писма, а ми изпращаше картички, които съдържаха една-единствена драскулка от мястото, което е посетил. Но той бе живял в Ланскене четири години и през по-голямата част от времето – в кафенето. Знам, че Рижия презира клюките, но след като знае колко близки бяхме с Жозефин, защо, за бога, не ми каза, че тя има дете?

Допих цитронадата си и платих. Слънцето вече прижуряше. Розет е на осем, но е дребничка за възрастта си, а Пилу може и да беше по-малък. Тръгнах надолу по моста и ми се прииска да си бях взела шапка. Децата строяха бент в песъчливите плитчини. Чувах Розет да бърбори на тайния си език – бамба-дда-бамба-дда-бам!, – а Пилу даваше нареждания, очевидно в подготовка за пиратско нападение.

–Напред! Назад! Оръдията! Бам!

– Бам! – повтори Розет.

Много добре познавах тази игра, Анук я беше играла с Жано Дру и приятелите си по улиците на Ле Маро преди осем години.

Момчето ме погледна и се ухили.

– Вие магриби ли сте? – попита.

Поклатих глава.

– Но тя говори на чужд език, нали? – отбеляза той и хвърли поглед към Розет.

– Не точно чужд – усмихнах се аз. – Не говори много, обаче разбира какво ѝ казваш. Много е умна, що се отнася до някои неща.

– Как се казва?

– Розет – осведомих го. – А ти си Пилу. Как е цялото ти име?

– Жан–Филип – ухили се отново той. – А това е кучето ми Владимир. Кажи здравей на госпожата, Влад!

Кучето излая, отръска се и изпрати пръски, които описаха дъга над малкия мост.

Розет се засмя. Хубава игра, рече тя на езика на знаците.

– Какво казва?

– Харесва те.

– Супер.

– Ти си момчето на Жозефин – продължих аз. – Аз съм Виан, стара приятелка на майка ти. Отседнали сме в Ле Маро, в старата къща на госпожа Воазен. – Замълчах. – Искам да ви поканя и двамата. И баща ти, ако иска.

– Нямам баща – сви рамене Пилу. Звучеше леко отбранително. – Е, очевидно имам, но...

– Не знаеш кой е?

– Да. Точно така – ухили се Пилу.

– И моето момиче казваше така. Другата ми малка дъщеря, Анук.

Пилу се взря в мен ококорен.

– Знам коя си – каза той. – Ти си госпожата от магазина, която е правила шоколадови бонбони!

Усмивката му стана по-широка и той подскочи въодушевено във водата.

– Мама постоянно говори за теб. На практика си известна.

– Не бих казала – засмях се.

– Все още честваме празника, който си започнала преди толкова много години. Празнуваме го на Великден, пред църквата. Има танци, търсене на великденски яйца и изработване на шоколадови скулптури и всякакви други неща.

– Наистина ли? – попитах.

– Страхотно е.

Спомних си своя празник на шоколада: витрината, ръчно нарисуваната табела, Анук на шест години, преди половин живот, която шляпаше в плитчините с жълтите си гумени ботуши и надуваше пластмасовия си тромпет, докато Жозефин танцуваше пред църквата, а Рижия стоеше наблизо с онази физиономия, наполовина навъсена, наполовина срамежлива...

Внезапно се разтревожих.

– Никога ли не е споменавала баща ти? Изобщо?

Отново тази усмивка, бляскава като слънчевата светлина, която се отразява във водата.

– Казва, че бил пират, който плавал по реката. Сега той е в открито море, пие ром от кокосова черупка и търси заровени съкровища. Мама твърди, че приличам на него, а като порасна, ще се махна оттук и ще преживея много приключения. Може би ще го срещна някъде по пътя.

Разтревожих се още повече. Прозвуча като една от историите на Рижия. Винаги съм смятала, че Жозефин има слабост към Рижия. Всъщност по едно време дори си мислех, че може би двамата ще се влюбят. Но животът умее да обърква най-съкровените ни очаквания и бъдещето, което бях планирала за всички нас, се оказа много по-различно.

Жозефин мечтаеше да се махне, а вместо това остана в Ланскене; аз си обещах никога да не се връщам в Париж, а именно в Париж се спрях. Подобно на вятъра, животът обожава да ни води на места, където най-малко сме очаквали да бъдем, постоянно да сменя посоките, да коронясва просяци, да сваля крале, любовта да избледнява до безразличие, а заклетите врагове да умират като приятели.

Никога не предизвиквай живота, казваше майка ми. Защото животът играе нечестно, сменя правилата, краде картите право от ръцете ти и понякога заличава изобразеното върху тях...

Изведнъж ми се прииска отново да гледам на картите Таро на мама. Носех ги със себе си, разбира се, но отдавна не бях отваряла кутията от сандалово дърво. Страхувам се, че съм забравила как се прави... или може би не се страхувам от това.

В къщата на Арманд, където все още се долавяше нейното ухание – на лавандулата, която държеше между бельото, на черешите в бутилките с коняк, които дори сега бяха наредени по рафтовете на малкото килерче, – най-накрая отворих кутията на майка си. Тя миришеше на нея, точно както къщата на Арманд миришеше на Арманд, сякаш след смъртта си мама се бе смалила до тесте карти, но гласът ѝ беше по-силен от всякога.

Разцепих картите и ги наредих. Отвън, в Ле Маро, Розет все още играеше с новия си приятел. Картите са стари, малко намачкани; гравюрите върху тях са изтънели от честото използване.

Седмица мечове: безполезност. Седмица пентакли: неуспех. Кралица чаши изглежда резервирано, изглежда като жена, която е разочарована толкова силно и толкова често, че не смее да се надява отново. Рицарят чаши, който би трябвало да е динамична карта, е пострадал от вода, лицето му изглежда смутено и покварено. Кой е той? Изглежда ми познат. Но не предлага отговор на въпроса ми. Във всеки случай...

Картите са лоши. Знам, че трябва да ги прибера. Така или иначе, какво правя тук? Почти ми се иска да не бях отваряла писмото от Арманд, Рижия никога да не го беше донасял, да го беше хвърлил в Сена.

Проверих телефона си. Никакви съобщения от Рижия. Най-вероятно не е проверявал съобщенията си – много е несериозен, що се отнася до мобилните телефони, както и до писмата, – но след онова, което научих днес, имам нужда от този обикновен контакт. Убеждавам се, че е абсурдно – никога не съм се нуждаела от никого. И все пак не мога да спра да си мисля, че колкото по-дълго остана в Ланскене, толкова по-несигурна ще става връзката с новия ми живот...

Естествено, можем да се приберем довечера. Наистина е много просто. Какво ме задържа тук? Носталгия? Спомен? Няколко карти?

Не, нито едно от тези неща. Тогава какво?

Прибирам картите обратно в кутията. Докато го правя, една от тях се изплъзва и пада с лице към пода. Жена с хурка в ръка, от която се развива полумесец. Лицето ѝ е скрито в сянка. Луната. Карта, която дълго свързвах със себе си, но днес тя е някой друг. Може би заради полумесеца, който толкова прилича на онзи над джамията. Или пък заради скритото лице, което ме връща към Жената в черно, жената, която само мярнах, но чиято сянка се е проснала върху река Тан до Ле Маро, въвлича ме, притегля ме към дома...

Дом. Отново тази дума! Но Ланскене не е мой дом. И все пак притегателната сила на тази дума е голяма. Знам ли изобщо какво означава? Може би Жената в черно може да обясни – ако успея да я намеря.

Анук се е върнала след деня, прекаран с Жано, с жизнерадостна лятна усмивка и изгорял от слънцето нос. Оставям я с Розет, чийто малък приятел най-накрая се е прибрал заедно с кучето си. Ала подозирам, че отново ще се видим с Пилу, Влад и Жано през следващите няколко дни.

– Добре ли си прекара?

Анук кимва. Очите ѝ блестят. Въпреки разликата в цвета днес тя много прилича на Розет: влажният вятър около Тан е превърнал косата ѝ в буйни къдрици. Радвам се, че е намерила приятел на това място, нищо че е синът на Жолин Дру. Спомням си светлоокото малко момче, отначало свито, но съвсем скоро въвлечено в чудатите игри на Анук. Шоколадовите мишки му бяха любими: пъхаше ги в току-що изпечен хляб, за да си направи кифла с шоколад. Сега трябва да е на възрастта на Анук, може би малко по-голям. Пораснал е, откакто го видях за последен път, по-висок е и от двамата си родители, въпреки че илюзията за зрялост е опровергана от юношеската отпуснатост и от тромавата му ленива походка, когато си мисли, че никой не го гледа. Радвам се, че Жано е запазил нещо от малкото момче, което беше. Толкова много мои познати са се променили, някои дори неузнаваемо.

Часовникът на "Сен Жером" удря шест часа. Идеален момент да се отбия при нашите съседи. Мъжете сигурно все още са в джамията. Жените ще приготвят ифтар.

– Искам да изляза за малко. Ще се оправите ли?

– Разбира се. Ще приготвя вечеря – кимва Анук.

Това означава отново сушена паста, предполагам, приготвена на печката с дърва на Арманд. В килерчето има буркан от нея, но не смея дори да предположа колко е стара. Анук и Розет обичат паста най-много от всичко, с малко зехтин и босилек от градината и двете ще бъдат доволни. Има и праскови, коняк с череши и сливи от Нарсис, плодова пита със сини сливи от жена му, питки и сирене от Люк.

Погледнах към къщата със зелените кепенци. Обещах на Мая праскови. Анук ми помогна да набера няколко. Сложих ги в кошница върху листа от глухарчета. Почти бях забравила това през осемте години в Париж – аромата на праскови на дървото, слънчеви и опияняващи, леко горчивия мирис на тези листа, като на прашни павета след дъжд. На мен ми мирише на детство, на улични сергии и летни нощи.

Ами Жената в черно? Разбира се, нямам доказателство, но някак съм убедена, че прасковите са ѝ любими.

Някога знаех кое е любимото на всеки. Част от мен все още знае, въпреки че дарбата, която майка ми толкова много ценеше, по-често е била проклятие. Знанието невинаги е удобно. Дори властта невинаги е нещо хубаво. Преди години си научих урока, когато Зози дьо л’Алба нахлу в живота ни като ураган с алени обувки. Прекалено много е заложено на карта, за да яхна вятъра и да бъда истински щастлива, много са отговорностите, когато четеш хорските сърца.

Трябва ли наистина да правя това? Мога ли да променя нещо тук? Или Жената в черно ще се окаже моята собствена черна пинята, пълна с думи, които по-добре да останат непрочетени, истории, които по-добре да останат тайна?

Пета глава

Вторник, 17 август

Очаквах да открия Жената в черно, но вместо това, когато отидох до къщата със зелените кепенци, вратата отвори по-възрастна жена. В края на шейсетте, с кръгло лице, пълничка, с гъста прошарена коса, която се беше измъкнала изпод хлабаво завързания бял хиджаб. Изглеждаше изненадана да ме види – първоначално дори малко подозрителна, – но когато ѝ дадох прасковите и споменах, че съм видяла Мая предната вечер, лицето ѝ се разтегна в широка усмивка.

– Ах, малката винаги се забърква в неприятности! – възкликна тя. – Толкова е непослушна!

Говореше със снизходителност, която само една баба може да си позволи. Усмихнах се.

– И аз имам малко момиче. Розет. Вероятно скоро ще я видите. И моята Анук. Между другото, аз съм Виан.

Подадох ръка. Жената стисна пръстите ми съвсем леко, което се брои за ръкостискане в Танжер.

– Съпругът ви?

– В Париж е – отвърнах. – Тук сме само за няколко дни.

Жената се представи като Фатима. Съпругът ѝ беше Медхи ал-Джерба. Съвсем бегло си спомних името, Рейно го беше споменал в разговора ни, когато пристигнах: каза, че държат някакъв магазин, че живеят в Ле Маро от почти осем години, че Медхи е от стара Марсилия и от време на време си пийва по чаша вино.

Фатима посочи вратата.

– Моля, заповядайте на чай...

– Не искам да се натрапвам – поклатих глава. – Знам, че сте много заети. Дойдох само да ви поздравя и да донеса малко праскови. Имам много, а...

– Влезте, влезте! – настоя Фатима. – Тъкмо готвя. Ще ви дам нещо за вкъщи. Обичате ли мароканска кухня?

Казах ѝ, че съм прекарала шест месеца в Танжер като момиче. Усмивката ѝ стана още по-широка.

– Правя най-хубавата халва чебакия[5]. С ментов чай или камар-ел-дин [6] – може да занесете вкъщи на семейството си.

Не може да се изпусне такова предложение. Знам го от опит. Годините, през които с майка ми пътувахме, ме научиха, че храната е универсален паспорт. Каквито и ограничения да налагат езикът, културата или географията, храната преминава всички бариери. Да предложиш храна означава да протегнеш приятелска ръка; да я приемеш означава да бъдеш приет и в най-затворените общества. Чудех се дали Франсис Рейно някога се е сещал за този подход. Доколкото го познавам, едва ли. Рейно има добри намерения, но не е човек, който ще си купи халва чебакия или ще изпие чаша ментов чай в малкото кафене на ъгъла на булевард "Пти Багдад".

Последвах Фатима в къщата, като се постарах да се събуя пред вратата. Вътре беше приятно хладно и ухаеше на плумерия, кепенците бяха затворени от обяд, за да предпазват от жегата. Една врата водеше към кухнята, откъдето долових смесения аромат на анасон, бадеми, розова вода, нахут с куркума, накълцана мента, печен кардамон и онази прекрасна халва чебакия – дребните вкусни сусамови сладкиши, пържени в олио, съвсем малки хапки с формата на цвете, хрупкави и просто прекрасни с чаша ментов чай...

– Не, наистина бих предпочела да ги занеса вкъщи – казах аз, когато тя отново ме притисна да приема чая и апетитните пържени сладкиши. – Но не бива да ми давате много. Сигурно се подготвяте за ифтар.

– О, имаме много – увери ме Фатима. – В тази къща обичаме да готвим. И всички помагат в кухнята. – Тя отвори кухненската врата и зад нея се показа полукръг от любопитни лица. Чудех се дали едно от тях не е на Жената в черно, но почти мигновено изоставих тази мисъл. Знаех, че това е семейство.

Мая седеше на малко столче и приготвяше бамя, имаше и две млади жени към трийсетте, които сигурно бяха дъщери на Фатима. Едната беше в черно и носеше хиджаб, който почти покриваше косата и шията ѝ. Другата беше с бродиран хиджаб, джинси и копринена туника.

На стол зад вратата седеше дребничка и много възрастна старица, която ме стрелкаше с очи като птички насред гнезда от бръчици. Беше на деветдесет, че и повече, оредялата ѝ бяла коса беше сплетена на тънка плитка, увита около главата ѝ пет-шест пъти, а от шията ѝ свободно висеше жълт шал. Лицето ѝ приличаше на набръчкана праскова, а ръцете ѝ бяха нервни като кокоши крака. Когато пристъпих в кухнята, нейният глас наруши тишината и изграка нещо пронизително на арабски.

– Това е свекърва ми – представи я Фатима с усмивка и със същото снизходително изражение, както когато говореше за Мая. – Хайде, Оми, поздрави гостенката ни.

Оми ал-Джерба ме удостои с поглед, който странно защо ми напомни за Арманд.

– Виж, донесла ни е праскови – показа ѝ Фатима.

Граченето се превърна в кудкудякане.

– Я да видя! – нареди Оми. Фатима ѝ поднесе кошницата.

– Хм – изсумтя Оми и ме удостои с беззъба усмивка на костенурка. – Добре тогава, може пак да дойдеш. Как да дъвча всичките тези глупави дребни неща – тези банички, бадеми и фурми? Снаха ми се опитва да ме умори от глад. Иншалпах, още не е успяла. Ще ви надживея всичките!

Мая се изкиска и плесна с ръце. Оми уж ѝ изръмжа ядосано. Фатима се усмихна като човек, който вече много пъти е чувал всичко това.

– Виждате ли какво ми се налага да търпя? – посочи тя към другите. – Това са дъщерите ми Захра и Ясмина. Ясмина е омъжена за Исмаил Махджуби. Мая е тяхното момиченце.

Усмихнах се на групата жени. Захра, онази с черния хиджаб, стеснително ми се усмихна в отговор. Сестра ѝ Ясмина се ръкува с мен. Помислих си колко много си приличат, макар да бяха облечени доста различно. За миг се зачудих дали Захра не е Жената в черно, но непознатата, която бях видяла на площада – и по-късно на прага на къщата, – беше като че ли по-висока, може би по-възрастна и по-грациозна под дрехата си.

Спомнях си арабски, колкото да кажа:

– Джазак Аллах. [7]

Жените първо се изненадаха, а после им стана приятно. Захра промърмори учтив отговор. Мая се изкикоти и отново плесна с ръце.

– Мая – направи ѝ забележка Ясмина намръщено.

– Тя е толкова мило дете – отбелязах.

Оми изкряка.

– Само да се запознаеш с моята Дуа – каза тя. – Умът ѝ е като бръснач! И каква памет! Рецитира Корана по-добре от стария Махджуби. Казвам ти, ако беше момче, това момиче вече щеше да управлява селото...

Фатима ме погледна развеселено.

– Оми винаги е искала момчета. Затова насърчава Мая да беснее. И да се подиграва на дядо си.

Оми намигна на Мая. Мая се ухили широко и ѝ отвърна по същия начин.

Ясмина се усмихна, но Захра не. Изглеждаше по-неспокойна от другите, предпазлива и смутена.

– Да предложим чай на гостенката – каза тя.

– Не, наистина не мога – поклатих глава. – Но ви благодаря за сладкишите. Трябва да се връщам. Не искам дъщерите ми да се тревожат.

Взех кошницата си, вече пълна с различни марокански сладкиши.

– И аз съм ги приготвяла един-два пъти – обясних, – но вече правя шоколади. Знаете ли, че държах магазинчето до църквата, където е станал пожарът?

– Така ли? – поклати глава Фатима.

– Е, много отдавна – поясних. – Кой живее там сега?

Настана едва доловима пауза и усмивката на кръглото лице на Фатима поизгуби от сърдечността си. Ясмина сведе поглед и се заигра с панделката в косата на Мая. Захра внезапно доби угрижен вид. Оми изсумтя силно.

– Инес Бенчарки – отговори тя най-накрая.

Инес. Значи така се казва, помислих си.

– Сестрата на Карим Бенчарки – допълних.

– Кой ти каза? – попита Оми.

– Някой от селото.

Захра стрелна Оми с кос поглед.

– Оми, моля те...

Тя направи гримаса.

– Може би друг път. Надявам се пак да ни дойдеш на гости. И донеси от тези твои шоколади. Доведи и децата си.

– Разбира се.

Извърнах се към вратата. Фатима ме изпрати навън.

– Благодаря за прасковите.

Усмихнах се.

– Винаги си добре дошла.

Слънцето беше залязло. Скоро щеше да мръкне и навсякъде в Ле Маро хората щяха да седнат край масата и да прекратят дневния пост. Богомолците вече си тръгваха от джамията. Неколцина ме измериха с любопитни погледи, докато пресичах булеварда – необичайно е да видиш тук жена: сама, облечена като мен с джинси и риза и с разпусната коса. Повечето просто се престориха, че не ме виждат, и нарочно отклониха поглед, което в Танжер е проява на уважение, но в Ланскене като нищо ще мине за оскърбление.

Почти всички минувачи бяха мъже – по време на Рамазан жените често остават у дома и приготвят ифтар. Някои носеха бели роби, малцина бяха облечени с ярки джелаби –дрехите с качулка, толкова популярни, докато двете с мама живеехме в Танжер. Повечето бяха нахлупили молитвени кепета такия, но някои от по-възрастните мъже бяха с фесове, с кърпи куфия или дори с черните баски барети. Видях и няколко жени с черен никаб. Запитах се дали бих разпознала Инес Бенчарки сред тях. И после изведнъж се стъписах, защото наистина я видях – Инес Бенчарки, Жената в черно, крачеше по булеварда с ритмичната грациозност на танцьорка.

Другите жени вървяха заедно, говореха и се смееха. Инес Бенчарки пристъпваше самичка, обгърната от тишина, с изпънати рамене, с високо вдигната глава, отделена в пашкул от сумрак.

Мина достатъчно близо да я докосна. Зърнах цветовете ѝ под черната абая и ме връхлетя внезапен силен спомен за онзи ден на "Пон дез Ар" и за жената, която ме наблюдаваше, за очертаните ѝ с черен туш очи над никаба. Очите на Инес Бенчарки притежават различна красота: източени са като дълъг летен ден и без никакъв грим. Държи ги сведени, докато върви, и околните почти инстинктивно се отдръпват и ѝ правят път. Никой не разговаря с нея. Никой дори не я поглежда.

Питам се какво у нея кара хората да се чувстват неудобно. Със сигурност не е никабът ѝ, понеже и други жени в Ле Маро ходят забулени, без да излъчват тази студенина, това усещане за изолираност. Коя е Инес Бенчарки? Защо никой не говори за нея? И защо поддържат илюзията, че е сестра на Бенчарки, когато Оми и другите от семейство Ал-Джерба явно смятат, че отношенията им са доста по-интимни?

Шеста глава

Сряда, 18 август

Отне ми повече от час, отче, да изжуля черната боя от входната си врата. Надписът обаче още личи – негатив на предишния, пропил се в боята. Ще се наложи да пребоядисам вратата, това е. Като че ли и така клюките не са предостатъчно.

Снощи не мигнах. Въздухът беше прекалено неподвижен, прекалено потискащ.

Събудих се на зазоряване и отворих капаците, за да чуя как далечният призив за молитва долита от Ле Маро. Аллаху Акбар. Бог е велик. Закопнях да ударя църковната камбана, дори и само за да изтрия усмивката от физиономията на Махджуби. Той прекрасно знае, че това, което прави, е забранено. Знае също, че никой местен кмет не би застанал на наша страна: призивът е от вътрешността на джамията и не се използва високоговорител. Буквата на закона формално е спазена.

Аллаху Акбар, Аллаху Акбар...

Явно слухът ми е невероятно силен. Повечето други хора, изглежда, дори не забелязват призива за молитва – Нарсис, който оглушава, твърди, че си въобразявам. Нищо подобно. А в дни като днешния, когато е толкова тихо, че чувам дори вълничките на Тан и чуруликането на всяка птица, призивът на мюезина пронизва ранното утро като дъжд.

Дъжд. Ето това е хрумване. Не е валяло цял месец. Малко дъждец ще ни се отрази добре – ще помогне на градините да разцъфнат, ще отмие праха от улиците, ще охлади пъклено горещите нощи. Но няма да е днес. Днес небето е ясно.

Изпих чаша кафе и се запътих към пекарната на Поату. Купих плик кроасани и малко хляб, занесох ги в къщата на Арманд и ги оставих до входната врата, за да ги намери Виан Роше.

Улиците на Ле Маро бяха притихнали. Сигурно хората закусваха в последния половин час преди изгрев-слънце. Видях само едно момиче, покрило цялото си тяло освен лицето с тъмносин хиджаб, което се стрелна по главната улица точно когато се запътих към моста. То ме изгледа плашливо, докато приближавах, после се преви на две и изчезна в пресечката срещу спортната зала.

Залата на Саид. Мразя това място. Противна полуразрушена сграда в дъното на противна уличка. Винаги е пълно с млади мъже – никога няма нито едно бяло лице, – а мирисът на тестостерон се усеща още от началото на пресечката. Мирише и на киф – мнозина от младите мароканци го пушат, а полицията не предприема мерки. Според отец Анри Льо-метър трябва да проявяваме толерантност към особеностите на чуждата култура. Вероятно те включват и момичетата, спирани от училище, и периодичните, но упорити слухове за домашно насилие в някои семейства, които стигат до нас, но остават непроверени. Очевидно старият Махджуби отговаря за подобни деликатни неща, така че няма смисъл никой от нас да предприема действия и дори да забелязва проблемите.

Вратата на спортната зала е открехната – в топлите дни там става горещо – и дори без да обръщам глава, усетих бурен порив на враждебност като невидим шрапнел. После той остана зад гърба ми.

Ето. Край.

Неприятно ми е, че се боя да минавам покрай тази пресечка. Всеки ден се наказвам да минавам оттук с надеждата да надмогна страха си. Като момче по същия начин се заставях да приближавам до гнездото на оси под зида в дъното на църковния двор. Осите бяха дебели и отблъскващи, отче, и ми вдъхваха същински ужас, не просто страх, че ще ме ужилят. Изпитвам същото и към спортната зала на Саид – това бодване на адреналина, потта, която щипе подмишниците ми и се събира в ямката на шията ми, едва доловимото ускоряване на стъпките ми, докато подминавам това място, туптенето на сърцето ми, което забързва от страх и после отново облекчено се успокоява след края на самоналоженото ми изпитание.

Прости ми, отче, защото съгреших.

Нелепо. Не съм направил нищо нередно.

Стигнах до моста към Ланскене. От парапета виждах стария Махджуби на верандата му, седнал на ракитовия стол, който сякаш почти се е сраснал с тялото му. Четеше – несъмнено Корана, – но вдигна поглед, когато ме забеляза, и ми махна безочливо с ръка.

Отвърнах на поздрава му възможно най-сдържано. Няма да допусна да бъда въвлечен в недостойно съревнование с този човек. Той се ухили – дори от толкова далеч виждах зъбите му – и дочух кратък смях през открехнатата врата на къщата. На прага се появи лицето на момиченце с жълта панделка. Внучката му, струва ми се, пристигнала на гости от Марсилия. Докато отминавах, смехът се разнесе отново.

– Скрий кибрита! Идва мосю кюрето...

После рязко и заповедно – Мая! – и личицето се скри. На негово място видях Саид Махджуби, който гледаше сърдито изпод молитвеното си кепе. Да ме прости Бог, но май предпочитам подигравките на Махджуби. Саид продължи да ме измерва с яден поглед – нескрито враждебен, заплашителен. Мисли, че съм виновен, отче. Каквото и да кажа, няма да промени мнението си.

Старият Махджуби рече нещо на арабски на сина си. Саид отговори на същия език, без да откъсва очи от мен.

Поздравих го с учтиво кимване, за да докажа на него (и на баща му), че няма да допусна да ме сплашат. После бързо прекосих моста и навлязох в по-приятелска територия.

Виждаш ли какво съм принуден да търпя, отче? А преди познавах тази общност.

Хората се обръщаха към мен с проблемите си, независимо дали ходеха на църква, или не. Сега обаче за всичко отговаря Мохамед Махджуби – насърчаван от отец Анри Льометър, който, както Каро Клермон вярва, ако не носи свещеническо расо, ако организира мултирелигиозни групички и сутрешни събирания на кафе, ако постави прожекционни екрани в църквата и се преструва, че не забелязва нищо – пушачите на киф, джамията с нейния неразрешен призив за молива и незаконното минаре, – ще възроди духа на единството на Ланскене су Тан.

Греши. Вече има повсеместно разделение. Разделение сред самите нас, разделение между нас и тях. Всъщност ме безпокои не джамията на Махджуби и нейното минаре – каквото и да смятат някои хора, съхранил съм чувството си за хумор. Но враждебността, която усещам всеки път, когато минавам покрай спортната зала на Саид – това вече е друга работа. Трябва да бъдем толерантни към другите религии, твърди отец Анри Льометър. Ами ако последователите на тези други религии не проявяват – не искат да проявят – толерантност към нас?

На своя бряг на реката се запътих към "Сен Жером". Бях се уговорил да се срещна там с Люк в девет, но в седем и половина кой знае как отново се озовах пред магазинчето за шоколад.

Влязох. Още миришеше на пушек, но помещението беше разчистено. Вчера двамата с Люк само надникнахме на горния етаж, но много лесно се виждаше откъде е започнал пожарът – през процепа за писма са били пъхнати напоени с петрол парцали, които са подпалили пода, няколко връхни дрехи, провесеното на стената килимче и купчина дървени ученически столове.

Наистина е много оскърбително, отче. Как може да си мислят, че аз съм го направил – дори дете би се справило по-добре! Когато онази Бенчарки се събудила, пожарът вече се бил разгорял силно, но отзад има пожарна стълба и двете с момиченцето успели да се измъкнат невредими, докато съседи се опитвали да угасят огъня с маркучи и кофи с вода.

Виждаш ли, отче, ето това е общност. Забелязваш ли, че не е имало нито един от нейните хора. Все едно, че Ле Маро е бил на сто и петдесет километра през онази нощ. Най-близката пожарна е на трийсет минути път – за толкова време вероятно целият магазин щеше да пламне.

Неочаквано чух стъпки от горния етаж. В къщата имаше някой. Първо си помислих, че е Люк, но какво ще търси тук повече от час преди срещата ни? Звукът отново долетя – тътрузене, което определено ми се стори потайно.

– Кой е там? – попитах.

Тътрузенето секна. За миг настана тишина. После се разнесе буен тропот по голите дъски на пода и стъпки по противопожарната стълба. Деца, казах си, пакостници. Изтичах навън с надеждата да пресрещна нарушителите, докато бягат, но докато отворя вратата и се промуша покрай купчината овъглени дърва в градината, те вече се бяха изпарили. Видях само неколцина магриби, които бързо се отдалечаваха надолу по уличката, но можех само да предполагам дали присъствието ми беше съвпадение, или те бяха неканените гости.

Качих се в спалните. Бяха две, едната съвсем малка, до която се стигаше само по стълба през капака. Там имаше кръгло прозорче – спомних си, че Рижия го постави. Качих се на стълбата и надникнах вътре. Щетите изглеждаха незначителни. Беше позамърсено от пушека, но иначе помещението беше почти обитаемо. Детска стая с креватче и плакати на боливудски филмови звезди по стените. Имаше и книги, предимно на френски. Доколкото можех да преценя, нарушителите не бяха пипали нищо.

И тогава зад мен се чу звук. Женски глас попита:

– Какво търсите тук?

Обърнах се. Беше Инес Бенчарки.

Седма глава

Сряда, 18 август

Мисля, че за пръв път чувах гласа ѝ. Беше ясен и почти без акцент, може би долових съвсем лек северен изговор. Както винаги, жената беше покрита до върховете на пръстите. Очите ѝ, за пръв път вперени право в мен, бяха удивително зелени и имаха необикновено дълги мигли.

– Добро утро, мадам Бенчарки – поздравих.

Жената повтори въпроса си:

– Какво търсите в къщата ми?

Не знаех как да отговоря. Промърморих нещо за отговорности към енорията и за разчистване на селския площад, но прозвучах точно толкова виновен, колкото несъмнено ме смяташе тя.

– Просто си помислих – продължих, – че общността може да ви помогне да оправите това място. Да знаете, че сигурно ще минат месеци, докато чакате застраховката. Хазяинът живее в Ажен и може още няколко седмици дори да не дойде да огледа щетите. Но ако всеки даде своята дан...

– Своята дан – повтори жената.

Опитах да се усмихна. Беше грешка. Зад покривалото си тя сигурно беше колона от сол, каменна канара.

– Не ми трябва помощ – поклати глава тя.

– Но вие не разбирате. Никой няма да ви иска пари. Това е само жест на добра воля.

Жената повтори думите си със същия равен и безмилостен тон. Искаше ми се да я убедя, но вместо това отговорих засегнато:

– Е, както желаете, разбира се.

Зелените очи останаха безизразни. Отново опитах колеблива усмивка, но само се почувствах нелепо и виновно.

– Наистина много съжалявам за случилото се – рекох. –Надявам се двете с дъщеря ви да можете да се върнете тук съвсем скоро. Как е момиченцето, между другото?

Жената отново не каза нищо. Мишниците ме засърбяха от пот.

Като младеж в семинарията веднъж ме заподозряха, че съм внесъл цигари в училище и ме изпратиха при отец Луи Дюран, който отговаряше за дисциплината. Не бях носил цигари – макар да знаех кой е виновникът, – но се държах толкова прикрито, че никой не повярва в невинността ми. Наказаха ме и за цигарите, и задето се бях опитал да обвиня един от другарите си, и макар да знаех, че съм невинен, изпитах същия срам като сега, докато разговарях с жената в черно – усещане за пълна безпомощност.

– Извинете – повторих. – Ако не мога да ви помогна с нищо...

– Можете да ме оставите на мира – отговори тя. – Двете с дъщеря ми... – Замълча по средата на изречението. Под черната дреха цялото ѝ тяло сякаш се напрегна и скова.

– Добре ли сте?

Не отговори. Извърнах се и видях Карим Бенчарки – стоеше и кой знае откога ни наблюдаваше.

Каза нещо на арабски.

Тя отговори остро.

Той заговори отново, ласкаво. Усетих болезнена признателност. Винаги съм го смятал за образован и напредничав човек, който разбира Франция и френската култура. Може би той щеше да успее да обясни на Инес, че само съм се опитвал да помогна.

На пръв поглед Карим Бенчарки изобщо не приличаше на магриби. Със светлата му кожа и златистите очи лесно можеш да го вземеш за италианец, а и се обличаше като западняк с джинси, ризи и маратонки. Всъщност, когато пристигна в Ланскене, помислих си, че появата на толкова космополитен и явно възприел западните нрави член на нашата общност може да улесни интегрирането на Ле Маро, че приятелството му със Саид Махджуби току-виж ми помогнало да намеря начин да преодолея пропастта между традиционните разбирания на Махджуби и нравите на двайсет и първи век.

Умолително се обърнах към него:

– Тъкмо обяснявах, че двамата с Люк Клермон се опитвахме да преценим щетите от пожара. Оказаха се предимно повърхностни – само от пушека и водата. Мястото може да стане обитаемо най-много след седмица. Както виждате, вече сме разчистили повечето изгоряло дърво и отломките. Няколко ръце боя, малко нова дървения и стъкло и сестра ви ще се нанесе обратно след нула време...

– Тя няма да се връща тук – отговори Карим. – Отсега нататък ще живее при мен.

– А училището? – попитах. – Няма ли да продължи?

Жената заговори на брат си на арабски. Не говоря езика, но непознатите срички ми звучаха рязко и гневно – макар че не знаех дали впечатлението се дължи на невежеството ми, или наистина е така. За пореден път се почувствах някак засрамен и се помъчих да компенсирам с усмивка.

– Не мога да не се чувствам отговорен за случилото се –признах. – Наистина бих желал да помогна, ако мога.

– Тя не се нуждае от помощта ви – заяви Карим. – А сега се махайте или ще извикам полицията.

– Моля?

– Чухте ме. Ще повикам полицията. Въобразявате си, че понеже сте свещеник, стореното ще ви се размине? Всички знаят, че вие сте предизвикали пожара. Дори вашите хора. На ваше място отсега нататък не бих припарвал на отсрещния бряг. При създалото се положение току-виж сте пострадали.

За миг вперих поглед в него.

– Заплашвате ли ме?

Най-сетне се появи нещо, което да замести срама и вината. Заля ме гняв, чист и леден гняв, бистър като пролетен поток. Извисих се в цял ръст – по-висок съм и от двамата – и оставих цялото безсилие, натрупало се през последните шест-седем години, да се излее.

Шест години се мъчех да се справя с тези хора и да ги разбера, шест години слушах лекциите на епископа за взаимоотношенията в общността, намирах вратата си надраскана с графити, борех се със собственото си паство, със стария Махджуби и неговата джамия, със забулени жени и начумерени мъже, шест години, изпълнени с подигравки и неизречено презрение.

Толкова се стараех, отче. Толкова се стараех да проявя търпимост. Обаче някои неща са нетърпими. Джамията бих изтърпял, но минарето? Пушачите на киф! Спортната зала и враждебната обстановка там? Мюсюлманското училище? Като че ли нашето селско училище може да научи техните дъщери на нещо различно от подчинение и страх!

Нетърпимо. Нетърпимо!

Не помня всичко, което си казахме, нито дори какво самият аз изрекох на глас. Но бях бесен, отче, бесен заради тяхната неблагодарност и враждебност. Но най-вече заради факта, че изгубих контрол, че въпреки намеренията си току-що бях убедил всички, че вината е моя – ако изобщо някой в Ле Маро все още се съмняваше кой се е опитал да опожари училището.

Осма глава

Сряда, 18 август

Днес, докато Анук е навън с Жано, двете с Розет отново отиваме да потърсим Жозефин. Пътьом минаваме покрай къщата със зелените кепенци, но и тя като другите в Ле Маро изглежда затворена и полузаспала. Джамията също е притихнала. Утринната молива е свършила. Сега е време за отдих и възстановяване, а за децата – за игра. Работата започва по-късно.

Отидохме до края на булеварда и се запътихме към брега на реката. Там има тясна алея, нещо като висяща дъсчена пешеходна пътека, край която наполовина дървените къщи от двете страни на улицата стоят като пияни клоуни на кокили над реката. Всяка къща има тераса, дървена веранда с балюстрада и стръмно спускаща се площадка към водата. Някои от къщите все още са безопасни, други са затворени. Някои имат градини със саксии с цветя, висящи кашпи и виещи се надолу клонки жасмин.

На една от тези тераси седеше възрастен мъж с бяла брада и четеше книга (вероятно Корана). Беше облечен с бяла джелаба и някак неуместна черна баска барета.

Вдигна поглед, докато минавах, и махна за поздрав. И аз помахах в отговор и се усмихнах. Розет нададе приветлив вик.

– Здравейте, аз съм Виан – представих се. – Отседнала съм в онази къща ето там.

Старецът остави книгата си, която се оказа първият том на "Клетниците", а не Коранът, както озадачено установих, когато се приближих.

– И аз така чух – отговори той. Гласът му беше леко гърлен, а акцентът му представляваше екзотична смесица от южняшки френски и медински арабски. Очите му бяха тъмни, леко синкави от възрастта и оградени с бръчици. – Аз съм Мохамед Махджуби – представи се той. – Вече сте виждали внучката ми.

– Мая ли? – попитах.

– Дъщерята на по-малкия ми син Исмаил. Каза ми, че сте донесли праскови за Рамазан.

Засмях се.

– Не беше точно така. Но обичам да поздравявам хората.

Тъмните очи се присвиха одобрително.

– Странно, като знам кои са приятелите ви.

– Имате предвид отец Рейно ли?

Старият Махджуби оголи зъби.

– Всъщност той не е лош човек. Само е малко...

– Труден? Безкомпромисен? Скован? Или е просто нахален бурен, който изниква на бунището и се мисли за владетел на замъка?

– Всъщност е по-добър, когато го опознае човек – усмихнах се. – Когато пристигнах в Ланскене...

Разказах му версия на историята, като пропуснах онова, което бях обещала да пазя в тайна. Старият Махджуби ме слушаше, от време на време кимаше и се усмихваше насърчително, а Розет добавяше свои коментари под формата на възгласи, знаци и подсвирквания.

– Значи... сте пристигнали в началото на вашия Рамазан, за да откриете магазин с изкушения? Разбирам защо е било проблем – отбеляза той. – Започвам да съчувствам на кюрето.

– На негова страна ли минавате? – попитах с престорено възмущение.

Усмивката на стария Махджуби се разтегна още повече.

– Вие сте опасна жена, мадам. Вече ми се изяснява.

Отново му се усмихнах.

– Вие ме надминавате. Аз само отворих магазин за шоколад. А вие сте пристигнали и сте построили минаре.

Този път Махджуби се изсмя гръмко.

– Значи сте чули. Да, отне ни известно време, но го направихме, алхумдуллила[8] . И то без да нарушим нито една от заплетените строителни разпоредби. – Изгледа ме. – Гложди го, нали? Да чува призивите на мюезина толкова близо до своя храм? Обаче удря камбаните.

– На мен и двете неща са ми приятни – казах.

Старецът ме измери одобрително с поглед.

– Не всички са толкова толерантни. Дори най-големият ми син, Саид, понякога става жертва на враждебността. Казвам му: Аллах съди. Ние можем само да наблюдаваме и да се учим. И да се помъчим да се насладим на камбанния звън, след като не можем да го спрем.

– Следващия път ще ви донеса шоколад – усмихнах му се. – Вече обещах и на Оми ал-Джерба.

– Не я насърчавайте – рече старецът с все още развеселено блеснали очи. – И бездруго през половината време забравя, че трябва да пости за Рамазан. Малко плод не се броял, така казва. Няколко глътки чай не се брояли. Половин бисквитка също. Дърпа дявола за опашката.

– И аз познавах такъв човек преди време – признах му, мислейки за Арманд.

– Е, хората са еднакви навсякъде. Това вашата дъщеричка ли е? – погледна той към Розет, която сега хвърляше камъчета в Тан.

Кимнах.

– Розет, по-малката.

– Доведете я да поиграе с Мая. Тя няма приятелки на нейната възраст. Само не канете онзи ваш свещеник. И не ѝ давайте шоколад.

Докато навлизам обратно в Ланскене, се чудя на какво се дължи враждата между този толкова приветлив старец и Франсис Рейно. На културното различие? На най-обикновен териториален спор? Или има още нещо, по-дълбоко?

Стигаме края на дъсчената пътека, където тя се съединява с булеварда. Там, в края на една задънена уличка, се натъквам на червена врата с надпис от черни букви на бял фон: ПРИ САИД. СПОРТНА ЗАЛА.

Сигурно става дума за Саид Махджуби, казах си – най-големия син на стария Махджуби. Рейно ми разказа за залата, която той отворил преди три-четири години. Празен склад, превърнат с минимален разход на средства в спортна зала. През открехнатата врата виждах велоергометрите, бягащите пътечки и щангите с тежести. Във въздуха се усещаше мирис на хлор, дезинфектант и киф.

Вратата се отвори и навън излязоха трима мъже на двайсет и няколко години по потници и със спортни сакове в ръка. Не ме поздравиха, а ме изгледаха със същата смътна враждебност като мъжа в малкото кафене. Вече се бях натъквала на такова отношение в Париж, където живеехме на "Рю дьо л’Абес", а и по-рано в Танжер – не е толкова враждебност, колкото леко предизвикателство към човека, който съм според тях. Сама жена, незабулена, облечена с джинси и фланелка без ръкави. Аз съм различна, от друго племе. Не съм добре дошла тук.

Но въпреки това старият Махджуби ме прие сърдечно –дори по своему флиртува с мен. Може би понеже е много възрастен и изобщо не ме възприема като жена. А може би защото е достатъчно уверен в себе си, че да съзира в мен заплаха.

Въздухът е много задушен и спокоен. Сигурно всеки момент ще задуха отанът. Независимо дали ще бъде Черният или Белият отан, полъхът му ще донесе разтуха. Днес е осмият ден от Рамазан. До пълнолуние остават още шест дни. Мисля си за Луната от моите карти Таро, за жената с хурката и преждата, и се чудя дали тя ще се покаже. Може би когато задуха вятърът.

А дотогава имаме друга работа. Оставям Ле Маро да спи. Отдалече прилича на крокодил, излегнал се насред блатата, почти заровил глава сред тръстиките и леко потрепващ насън. Гръбнакът му е булевард "Де Маро" – широк, сив и павиран. Мостът е челюстта му, извита нагоре в ъгълчетата. Краката му са късичките пресечки, щръкнали от булеварда под прав ъгъл. А джамията е очите му, притворени сега, когато слънцето огрява полумесеца, кацнал върху минарето. Опасен ли е? Според Рейно да. Обаче аз не съм като Франсис Рейно, който възприема всеки непознат в Ланскене като потенциален враг. Мъжете пред спортната зала са млади, неуверени в себе си и в своята територия. Но човекът, към когото се обръщат всички в Ле Маро – Мохамед Махджуби, – е различен. Сигурна съм, че каквито и проблеми да е имал свещеникът във взаимоотношенията си с тази общност, те могат да бъдат решени с хумор и диалог. Както ми каза самият Махджуби, хората са еднакви навсякъде. Поизстържеш ли боята, отдолу ще бъде същото, колкото и далеч да отидеш. Научих го от майка си, от всички места, които наричахме свой дом. Сега в гъстия като сироп въздух и край кротналата се като заспала Тан двете с Розет тръгваме нагоре по тясната уличка към Ланскене, бяло и блеснало на слънцето, докато църковните камбани призовават за сутрешна литургия толкова силно, че току-виж разбудили спящия крокодил.

Девета глава

Сряда, 18 август

Когато пристигаме в "Кафе де Маро", отново заварвам Мари-Анж на бара – дъвче дъвка, зяпа телевизия и изглежда по-намусена от всякога. Днес е с морави сенки, мораво червило и морав кичур в косата. Дано онзи, за когото е предназначена цялата тази прелест, да оцени старанието ѝ.

Поръчвам си кафе със сметана.

– Тук ли е Жозефин днес?

Момичето ме измерва равнодушно с поглед.

– Тук е, разбира се. За кого да предам?

– За Виан Роше.

Очаквах да се е променила. Това често е неизбежно. Прошарена коса, бръчици от смях, целувки от устните на времето. Някои хора обаче се променят толкова много, че почти не можеш да ги познаеш. Когато Жозефин Муска се показа между мънистените ресни и влезе в кафенето, не можах веднага да позная старата си приятелка в жената, застанала срещу мен.

Не че се беше състарила. Всъщност ми се стори доста подмладена. Когато за пръв път я видях преди осем години, беше донякъде невзрачна жена, но сега беше хубава и самоуверена, а косата ѝ, която преди беше лишена от блясък и кестенява, се беше превърнала в къса руса прическа. Жозефин носеше бяла ленена рокля и пъстра огърлица от стъклени мъниста, а когато ме видя на терасата, лицето ѝ грейна в усмивка, която щях да разпозная, колкото и години да бяха минали.

– О, Виан! Не смеех да повярвам!

Тя ме прегърна силно и седна на ракитовия стол срещу мен.

– Искаше ми се да те видя още вчера, но се наложи да свърша нещо. Изглеждаш прекрасно...

– Ти също, Жозефин.

– А Анук? Тя тук ли е?

– С Жано Дру е. От край време са неразделни.

– Помня – засмя се тя. – Беше толкова отдавна. Анук сигурно вече е много пораснала. – Замълча, внезапно натъжена. – Сигурно си чула за пожара. Много съжалявам, Виан.

– Мястото вече не е мое – свих рамене. – Радвам се, че никой не е пострадал.

– Да, така е – поклати глава тя. – Обаче в моето съзнание магазинчето винаги ще си остане твое. Дори и след като си замина. Все се надявах да се върнеш или поне, че хората, които ще го наемат, ще бъдат поне наполовина толкова мили като теб.

– Явно не са били.

– Онази ужасна жена – тръсна глава Жозефин. – И горкото момиченце.

Чух същите думи от Жолин Дру, но от устата на Жозефин ме учудиха.

– Защо го казваш?

Тя направи физиономия.

– Ще разбереш, когато я видиш. Ако благоволи да ти проговори. Тя не разговаря с почти никого тук, а когато го прави, е толкова груба... – Забеляза недоверчивия ми поглед.

– Ще видиш. Тя не е като другите магриби. Повечето са наистина мили... или поне бяха, преди тя да дойде. Откакто е пристигнала обаче, всички започнаха да се забулват...

– Не всички – възразих. – Видях много незабулени жени.

Разказах ѝ за посещението си в къщата на Ал-Джерба и за разговора си с Мохамед Махджуби.

– О, той е симпатяга – съгласи се Жозефин. – Де да можех да кажа същото и за сина му!

Осведомява ме, че Мохамед има двама синове: по-големият, Саид, държи спортната зала, а Исмаил е женен за Ясмина ал-Джерба.

– Исмаил е свестен – каза Жозефин. – А Ясмина е прекрасна. Дори идва да обядва тук с Мая. Но Саид... – намръщи се тя. – Религия! Приема я много сериозно. Омъжи дъщеря си осемнайсетгодишна за някакъв човек, с когото се запознал на поклонение. Оттогава не съм имала възможност да поговоря нито с едната му дъщеря, нито с другата. А преди постоянно идваха. Обичаха да играят футбол на площада. Сега се прокрадват като мишки, облечени в черно от глава до пети. Чух, че Саид се скарал с баща си заради това. Старият Махджуби не одобрява забулването. А пък Саид не одобрява какво прави старият Махджуби.

– Може би не харесва какво чете баща му?

Разказах ѝ за тайното увлечение на Махджуби по Виктор Юго. Тя се усмихна.

– Малко е ексцентричен за свещеник или какъвто е там. Изглежда се опитал да забрани на жените в джамията да се забулват. Не одобрявал и девическото училище. Според мен той не харесва онази жена повече от нас.

– Имаш предвид Инес Бенчарки. Зълвата на Соня Махджуби.

– Точно така – кимна Жозефин. – Нищо подобно нямаше да се случи, ако тя не беше пристигнала.

– Какво нямаше да се случи?

Тя сви рамене.

– Пожарът. Девическото училище. Забулените жени –в Париж може би, но в Ланскене? Тя постави началото на всичко това. Всички го казват.

Е, това поне беше вярно. Чух го и преди от Рейно, Гийом, Поату и Жолин, както и от Оми ал-Джерба. Какво у Инес предизвиква еднакво неодобрение и подозрение в Ле Маро и Ланскене?

В това време Розет си играеше на площада до чешмата. Всъщност не е точно чешма, а декоративен чучур, чиято струйка се стича в каменно корито, обаче ромонът на водата е много приятен в топъл и тих ден като днешния. От терасата на "Кафе де Маро" виждах как Розет ту се показва от сянката на камбанарията на "Сен Жером", паднала върху площада, ту пак се скрива в нея, носейки в шепи вода, с която обливаше облите камъни.

Сега забелязах и как покрай "Сен Жером" завива и спира до чешмата познатият силует на момче с картинка от "Цар Лъв" на фланелката, следвано от рунтавото си куче.

– Пилу! – поздрави го с възглас Розет.

До мен Жозефин се скова.

– Това е малката ми Розет – обясних. – Ще се запознаеш с нея след мъничко – усмихнах ѝ се. – Ние вече се запознахме с Пилу.

За миг ми се стори, че Жозефин стана потайна. После изражението ѝ омекна.

– Страхотен е, нали?

Кимнах.

– Розет така смята.

– Онази жена не го одобрява – стрелна поглед към площада Жозефин. – Веднъж Пилу опитал да заговори дъщеря ѝ и тя здравата го скастрила! А той просто се е държал дружелюбно.

– Сигурно заради кучето – поясних.

– Защо? То е много добро. Омръзна ми да се старая да проявявам разбиране. Омръзна ми тази жена да ме гледа високомерно, защото синът ми, видите ли, има куче, защото не се забулвам, защото в кафенето ми се сервира алкохол... – Замълча. – Извинявай, Виан. Забрави какво съм казала. Просто... като те видях отново... – Очите ѝ се напълниха със сълзи. – Толкова време мина. Много ми липсваше.

– И ти на мен. Но я се виж...

– Да, виж ме. – Жозефин нетърпеливо изтри очи. – Достатъчно съм стара, за да не се разнежвам по миналото. Още едно кафе със сметана? Заведението черпи. Или предпочиташ шоколад?

– Кафето е страхотно – поклатих глава.

– Нали? – озърна се Жоефин. – Невероятно е какво можеш да постигнеш с малко боя и въображение. Помня какво беше преди...

Аз също: пожълтелите стени, мръсния под, вонята на стар дим, която се беше просмукала в това място. Сега стените бяха варосани и чисти, по терасата и прозорците имаше сандъчета с червено мушкато. На далечната стена висеше голяма пъстра абстрактна картина...

Жозефин забеляза, че гледам картината.

– Пилу я нарисува. Какво мислиш?

Мислех, че изглежда прекрасно, и ѝ го казах. Освен това се питах защо не обелва ни дума за бащата на Пилу. А после се замислих и за моята малка Розет, която рисува толкова хубаво...

– Не си се омъжила повторно, нали? – попитах.

Тя се смълча, после ме озари със сияйна усмивка и отговори:

– Не, Виан, не го направих. Може би някой ден, но...

– Ами бащата на Пилу?

Тя сви рамене.

– Някога ти ми каза, че Анук е твоя и на никой друг. Е, същото важи и за нас със сина ми. Казват, че някъде имаме сродна душа, която ни очаква. Пилу е моята сродна душа. Защо ми е още някой?

Всъщност тя не отговори на въпроса ми. Нищо, има време. Само защото някога съм си мислела, че Рижия може би си пада по Жозефин, само защото Пилу каза, че баща му е пират, само защото картите бяха лоши, това не означава автоматично, че Рижия е бащата на Пилу. Дори фактът, че Жозефин не спомена Рижия нито веднъж и дори не ме попита как е той...

– Защо не дойдете на вечеря в неделя? И двамата. Ще сготвя. Палачинки, ябълково вино и наденички, точно както правеха речните плъхове.

Жозефин се усмихна.

– Много ще ми е приятно. А Рижия? И той ли е тук?

– Остана на лодката – отговорих.

Разочарование ли прочетох в профила ѝ? Розово ли проблесна потайно, скрито между цветовете ѝ? Не биваше да шпионирам приятелката си, но поривът беше твърде силен, за да го овладея. Жозефин имаше голяма тайна, която копнееше да бъде разкрита. Въпросът беше дали аз исках да узная какво крие тя. Или в името на собственото си спокойствие беше по-добре да не разравям миналото?

Десета глава

Четвъртък, 19 август

Прекарах деня в градината си, мъчейки се да забравя случилото се сутринта в стария магазин за шоколад. Вече бях предупредил Люк Клермон да не идва, както се бяхме уговорили, понеже онази Бенчарки сама ще се оправя с ремонта, но той май се досети какво се е случило.

Проклета жена. Проклето момче. Новината сигурно вече се е разнесла из цялото село. Не след дълго и отец Анри Льометър ще я научи и ще разкаже всичко на епископа. И после ще е въпрос на време да ме преместят в друга енория или по-лошо, може дори да ме принудят завинаги да напусна църквата.

Затова до края на деня копах под горещото слънце, спирах през два часа да си почина и да пийна студена бира, но макар че тялото ми беше изморено, когато приключих работа, съзнанието ми беше толкова превъзбудено, колкото и в самото начало.

Напоследък не спях добре. Честно казано, никога не съм спал добре. Сънят идваше все по-трудно и често се събуждах в четири или пет сутринта, плувнал в пот и по-изтощен от когато и да било. Понякога физическото натоварване помага, но този път, макар да бях болезнено изморен, съзнанието ми беше будно и гъмжеше от мисли.

В един през нощта престанах да се мъча да заспя и реших да изляза да се разходя. Май бях прекалил с бирата. Така или иначе главата ме цепеше. Нощта беше прохладна и примамлива.

Облякох се набързо – фланелка, джинси. (Да, имам джинси – за работа в градината, за риболов и физически труд.) Никой няма да ме види. Кафенето беше затворено, освен това жителите на Ланскене стават рано и си лягат рано.

На улицата беше тъмно. Уличните лампи са рядкост в Ланскене. В Ле Маро пък изобщо няма, затова от другата страна на моста се виждаха само няколко светлинки по къщите. Повече, отколкото очаквах. Може би тези хора си лягат късно.

Поех надолу към моста. Край реката е по-прохладно. Там има каменен парапет, който дори много след залез още пази топлината на слънцето. Под него реката издава поредица от тихи ясни звуци, почти ударни, като изпод клавишите на сложен музикален инструмент.

Поспрях, чудейки се дали да мина по моста. Не бях добре дошъл в Ле Маро. Карим Бенчарки ясно ми даде да го разбера. Но въпреки това Ле Маро ме привличаше. Може би заради реката.

Внезапно от далечния бряг на Тан чух звук. Силен плисък, все едно цопна дънер. Главата ми още не беше съвсем бистра, а отсрещната страна на моста бе тъмна. Мина малко време, преди да разбера, че във водата има човек.

– Има ли някой? – провикнах се.

Никакъв отговор. Хрумна ми, че може някой просто да си прави нощно къпане, сигурно магриби, комуто няма да допадне намесата ми. От друга страна, може пък дете да си е играло прекалено близо до водата...

Хукнах към другия край на моста, където Тан е най-дълбока. Запитах се дали не съм си го въобразил от умора. Но после за миг мярнах размазано лице – появи се и пак изчезна...

Изритах обувките си и скочих от моста. Опитен плувец съм, но въпреки това студената вода ме пресече и изплувах на повърхността за глътка въздух. Течението, което изглеждаше толкова спокойно от парапета на моста, демонстрира учудваща сила, която заедно с всякакви отломки – пръчки и листа, пластмасови шишета, цигарени фасове, торбички и всякакви боклуци – ме задърпа към дъното.

Притаих дъх и последвах течението. Нямаше и следа от фигурата, която бях зърнал. Гмурнах се, но беше твърде тъмно. Излязох на повърхността задъхан, пак се гмурнах.

Потърсих под повърхността, плъзгайки ръце във водата със съзнанието, че разполагам с броени секунди, преди жертвата... която и да бе тя... да бъде отнесена и да изчезне завинаги. Давах си сметка, че положението е почти безнадеждно, но въпреки това трябваше да опитам.

Отче, малко ме е срам да призная, че дори не ми хрумна да се помоля. Ръката ми награби нечия коса, после шепа плат и издърпах жената нагоре, оставяйки течението да ни отнесе малко по-надолу, над скалите и щръкналите парчета дърво, зловещо притаени точно под повърхността, докато най-накрая не стигнах брега и не я изтеглих на едрия крайбрежен пясък...

Градските хора често забравят колко ярка е лунната светлина. На място без улично осветление дори полумесецът е достатъчен, за да различиш чертите на нечие лице. Установих, че е девойка, когато смъкнах шала, скриващ лицето ѝ. Веднага я познах – толкова често я виждах на площада, когато беше по-малка, да играе футбол с момчетата, облечена с джинси и възширока спортна фланелка. Разбира се, сега беше с няколко години по-голяма, лицето ѝ беше съвсем бледо на лунната светлина, очите ѝ бяха затворени, не дишаше. Единствената искрица живот идеше от мъничка диамантена обеца, проблясваща на едната ѝ ноздра.

Беше Алиса Махджуби, по-малката дъщеря на Саид, просната мъртва на речния бряг в два часа посред нощ.

Единайсета глава

Четвъртък, 19 август

Докато учехме в семинарията, ни проведоха курс за оказване на първа помощ. Още помня колко се смущавах, когато трябваше да правя дишане уста в уста на манекена – приятно закръглена женска фигура, която инструкторът наричаше Кюнегонд, и смеха на съучениците ми, когато все не успявах да я свестя.

Ала веднъж усвоени умения обикновено се възраждат точно когато са най-необходими. С Кюнегонд нямах голям успех, но в случая с Алиса Махджуби отчаянието ми вдъхна смелост. Покрих устата ѝ със своята и се помъчих да принудя момичето да диша – и между молбите, ругатните и накрая молитвите, успях да я притисна, да я подмамя обратно в света на живите.

– Слава богу, о, слава богу!

Но дотогава вече самият аз бях полумъртъв. Главата ми се въртеше, гърдите ме боляха и макар нощта да бе топла, целият треперех.

До мен Алиса Махджуби кашляше речна вода. След малко тя седна и ме погледна с очи, които сякаш бяха погълнали небето. Сигурно беше в шок. Постарах се гласът ми да звучи благо.

–Мадмоазел...

Тя потръпна. Трябваше да ѝ кажа Алиса. Но хората често са толкова чувствителни – а и един бог знае колко ислямски правила вече бях нарушил, спасявайки живота ѝ, – затова реших, че ще е по-добре да се придържам към правилата за благоприличие.

– Добре ли си? – опитах отново.

И тя отново потръпна.

– Не се страхувай. Можеш да говориш с мен. Аз съм Франсоа Рейно. Помниш ли ме? – Може би не ме беше познала без якичката и расото ми. Помъчих се да се усмихна, но тя не реагира. – Вероятно си паднала. За щастие се случих наблизо. Можеш ли да се изправиш? Ще те заведа у дома.

Тя енергично тръсна глава.

– Какво? Да повикам ли лекар?

Отново поклати глава.

– Искаш ли да потърся някой от близките ти? Сестра ти или майка ти може би?

Отново същият жест. Не. Не. Вече започваше да ме обзема леко отчаяние, а и Алиса цялата трепереше.

Опитах отново с по-шеговит тон:

– Е, не може да останем тук цяла нощ.

Никаква реакция от страна на момичето. Просто си седеше на брега на реката и дишаше учестено, прегърнала коленете си. Приличаше на мишле, спасено от котка, но сърчицето му въпреки това щеше да се пръсне от преживения ужас. Често се случва с мишките и обикновено умират.

Край с репутацията ми, помислих си. Достатъчно неприятно беше, че ме подозират като подпалвач на магазина, но ако някой ме видеше сега – вир-вода, вонящ на бира и в компанията на млада мюсюлманка, млада и неомъжена, която показваше всички признаци на умствено разстройство и която, ако изтълкува неправилно подтика, довел ме тук, можеше в объркването си да ме обвини в нападение или в нещо още по-лошо...

– Моля те, Алиса, чуй ме. – Гласът ми прозвуча по-рязко, отколкото възнамерявах. – Премръзнала си. Ще умреш така. Позволи ми да те заведа у дома.

Тя отново поклати глава.

– Защо не?

Мълчание. Момичето не ми обръщаше внимание.

– Добре, няма да те водя у вас. Но и тук не може да останеш. Ще извикам майка ти.

Не. Не.

– Сестра ти? Някоя приятелка?

И отново – не.

Търпението ме напускаше. Историята започваше да става нелепа. Ако момичето беше от нашите, изобщо нямаше да се поколебая да го заведа вкъщи. Обаче то беше от Ле Маро, където бях персона нон грата и където всеки намек за принуда би се приел много зле.

Също толкова немислимо беше да оставя момичето самичко дори за десетина минути, колкото щеше да ми отнеме да изтичам до лекаря. Момиче, което може веднъж да скочи в реката, е способно да го направи отново, казах си, а ако

Алиса Махджуби не е съвсем с всичкия си, някой трябва да я наглежда поне докато кризата премине. Топла вана, сухи дрехи, легло, може би нещо за хапване...

И дума не можеше да става да я заведа у дома. Нужна беше женска грижа. Помислих си за Каро Клермон, която от край време се разбираше добре с общността от Ле Маро, но само като си представих как ѝ се обяснявам... точно на нея...

Жозефин? Тя е добра душа. А и знаех, че ще бъде дискретна. Обаче как да помоля мюсюлманско момиче да отседне на място, където се продава алкохол? Жолин Дру, учителката? Тя беше приятелка на Каро Клермон. И клюкарка – до сутринта всички в Ланскене щяха да са научили за скандала.

И тогава се сетих. Ама разбира се! Място, където Алиса ще бъде в безопасност, където никой дори няма да знае, че се намира тя и където с нея ще се отнасят като с член на семейството...

Дванайсета глава

Четвъртък, 19 август

Дълго не можах да заспя. А после ме събуди тропане. Глухо почукване – първо по вратата, после по капаците на прозорците. Анук и Розет спяха в спалнята. Аз си бях легнала на дивана и се разбуждах мъчително и объркано, увиснала в мрежата на ловеца на сънища между един живот и друг.

Тропането стана по-настойчиво. Наметнах се и отворих. На прага стоеше Рейно, скован и отбранителен, а до него – момиче с хиджаб. И двамата миришеха на Тан, а момичето, което явно не беше на повече от осемнайсет, трепереше.

Рейно започна да обяснява, но звучеше толкова нелепо, колкото изглеждаше:

– Извинявайте, но тя не ми позволява да я заведа у тях.

Не казва защо е скочила в Тан. Опитах се да я накарам да говори, но тя ми няма доверие. Никой от онези хора ми няма доверие. Съжалявам, че ви товаря с това, но не знам какво друго...

– Моля ви – прекъснах го. – Всичко това може да почака до утре. – Усмихнах се на момичето, което ме наблюдаваше с подути и подозрителни очи. – Отзад имам кърпи и дрехи, които сигурно ще ти станат. Ще загрея малко вода, а после можеш да се изкъпеш и да се преоблечеш. Още няма ток – Люк каза, че ще отнеме няколко дни да го уреди, – но имаме свещи, печката е топла, така че ще се сгрееш за нула време. А вие – обърнах се към Рейно – не се тревожете, моля ви. Постъпили сте правилно. Приберете се и се постарайте да се наспите. Останалото може да почака до утре.

Рейно се поколеба.

– Но... вие дори не знаете коя е тя.

– А има ли значение? – попитах.

Той ме удостои с един от смразяващите си погледи. После учудващо се усмихна.

– Никога не съм допускал, че ще го кажа, но мадам Роше, радвам се, че сте тук.

С тези думи Рейно се обърна и се отдалечи сковано и малко стеснително. В очите на друг свещеникът сигурно би изглеждал жалка и дискредитирана фигура, докато се отдалечаваше по каменистата пътека, накуцвайки (беше бос), и потъна в нощта. Аз обаче виждам повече неща, виждам сърцето, дори ако е скрито. Виждам много повече, а подир този човек във въздуха трептяха дъги.

Първа глава

Четвъртък, 19 август

До четири часа настанявах неочакваната ни гостенка в таванската спалня на Арманд – тясно и почти триъгълно пространство, в което се побира само едно легълце. Но е чисто и удобно и има мъничко прозорче точно на върха на триъгълника, което гледа към Ле Маро и улавя уханието на прасковеното дърво.

Анук се събуди от гласовете в коридора, но Розет нищо не може да я разбуди. Оставихме я да спи, докато аз оправях леглото, а Анук приготвяше горещ шоколад с кардамон, лавандула и валериан, за да заспи гостенката ни по-лесно.

Изкъпано и облечено със стария фланелен халат на Арманд, със старателно сресана и изсушена дълга коса, момичето изглеждаше още по-младо – беше на шестнайсет, може би на седемнайсет, с тъмни като еспресо очи, които сякаш заемаха половината му лице. Прие чаша горещ шоколад, но продължаваше да отказва да говори и макар да престана да трепери, току се сепваше като спящо коте.

Изглежда, проявяваше любопитство към Анук и аз ги оставих двете с надеждата, че момичето ще предпочете да поговори със свой връстник, но не стана така. То заспа пред огъня, докато Анук ѝ пееше приспивната песен, която мама пееше на мен:

Вятърко хубав, вятърко мил...

Занесох момичето горе в стаята му. Беше съвсем лекичко в ръцете ми, по-леко дори от Розет, и като мъничко дете изобщо не се събуди, докато я настанявах в леглото. Въпросите направо бликаха от Анук, но аз не можех да отговоря на нито един и накрая я убедих да си легне и да опита да заспи. Сънят лесно спохожда Анук, мен – не толкова. Приготвих си кана кафе и излязох навън – по това време на годината се зазорява рано и небето вече светлееше, когато седнах върху зида на градината на Арманд, пиех кафе и слушах как Ле Маро се съживява.

Петлета, гъски, диви патици по Тан, утринните перкусии на малките птичета. Църковният часовник удари пет – чу се съвсем ясно в сутрешния въздух, а после, също толкова далечно, но и толкова ясно прозвуча гласът на мюезина, който призоваваше правоверните за молитва на днешния, девети ден от Рамазан.

В девет часа пристигна Рейно. Точно в девет, все едно беше чакал да стане приемливо за учтиво посещение време. Целият в черно, без якичка, с прилежно загладена назад коса. Изглеждаше изморен и се запитах дали изобщо е спал.

Сипах му малко кафе. Пиеше го черно и го погълна прав до стената. Слънцето вече грееше приятно топло и освобождаваше уханието на розите, с които беше пълна малката градина на Арманд – преливащи върху пътеката, плъзнали по дървената решетка. Не бяха подрязвани осем години и цветовете бяха почти подивели, но ароматът си оставаше – прелестна смес от локум и изпрани чаршафи на вятъра. Замълчах и дадох на Рейно възможност да се наслади на уханието, но той беше нетърпелив, разтревожен, напрегнат. Надали често си дава време да поседи и да се наслади на аромата на розите.

– Е? Тя каза ли нещо? – попита той най-накрая.

– Нито думичка – поклатих глава.

И тогава той ми разказа своята история – как извадил момичето от Тан, как тя отказвала да си отиде у дома или да обясни безотговорното си поведение.

– Преди я познавах доста добре. Казва се Алиса Махджуби, внучка е на стария Махджуби. На около седемнайсет е, момиче от почтено и свястно семейство. Хиляди пъти съм разговарял с тях, винаги са се държали учтиво и дружелюбно. Никога не сме имали неприятности. Докато не пристигна Инес Бенчарки.

Пак това име. Бенчарки. Жената, чиято сянка се спотайва край всяка снимка в тази галерия, чието лице си остава неясно като нещо, което просто си зърнал в тесте карти.

– Знам, че не ми вярвате – спокойно каза Рейно. – Може би дори си го заслужавам. Но нещата се промениха, откакто си заминахте. Дори смея да кажа... че аз самият се промених.

Дали наистина се е променил? Променя ли изобщо някой дълбоката си същност, която е най-важна?

Проверих цветовете му. Говореше искрено. Обаче самоосъзнатостта никога не е било качество на Рейно. Познавам го, познавам хора като него, хора с добри намерения...

– Знам какво си мислите – рече Рейно. – Че съм предубеден. В този случай обаче ви уверявам... – прокара той ръка по пригладената си назад коса. – Вижте, няма да се преструвам, че с радост приех девическото училище срещу портата си. Вече си имаме наше училище и момичетата бяха добре дошли там. Няма да се преструвам и че одобрявам забулването на тези момичета. Според мен е грешно да им внушават срам или страх да показват лицата си. На каквото и да ги е учила тази жена, надали е било полезно, надали е било редно. Но се постарах да бъда непредубеден. Опитах да не намесвам личните си чувства. Отговорен съм пред членовете на общността и направих всичко във възможностите на поста си да избегна търканията.

Спомних си какво каза старият Махджуби и се усмихнах при мисълта за съревнованието между камбаните на "Сен Жером" на единия бряг на Тан с повика на мюезина на другия – и двете страни се опитваха взаимно да се заглушат. Явно търканията са съществували още от самото начало, но защо обвиняват Инес Бенчарки? Какво се е променило с нейното пристигане? И откъде Рейно е толкова сигурен, че вината е нейна?

Зададох му въпроса, а той сви рамене.

– Нямате причина да ми вярвате – каза. – Знам, че не за пръв път обвинявам тази жена и детето ѝ, че създават неприятности в Ланскене. – Погледнах го и се учудих на искрицата веселост в очите му. – Обаче се надявам да се съгласите, че поназнайвам това-онова за енориашите си. Уверявам ви, че нещо се промени. И всичко започна с Инес Бенчарки.

– Кога? – попитах.

– Преди осемнайсет месеца. Синът на стария Махджуби, Саид, се запознал с Карим на поклонение. И после неусетно Карим се настани тук и Саид вече уреждаше брака на Карим с най-голямата си дъщеря.

– Соня.

– Точно така, Соня. – Той допи кафето си и остави чашата.

– После какво стана?

– Цели две седмици в Ле Маро се вихреха празненства. Готвене, разговори, смях, цветя. Десетки сватбени рокли. Каро Клермон си прекара прекрасно, като организираше дни на междукултурното разбирателство и сутрешно кафе за жените. Жозефин също ходеше, беше близка приятелка със Соня и Алиса. Купи си хубав кафтан специално за сватбата – от онези магазинчета за дрехи на булевард "Де Маро". Отвсякъде се стекоха хора: от Марсилия, Париж и дори от Танжер. И тогава...

– Вятърът се смени.

Той се изненада.

– Да, май да – призна.

Вятърът. Той също го усеща. Зареден с възможности, опасен като заспала змия. Зози го наричаше Хуракан, който помита всичко пред себе си. Дори да е нежен години наред – дори ти се струва опитомен, – всичко може да го разбуди. Въздишка, молитва, шепот...

– Сестра му пристигна за сватбата – продължи Рейно. –Нямаше да остане дълго. Първо защото в къщата нямаше място. Пък и старият Махджуби не я харесваше. Ала тя уж дойде за седмица, а остана цял месец и докато се усетим, се настани за постоянно и всичко се промени. – Той въздъхна и призна: – Виня себе си, трябваше да го предвидя. Само че синовете на стария Махджуби бяха толкова модерни и прозападни. Исмаил ходи в джамията само по специални поводи, а Саид никога не е бил радикален. Що се отнася до Карим Бенчарки, той ми се струваше най-западен от всички.

А сега вижте какво стана със семейството. Едното момиче се омъжи на осемнайсет, другото се хвърля в Тан посред нощ. И тази жена с нейното училище, която кой знае на какво учи децата в името на религията...

– Значи мислите, че е свързано с религията? – попитах.

Рейно ме погледна озадачено.

–А с какво друго?

Разбира се, че той ще смята така. Религията беше негова професия. Свикнал бе да дели хората на паства: католици, протестанти, хиндуисти, евреи или мюсюлмани. Има толкова народи, някои избрани, други изгубени, воюващи народи, покръстени народи. И разбира се, футболни запалянковци, рокаджии, политически партии, хора, вярващи в съществуването на извънземни, екстремисти, умерени, привърженици на конспиративните теории, бойскаути, безработни, речни цигани, вегетарианци, оцелели от рак, поети и нищожества, а всяка група се подразделя на още по-малки подгрупи, защото в крайна сметка нали всеки иска да принадлежи някъде, да намери идеалното си място в света?

Аз никога не съм принадлежала към група. Така имам по-различен поглед. Може би ако се числях към нещо, щях да се чувствам неловко в Ле Маро. Обаче аз от край време съм различна. Вероятно по тази причина с по-голяма лекота пресичам тесните граници между различните групи. Да принадлежиш към нещо често означава да изключваш, да делиш на ние и те – два малки свята, които, противопоставени, често стигат до конфликт.

Това ли се случи в Ланскене? Няма да е за пръв път. Външните никога не са били добре дошли тук. И най-дребничката разлика би могла да направи някого нежелан. Дори на жителите на Пон льо Саол, само на няколко километра надолу по реката, още се гледа с подозрение, понеже отглеждат киви, а не дини, розов чесън, а не бял, пилета вместо патици и се молят на сен Люк, а не на сен Жером.

– Какво искате да направя? – попитах.

– Надявах се да поговорите с момичето. Може би дори да я опознаете.

Естествено, той не желае да се намесва. Разбирам го. Положението му в Ланскене и бездруго е деликатно, още един намек за скандал и току-виж си изгубил работата. Опитах да си представя Рейно с друга професия извън църквата, но не можах. Рейно да работи на бар, да преподава на ученици, да управлява автобус, може би да се залови с дърводелство. Това изведнъж извика мисълта за Рижия, а после също толкова внезапно – за Жозефин и за всичко, което в момента стои помежду ни.

– Нали не смятахте веднага да си заминете? – попита Рейно. Лекото потрепване на гласа издава тревогата му. Отново се замислих за Жозефин, за потайния ѝ поглед, за неизречените тайни, за незададените въпроси. Ако остана в Ланскене, ще разбуля тези тайни. Притежавам дарбата – или проклятието – да прозирам под повърхността. Но този път не знам дали наистина искам да прозра. Винаги плащаш цена за такива неща и понякога тя е прекалено висока.

Да, част от мен иска да си замине. Още днес, без да се обръщам назад, да се върна в Париж при Рижия, да заровя лице в рамото му, което идеално ми приляга. Толкова ли е трудно за разбиране? Мястото ми вече не е тук. Какво ме интересува, че Франсис Рейно може би ще захвърли свещеническото расо? И какво ме интересува, че синът на Жозефин е осемгодишен, обича да рисува и няма баща? Всъщност това няма нищо общо с мен или със семейството ми.

Но въпреки това...

Отново погледнах към Рейно – стараеше се да изглежда равнодушен. Ала долових напрежението му, скованите му рамене, преценяващия поглед на хладните му сиви очи.

Усещам, че няма да се изненада, ако откажа да му помогна. Рейно не е човек, който разбира прошката. Фактът, че потърси помощ – и то от някой като мен, – вече е преобърнал света му наопаки. Достойнството му не може да поеме повече.

– Разбира се, че ще остана – уверих го. – На Анук и Розет им е приятно. А сега и Алиса...

Той си пое дълбоко дъх.

– Хубаво.

Усмихнах му се и си казах, че съм прекалено чувствителна. Какво толкова, още една седмица! Току-що пристигнахме, а Париж е най-неприятен през август. Нали затова дойдохме тук? За да избягаме от градската жега. Така и така сме в Ланскене, защо да не поостанем още няколко дни? Поне докато задуха отанът. Дотогава вече ще сме разбрали кой вятър ще духа – белият или черният.

Втора глава

Четвъртък, 19 август

След като Рейно си тръгна, опитах да звънна на Рижия. Покритието в Ле Маро е много лошо. Когато намерих удобно място, се оказа, че мобилният му отново е изключен, но изпратих съобщение: Може да останем още една седмица. При теб всичко наред ли е? Имам много да разказвам, ако си включиш телефона! С обич от всички нас, Виан, целувки.Като се върнах в къщата, Алиса беше станала и облечена – не с черната абая от предишната вечер, която бях изпрала и изсушила, а с чифт джинси на Анук, с жълта ленена риза и спретнато вързан хиджаб.

Анук също беше станала, чорлава и още сънена, а Розет закусваше с горещ шоколад и чиния от снощната паста.

– Пуснали са тока! – оповести гръмко Анук, когато влязох. – Имаме ток! Имаме телевизия! Мога да си заредя айпода!

Добре. Това означава топла вода. Известно време можеш да се поливаш с кофа, но понеже от четири години живея в къща лодка и се къпя икономично – или в местния плувен басейн, – ще бъде прекрасно да си взема истинска вана.

Обърнах се към гостенката ни. С дрехите на Анук тя не изглеждаше на повече от петнайсет. Беше доста крехка, по-слабичка дори от Анук. Поздравих я по име, тя кимна, но не ми отговори.

– Бих желала да ти предложа закуска – казах.

Момичето сви рамене.

– Да, знам, Рамазан е. Утре, ако все още си тук, всички ще закусим преди зазоряване и ще вечеряме след залез. Нас няма да ни затрудни, а за теб ще бъде по-удобно.

Алиса отново кимна, но този път като че се поотпусна.

– Вече познаваш Анук – рекох. – Нека те запозная с Розет.

Розет вдигна поглед от шоколада си и махна с лъжицата за поздрав.

– И тя не говори много – отбелязах. – Обаче е страшно забавна.

Розет направи смешна гримаса и зададе въпрос на езика на знаците.

– Пита дали обичаш маймунки.

Изражението на Алиса издаваше неувереност.

– Розет много ги обича. Всъщност самата тя е почти маймунка.

Розет изграка и изпя песен чрез поредица от нещо подобно на безсловесни подсвирквания.

Алиса се подсмихна и притеснено сведе очи.

– Стига толкова. Остави гостенката ни на спокойствие. По-добре си поиграй навън, докато двете с Алиса си поговорим. Може да намериш някъде Пилу.

– Пилу! – възкликна възторжено Розет и отърча навън да го търси. Отново се зарадвах мислено, че си е намерила приятел. Разбира се, Рижия продължаваше да ѝ липсва, но Пилу беше станал важен за нея, дори по-важен от Бам. Доволна съм. Каквито и съмнения да имах за отсъстващия баща на Пилу, момчето е божи дар за всички.

Направих знак на Анук да остане, понеже имах чувството, че предишната вечер между нея и посетителката ни се беше установила връзка. Хванах ръката на Алиса и ѝ се усмихнах. Забелязах, че пръстите ѝ са много студени.

– Знам, че не ти се говори – казах. – Няма да те притискам. Ще говорим, когато поискаш. Но за да ти помогна, трябва да знам някои неща. Разбираш ли?

Тя кимна.

– Най-напред, искаш ли да се обадя на някого? На майка ти, на баща ти...

Тя поклати глава.

– Сигурна ли си? На никого? Само за да им съобщя, че си добре?

Алиса отново поклати глава.

– Не, благодаря.

Беше някакво начало. Само две думи, но мълчанието беше нарушено.

– Добре, разбирам. Не е нужно никой да знае, че си тук. Всъщност отец Рейно вече знае, но няма да те издаде. При мен си в безопасност.

Алиса кимна лекичко.

А сега идваше по-трудното. Каква е причината момиче като Алиса – красиво и от дом, където го обичат – да иска да се хвърли в Тан?

– Какво се случи снощи, Алиса? – попитах. – Искаш ли да поговорим за това?

Алиса ме изгледа равнодушно. Или не беше разбрала, или отговорът беше толкова очевиден, че бе неспособна да го изрече. Реших, че въпросите може да почакат известно време – поне още един ден.

Опитах с бодрост и с усмивка.

– Добре, засега поне си наша гостенка. Къщата е на Люк Клермон, преди беше на баба му.

Алиса отново кимна.

– Познаваш ли го?

Помня, че някой – може би Рейно или Жозефин – ми разказа как сестрите Махджуби понякога играели футбол с Люк на селския площад.

– Той знае ли, че съм тук? – попита Алиса.

– Никой не знае, че си тук – уверих я. – И никой няма да те види вътре. Има книги, телевизия, радио. Нуждаеш ли се от нещо друго?

Алиса поклати глава.

– Мисля, че ще е по-добре да не променяме съществено плановете си. Иначе ще изглежда необичайно. Но ще се постарая една от нас – Анук или аз – винаги да е наблизо, в случай че ти потрябва нещо.

Алиса кимна сериозно.

Погледнах към Анук, която днес отново смяташе да се види с Жано. Тя ми се усмихна широко.

– Става – рече. – Ще си седим, ще гледаме телевизия и ще се подиграваме на всички риалити програми.

– На Алиса много ще ѝ хареса – разчорлих косата на Анук. – Сигурна съм, че "Топмоделът на Естония" или "Жени, които не могат да престанат да ядат торта" са много образователни. Алиса, когато ти дойде до гуша от нея, просто ѝ кажи да те остави на мира, ясно?

Отново просветна съвсем лекичка усмивка като тънък полумесец. Явно нещо у Анук допадаше на Алиса. Не мога да твърдя, че съм страшно изненадана. Моята малка необикновена дъщеря винаги е умеела да печели последователи. Може би ако постоят заедно, Анук ще узнае онова, което аз не успявам.

Наредих им да държат Розет под око, оставих ги и се запътих към Ле Маро.

Трета глава

Четвъртък, 19 август

Очаквах да заваря оживление. Но вместо това Ле Маро беше замрял: улиците бяха пусти, магазините – затворени. Все едно е шест сутринта, а не почти десет и половина. Слънцето прижуряше, въздухът беше съвсем неподвижен и някак злокобно прозирен.

Май само спортната зала на Саид Махджуби работеше тази сутрин.

Дали той знаеше, че дъщеря му е изчезнала? Ако знаеше, със сигурност щеше да затвори днес. Но залата си работеше и по нищо не личеше, че едно момиче е изчезнало тази нощ...

Червената врата се отвори. Излязоха двама мъже. Единият беше млад, тийнейджър, по потник и военни къси гащета. Другият беше трийсетинагодишен и един от най-красивите мъже, които съм виждала. Грациозен и мускулест като балетист или майстор по бойни спортове, със светломургава кожа, късо подстригана черна коса и по ориенталски очертана уста, изтеглена в една–единствена чувствена линия...

– Мога ли да ви помогна, мадмоазел?

За миг се стъписах. Последния път, когато минах покрай залата, долових враждебност. Този мъж обаче беше различен, той ми се усмихна и аз се озовах под прицела на едновременно мощното му и обезоръжаващо обаяние.

Младежът зад мен си беше тръгнал. Бях сама с непознатия. Очите му под гъстите вежди бяха тъмни, страстни и златисти.

– Тук съм за няколко дни. Казвам се Виан Роше...

– Здравейте, Виан Роше. Чувал съм за вас. Аз съм Карим Бенчарки.

Рейно го описа като много западен, на въпреки това допусках, че ще има и някои традиционни особености – молитвена шапчица или поне брада като Саид Махджуби. Този мъж обаче можеше да е всякакъв, от всякакъв произход. Проверих цветовете. Леко трепване на китката, разперване на пръстите, нищо повече. Той обаче забеляза с бдителния си поглед. Долових остър ум в очите му, дълбока и напрегната сериозност. А над всичко това бе лъскавината на очарованието му, толкова непринудено и самоуверено...

Признавам, бях почти покорена. Всеки би откликнал на топлотата на тези медени очи. Поне всяка жена – Рейно сигурно си имаше филтри, през които възприемаше тези неща. Със сигурност изобщо не му беше хрумнало да спомене нещото, което ще ме изненада, а после ще ме изцеди като мокра дрипа и ще ме остави глупаво лишена от слово. Естествено, това е евтин блясък, но на някои хора наистина им върши работа. Зози де л’Алба беше такава, Карим Бенчарки също.

Помъчих се да намеря подходящи думи и най-сетне казах:

– Чували сте за мен?

Цветовете между пръстите ми обезумяха. Калейдоскоп от цветове като парченца стъкло се въртяха край пръстите ми.

– Да, разбира се. От сестра си – отговори Карим най-сетне. Усмивката му ме прикова като пеперуда към дъска.

– Поредният пропаднал кръстоносен поход на Рейно.

– Не съм сигурна, че разбирам.

– Имам предвид, че не сте единствената, която има проблеми със свещеника. Носи му се славата във връзка с хора като нас.

– Хора като нас?

– Нежелани. Хора с лица, които не се вписват, хора, които отказват да си стоят само на другия бряг на реката.

– Имахме лек сблъсък – признах. – Сега като се замисля, може би не беше много разумно от моя страна да отварям сладкарница точно срещу църквата, и то в началото на постите...

Той се засмя. Имаше безукорни зъби.

– Сестра ми имаше същия проблем – осведоми ме.

– Рейно не одобряваше ли училището?

– Никога не го е крил. Още от самото начало беше враждебен. Инес помни как стоял с черното си расо и наблюдавал. Всеки ден, без да обелва и дума, скован от неодобрение.

Порази ме близостта на неговия разказ с онова, което самият Рейно ми описа. Онази жена в черно, която не продумвала и думичка – възможно ли е и двете страни в конфликта да воюват със собствените си сенки?

– Къде живее сестра ви сега?

– При мен, докато приключи ремонтът. По-добре е да живее със семейството си.

Думите му звучаха едновременно нехайно и собственически и ми напомниха за усещането, споходило ме в къщата на Ал-Джерба... че Инес Бенчарки може би е нещо повече от негова сестра. Може би първа съпруга? Не беше невъзможно. Оми май намекна нещо подобно. Ако е така обаче, защо Инес ще живее сама? И защо Карим Бенчарки ще лъже?

– Сестра ми имаше тежък живот – продължи Карим загрижено. – Съпругът ѝ почина млад, родителите ни ги няма вече, само аз бих могъл да се погрижа за нея. А сега, тъкмо отново си стъпи на краката, се случи това.

Изразих съжалението си.

– Не е просто жалко, а скандално. И вината е на свещеника. Трябва да бъде заставен да си плати. И ще бъде.

Реших да не защитавам Рейно, за да науча нещо повече.

– Значи мислите, че той е причинил пожара, така ли?

– Изобщо не се съмнявам – отговори Карим. – Не за пръв път се замесва в такива работи. Онзи случай с речните хора, когато някаква лодка пламнала. Вашият магазин, разбира се, и как се е опитал да ви принуди да затворите. Мадам Клермон ми разказа всичко. Този човек си въобразява, че е кметът на Ланскене.

– Каро Клермон ли?

– Да – кимна той. – Тя много подкрепя малката ни общност.

Всъщност това не ме учуди. Каро Клермон от край време обича да е незаменима. Някога беше сред библейските кръжочнички на Рейно, а сега се беше преориентирала към отец Анри Льометър, на фона на чиято вежливост и момчешка външност сдържаността на Рейно изглеждаше още по-отблъскваща. Не ми беше трудно да си представя, че Карим със своята озаряваща усмивка я привлича по сходен начин.

Какво каза Рейно? Че Каролин се скарала с редовната си група за сутрешно кафе? Или просто тя от край време предпочиташе компанията на красиви млади мъже?

– Тук сте с дъщеря си, нали?

– С двете си дъщери – кимнах. – Анук и Розет. Сигурно вече сте ги мяркали.

– Ако ги бях виждал, щях да ги запомня. – В тона му сякаш долових помен от флирт. Отново се смаях от лекотата, с която пръскаше очарованието си – надали много мъже от Ле Маро притежават подобно умение. Той се приближи мъничко и аз усетих мириса на киф, примесен с нещо тъмно и сладко... може би тамян или шипър...

Зачудих се дали Карим знае, че балдъзата му е изчезнала. Тези семейства са много сплотени. Възможно ли е родителите на Алиса да крият отсъствието на дъщеря си дори от Соня и Карим?

Отново проверих цветовете му. Малцина искрят толкова ярко. Някои хора просто не могат да не греят и да не заслепяват всички. Затова ли Рейно не му вярва? Или има и друга причина?

– Бих искала да се запозная със сестра ви – казах. – Много съм чувала за нея.

– Разбира се, но ви предупреждавам, че сестра ми Инес е доста стеснителна. И затворена. Тя не... общува много.

– Но има дъщеря. Как се казва?

– Дуа, означава "молитва" на арабски.

– Много тъжно – да изгуби баща си толкова малка.

Сянка се спусна върху лицето му.

– Сестра ми има тъжен живот. Сега ѝ остана единствено Дуа. Вярата ѝ е всичко за Инес.

В този момент вратата на спортната зала се отвори и навън надникна човек с бяла джелаба. Разпознах един от мъжете, които бях зърнала в Ле Маро в деня на пристигането си, и знаех, че е Саид Махджуби. Той с нищо не показа, че забелязва присъствието ми, а заговори на арабски на Карим. Не разбирах думите, но долових колко напрегнато звучат и усетих резкия му бърз поглед към мен, преди отново да отмести очи.

– Извинете, трябва да тръгвам – каза Карим. – Пожелавам ви приятен престой тук.

После се извърна, отново влезе вътре и затвори червената врата зад себе си.

Останала сама, аз се върнах на булеварда. В късното утро слънцето вече се беше издигнало високо, но далеч от клаустрофобията на малката пресечка, където миришеше на киф и на пот, усетих желан полъх на свежест. Беше просто ветрец откъм реката, донесъл мирис на други места, на градински чай от планините, а също и пиперливата миризма на лагурус – кадифената трева, която расте покрай пясъчните дюни и танцува буйно на вятъра. И тогава разбрах какво се е променило.

Най-сетне покоят беше нарушен. Беше задухал отанът.

Четвърта глава

Петък, 20 август

Отец Анри Льометър ми се обади днес сутринта. Бях се събудил необичайно късно и той ме завари небръснат, току-що измушил се от кревата. Как успява да го прави, отче? Някакво специално сетиво ли притежава, та усеща кога съм най-уязвим? Така или иначе цъфна на прага ми точно преди часовникът на "Сен Жером" да удари девет и петнайсет и очите му блестяха почти – но не съвсем – толкова силно, колкото зъбите му.

– Мили боже, Франсис, изглеждаш ужасно!

Иска ми се да не ме наричаше така.

– Съвсем добре съм, благодаря – отговорих. – На какво дължа това удоволствие?

Той ме удостои с един от съжалителните си погледи и ме последва в къщата.

– Просто проверявам как е колегата ми – рече. – Епископът питаше за теб.

Епископът. Става все по-хубаво.

–А?

– Смята, че може би се нуждаеш от почивка. Спомена, че не изглеждаш добре.

– Нали уж в момента съм в почивка – отговорих малко рязко. – Не може да се каже, че съм затрупан с църковни дела.

Вярно беше – през последните няколко седмици отец Анри Льометър вършеше работата ми, а той служеше в още три малки селца, които си нямаха свой свещеник. Тъй като все по-малко млади мъже се присъединяват към духовенството и все по-малко хора ходят на църква, Ланскене е забележително с факта, че си има свой постоянен свещеник, който провежда литургия два пъти дневно и изповядва четири пъти седмично. Хората от другите села бяха принудени да привикнат с литургия само в неделя, а понякога дори им се налагаше да пътуват до друго село, за да отидат на църква. Нищо чудно, че броят на богомолците все повече намалява. Епископът и такива като него искат да ни убедят, че свещениците са като кухненски съдове – взаимозаменяеми. Може и да е вярно в Марсилия или в Тулуза. Но тук хората искат да си имат своя църква, свой изповедник. Искат да знаят, че Божието слово стига до тях не по някакъв небесен телеграф, а от устните на човек като самите тях, човек с мазолести длани, който познава и разбира живота им. Питам се колко изповеди е чул отец Анри Льометър в Ланскене. Ама искрени изповеди, не каквито правеше пред мен Каро Клермон, за да привлича внимание:

– О, отче, толкова се притеснявам, че може неволно да съм оскърбила някого. Онзи ден бях с Жолин Дру, пазарувахме в Ажен и спряхме да разгледаме летните рокли. Сигурно сте забелязали, че съм поотслабнала. Е, не е престъпление човек да иска да изглежда добре, а някои жени така се занемаряват... както и да е. Нали не ви отегчавам?

– Ни най-малко.

– А, добре. Жолин си беше харесала една рокля, а аз я предупредих, че сигурно няма да ѝ отива. Искам да кажа... няма как да не сте забелязали, отче, че Жолин често избира дрехи, които са прекалено младежки за жена на нейната възраст, да не говорим, че тя съвсем мъничко се позакръгли... Не бих ѝ го казала в лицето, но пък няма да съм добра приятелка, ако допусна да стане за смях заради облеклото си... А сега се чувствам толкова виновна...

– Достатъчно. Два пъти "Аве Мария "...

– Но, отче...

– Моля ви, мадам, не разполагам с цял ден.

Не. Дипломатичността и ласкателството не са сред дарбите ми. Не се съмнявам, че Анри Льометър ще се отнесе към проблема ѝ с повече разбиране. Аз често съм нетърпелив, остър. Не умея да прикривам чувствата си, както ги прикрива Анри Льометър. Не мога да симулирам интерес или състрадание, както прави той, нито пък съм в състояние да се отнасям към хората от паството си като към наивни овчици.

Въпреки това ги познавам по-добре, отколкото би ги познавал свещеник от града. Може и да са овчици, но са моите овчици и нямам намерение да ги отстъпвам на отец Анри. Как би могъл да ги разбере със своята избелена усмивка и с подкупното си поведение? Откъде би могъл да знае, че Ален Поату се е пристрастил към сиропа за кашлица и не иска жена му да узнае? Че Жил Дюмарен се обвинява, задето е позволил на сестра си да настани майка им в старческия дом "Мимозите"? Че Жозефин Муска преди крадеше и още изпитва нуждата да изкупва това си прегрешение? Че след смъртта на сина си Жан Марон искаше да се самоубие? Че Анриет Муасон, която сега е на осемдесет и пет, всяка седмица признава пред мен за кражба, която извършила като деветгодишна – някакво ръкоделие, което откраднала от сестра, загинала преди повече от шейсет години при нещастен случай с лодка по Тан? Че Мари-Анж Люка прави по интернет секс с момче, което не познава, и иска да разбере дали това е грях? Или че Гийом Дюплеси още се моли за душата на куче, умряло преди повече от осем години, а аз, да ми прости Бог, го оставям да вярва, че животните може би имат души и ще намерят място в рая?

Каквито и недостатъци да имам, отче, знам какво е вина. А също, че някои проблеми не могат да бъдат решени с презентации на "Пауър Пойнт". Нито, честно казано, дори от епископа.

– Знаеш ли защо е така, Франсис – поде отец Анри и ме върна към действителността. Толкова се бях унесъл в мисли, че минаха няколко секунди, докато си спомня за какво говори той. Поел бе задълженията ми, защото – поне според него – постът ми бил компрометиран от слуховете и клюките, появили се след пожара в някогашния магазин за шоколад. Подозирах, че идеята е на Каролин Клермон, която твърдо вярва в прогреса и вижда в лицето на отец Анри Льометър сродна душа, както и евентуално стъпало по пътя към собственото си издигане. Вече се беше убедила какво е способен да постигне този човек само за две седмици. А колко много повече би могъл да направи за шест месеца?

Той ме последва в кухнята и се настани без покана.

– Чувствайте се като у дома си – казах. – Ще пиете ли кафе?

– Да, ако обичате.

– Това все още е моята енория – осведомих го, докато наливах кафе в две чаши. Той го пие с мляко. Аз предпочитам черно. – Боя се, че нямам захар.

Отново онази усмивка.

– Няма нищо – успокои ме. – И бездруго не би трябвало да си слагам – потупа се по корема. – Трябва да внимаваме с коремчетата, нали, Франсис?

Боже мой, дори говори като Каро! Изпивам кафето си на една глътка и си наливам още.

– Това все още е моята енория – повторих. – И ако някой друг съд, а не този на клюките и предположенията, не ме признае за виновен, нямам никакво намерение да напускам.

Разбира се, той знаеше, че това няма да се случи. От полицията вече говориха с мен. Нямаше никакви улики, които да ме свързват с пожара, и макар че мелницата за слухове в Ланскене продължава да се върти необезпокоявана, никой друг вече не се интересува.

Отец Анри Льометър ме погледна.

– Нещата не са толкова черно-бели. Прекрасно знаеш, че свещеникът трябва да бъде безукорен. А в такова деликатно положение, когато е намесена и друга култура...

– Нямам никакви проблеми с другата култура, както ти се изрази – заявих, стараейки се да запазя спокойствие. – Всъщност... – премълчах края на изречението. В разпалеността си едва не разкрих случилото се предишната нощ. – Ако има някакъв антагонизъм – изрекох най-сетне спокойно, – той идва изцяло от общността на Ле Маро, където старият Махджуби винаги гледа да ме предизвиква.

Анри Льометър се усмихна.

– Старецът си е свикнал по своему. Други времена, други нрави. Според мен с новия ще е по-лесно.

– Кой нов? – погледнах го.

– О, не знаеше ли? Синът на стария Махджуби, Саид, поема ролята му в джамията. Изглежда, от известно време дребните странности на стареца са предизвиквали тревога. Някои хора явно са много притеснени. Включително ти, естествено – добави той и зъбите му пак лъснаха.

Замислих се над думите му за момент. Никога не ми беше хрумвало, че старият Махджуби може да има противници в Ле Маро. Но може ли Саид Махджуби да донесе нужната на Ле Маро промяна?

– Саид е разумен човек – отбеляза самодоволно отец Анри. – Той разбира общността си, умее да ръководи, напредничав е и всички го уважават. Според мен с него ще водим диалог по-лесно, отколкото с баща му.

Хора като отец Анри Льометър никога не се изразяват по най-простичкия начин. Те все ще кажат "водя диалог", вместо "разговарям". А и подозирам, че в думите на отец Анри имаше скрит присмех към мен. Той ми показа пределно ясно, че според него аз не разбирам общността. Че не съм напредничав, а след пожара в магазина за шоколад според мен основателно може да се каже, че не съм и особено уважаван. Така ли ме подмамваше на въдицата? Или просто ме предупреждаваше, че скоро и аз ще бъда заменен?

– Епископът е на мнение, че едно преместване може да ти се отрази добре – осведоми ме той. – Твърде дълго си в Ланскене. Започнал си да възприемаш мястото като свое. Да налагаш собствени правила, не тези на църквата.

Понечих да възразя, но отец Анри вдигна ръка, за да ме накара да замълча.

– Знам, че не си съгласен, но може би трябва да се вгледаш в душата си. В душата и вероятно в съвестта си.

– В съвестта си ли! – избухнах.

Той отново ме удостои със снизходителен поглед.

– Знаеш ли, Франсис... може ли да те наричам Франсис?

– Вече го правиш – изтъкнах.

– Дано да ми простиш за искреността, но епископът, а и други споменаха за известна арогантност в поведението ти спрямо...

– Затова ли ме наказват? – Гневът ми беше твърде силен, за да го сдържам. – А аз си мислех, че е задето съм подпалил девическото училище.

– Никой не твърди такова нещо, Франсис. Нито пък те наказват.

– Тогава какво твърдят?

Той остави чашата си.

– Още нищо официално. Просто реших да те предупредя. – Стрелна ме с една от усмивчиците си. – Наистина не си помагаш, така да знаеш. Може би Бог ти изпраща това изпитание като урок по смирение.

Стиснах юмруци зад гърба си.

– Ако е така, не се съмнявам, че не се нуждае от теб, за да ми обясняваш намеренията му.

Отец Анри като че леко настръхна.

– Опитвам се да ти бъда приятел, Франсис.

– Аз съм свещеник. Нямам приятели.

Вчера въздухът беше потискащо застоял. Днес духа сух стържещ вятър. В бурния въздух се носят и увисват малки частици слюда, мирис като на стар дим прониква във всичко. В стария магазин за шоколад Люк Клермон ремонтира. До едната стена е издигнато скеле, покривът е покрит с голям найлон. Сега обаче заради вятъра найлонът скърца и плющи като старо корабно платно. На улицата жените придържат полите си, летят хартии, слънцето прилича на диск от сребристо фолио на небето зад неистово разхвърчал се прахоляк. Разбира се, това е Белият отан, който е вездесъщ по това време на годината. Обикновено трае няколко седмици и за него има колкото щеш истории и поговорки.

Преди мразех тези истории, тези варварски късчета, които се пръскаха като семена от глухарче и нахлуваха в градината на нашата вяра. Но вече се научих да ги толерирам, макар и да не им вярвам напълно. Винаги можем да се поучим от историите, били те религиозни или светски.

Белият отан, Белият отан...

Хората по тези места твърдят, че Белият отан може или да подлуди човек, или да прогони демоните му. Разбира се, това е бабешка история. Но както казваше Арманд Воазен, понякога си струва да се вслушваме в бабите.

Белият отан, Белият отан,

Белият отан носи вихър.

Сега, докато проследявам с поглед отец Анри, който си тръгва, навел глава заради бръснещия вятър, за един кратък миг се питам какво е нужно, та Белият отан да прогони него.

Пета глава

Петък, 20 август

Вятърът прави хората раздразнителни, всяка учителка го знае – да, отче, и всеки свещеник. Белият отан вече предизвика многобройни кавги, гневни изблици и дребни прояви на вандализъм: три преобърнати сандъчета за цветя на площада, графити по обгорената стена на стария магазин за шоколад – всички говорят, че тази година Лудият вятър се е промъкнал в съзнанието на общността и прави хората на глупаци.

Каро Клермон е една от тях. Вятърът изважда на показ най-лошите ѝ страни. На мен особено ми е втръснало от нея, от неприятното ѝ поведение, което познавам до болка. Онзи ден се отби да провери дали не се нуждая от нещо, а преди да си тръгне, успя да изстреля откос от неприятни забележки – маскирани като съчувствие, разбира се – и да ми пожелае всичко най-хубаво в бъдеще.

– Защо, заминавате ли някъде?

Тя леко се смути.

–Не, аз...

– А, явно не съм разбрал – удостоих я с най-злобната си усмивка. – Между другото, предайте поздрави на сина си. Той е чудесно момче. Арманд би се гордяла с него.

Каро потръпна. Всички в Ланскене знаят, че двамата с Люк се разминават по различни въпроси, включително за избора му на университет и решението му да учи литература, вместо да се присъедини към семейния бизнес, както и във връзка с къщата на баба му. Арманд съвсем ясно беше дала да се разбере, че къщата принадлежи на Люк, но според Каро трябваше да я продадат и да вложат парите другаде. Естествено, Люк не дава да се издума, което е причина за известно напрежение в дома на Клермон. Така или иначе при всяко споменаване на Люк и на неговите планове Каро потръпва по този начин. Колкото и да ми е приятно да я жегна, така не подобрявам положението си. Отец Анри Льометър се е справил добре и го е обсъдил (строго поверително, разбира се) с всички жени в Ланскене, на които може най-много да се разчита, че ще разпространят новината.

А междувременно минаха две седмици, откакто за последен път приех изповед. Въпреки това чувам неща, които отец Анри не забелязва. Анриет Муасон и Шарл Леви са се скарали заради някаква котка, която формално е на Шарл, но Анриет толкова често и толкова обилно храни животното, че то се е привързано към нея. На Шарл това му е неприятно и онзи ден, мъчейки се да разследва случая, стигнал дотам да се скрие в задния двор на Анриет с надеждата да събере снимков материал за отвличането на котето. Анриет обаче се разпищяла, че някакъв pervertiя шпионира, и писъкът ѝ изправил на нокти цялата улица – поне докато не установили истината. Обектът на цялото това внимание доста невъзмутимо приел бъркотията и си доял накълцаната пържола, поднесена му от Анриет, преди да си заспи върху възглавничката пред камината.

Анриет вече многократно е опитвала да ми се изповяда. Аз я съветвам да се обърне към отец Анри Льометър, но тя надали ме разбира.

– Отче, потърсих ви за изповед, но ви нямаше в църквата – каза Анриет. – Вместо вас в изповедалнята седеше някакъв perverti! Предупредих го, че ако пак го видя, ще повикам полицията...

– Бил е отец Анри Льометър – осведомих я.

– Защо? Какво е търсел там?

Въздъхнах и в крайна сметка ѝ казах, че ако има нужда да се изповяда, може да дойде у дома. Говорих и с Шарл Леви и го посъветвах, ако иска да запази котката си, да я пуска да спи вътре и да не я храни само с огризки.

Днес сутринта го видях да излиза от магазина за риба на Беноа с малък пакет и доволно изражение.

– Морски дявол – изсъска ми той, докато се разминавахме. – Да я видим какво ще направи сега!

И отмина, стиснал рибата, все едно е контрабандна стока. Не подозира, че Анриет вече е купила малко дребна херинга, както и кожена каишка с името на котето: Тати. Шарл нарича котарака Ото, което според Анриет е глупаво име за котка, а и лишено от патриотизъм.

Виждаш ли, отче, въпреки всичко някои хора все още говорят с мен. Обаче Каро Клермон, Жолин Дру – групичката, която Арманд Воазен наричаше библейски кръжец – демонстративно ме пренебрегват. Днес следобед мярнах Жолин, докато прекосяваше площада пред "Сен Жером", а аз подменях катурнатите сандъчета и метях разсипалата се пръст. Подозирам, че вината е на някое от момчетата на Ашрон –виждал съм ги да се мотаят на площада и съм почти сигурен, че графитите по стената на магазина за шоколад също са тяхно дело: някаква глупост, написана със спрей, която трябва да изтрия, преди да се появи още някоя.

Жолин отиваше в козметичния салон заедно с Бенедикт Ашрон, която (след неотдавнашното неразбирателство по повод новата рокля на Жолин) е заела мястото на Каролин Клермон като нейна най-добра приятелка. И двете си бяха вързали копринен шал на главата. Разбира се, вятърът е пагубен за женската прическа, а да не дава Бог някоя от тези двете да не е с безупречен външен вид.

Поздравих Жолин. Тя се извърна. Свещеникът трябва да се държи достойно. Може би за нея е оскърбително да ме вижда така – да мета пръстта от паважа по фланелка и стари джинси. Е, да се сърди колкото иска. Ако Каро вече не го е направила, сигурно отец Анри Льометър я е осведомил за ужасния ми инат, за отказа ми да се изповядвам, за печалното ми непокорство и за неблагодарността ми и към епископа, и към самия отец Анри. Докато я наблюдавах как се отдалечава (и токчетата ѝ потракват по облите камъни), се запитах дали така сме посрещнали тук Виан преди около осем години – с коси погледи и презрителни усмивки.

Сега аз съм отхвърленият. Аз съм нежеланият. Мисълта ме сполетя толкова внезапно, че се засмях на глас. Интересен звук, отче, се оказа смехът ми, не го бях чувал сигурно двайсет години.

– Мосю кюре? Добре ли сте?

Изглежда си бях затворил очите. Отворих ги и видях момче с куче на въженце. Синът на Жозефин, Жан-Филип – тя го нарича Пилу, – който ме гледаше любопитно.

Жан-Филип Боне не ходи на църква. Той и майка му са малцинство в това отношение. И макар че Жозефин от край време не ме харесва, тя не е жена, която прибягва до клюки. Което я прави уникално явление в Ланскене – макар да не я прави достъпна. Синът ѝ е осемгодишен и има слънчева усмивка, която според някои е направо заразителна. Кучето му създава проблеми още откакто хлапето се сдоби с него, понеже тутакси започна да възразява срещу най-различни гледки и звуци, включително други кучета, монахини, църковните камбани, велосипеди, мъже с бради, вятъра и най-вече жени в черно, които разлайваха бясно животинката. И сега лаеше, както установих. Сигурно заради проклетия вятър.

– Да, добре съм – уверих момчето. – Можеш ли да накараш кучето да млъкне?

Момчето ме изгледа състрадателно.

– Всъщност не. Влад вярва в свободата на словото.

– Така чувам и аз.

– Обаче е много подкупен. – Хлапето бръкна в джоба си и извади бисквита. Влад млъкна и вдигна лапа. – Ето, цената на спокойствието – даде му бисквитата Пилу.

Поклатих глава и насочих вниманието си към графитите по стената на магазина за шоколад. Стената трябва да се вароса, но и тогава графитите ще личат, ако най-напред не ги изтъркам. Донесъл съм си четка и малко белина.

– Защо го правите? – попита Пилу.

– Е, все някой трябва да го направи – свих рамене.

– Но защо вие? Не е вашата къща.

– Не ми харесва как изглежда. Хората не бива да виждат графити на път за църквата.

– Аз не хода на църква – осведоми ме Пилу.

– Знам.

– Маман каза, че и вие не ходите.

– Не е точно така, но не очаквам да разбереш.

– Напротив, разбирам. Заради онзи пожар е – заяви той.

Отново ми идеше да прихна.

– Майка ти те е научила да говориш направо.

– О, да – весело се съгласи Пилу.

Отново затърках надрасканото със спрей. Боята беше попила в порестата стена и се беше просмукала в мазилката. Колкото повече търках, толкова по-упорито се вкопчваше в стената боята. Изругах под мустак.

– Това хлапе Ашрон... – процедих през стиснати зъби.

– О, не беше той – осведоми ме Пилу.

– Откъде знаеш? Видя ли нещо?

– Тц – поклати глава Пилу.

– Тогава откъде знаеш?

– Приятелката ми казва, че думата е на арабски.

– Коя приятелка?

– Дуа. Тя живееше тук преди пожара.

Изгледах момчето донякъде изненадано. Колко интересно – точно това хлапе, което не се разделя с кучето си и живее в селското кафене, тоест в зловредна среда във всеки възможен смисъл на думата, се е сприятелило с дъщерята на Инес Бенчарки.

– И какво означава според Дуа?

Пилу сви рамене и коленичи, за да намести импровизираната каишка на кучето си.

– Не е много хубаво – осведоми ме той. – Според Дуа означава "уличница".

Шеста глава

Събота, 21 август

Най-сетне признак, че не всичко е наред по улиците на Ле Маро. Досетих се, когато видях Саид и другия мъж пред спортната зала, но накрая слухът плъзна и заромоли из квартала като дъждец:

Чухте ли?

Чухте ли?

Научих го от Оми ал-Джерба. Срещнах я, докато с Розет пресичахме моста на път за Ланскене. Тя изграка за поздрав и ми махна да отида при нея.

– Тук всичко лудва – осведоми ме с дрезгавия си глас. –Усещаш ли го? Вятъра. Вятърът побърква всички. – Тя се усмихна на Розет с розовите си като венчелистче венци. – Това малката ли е? Обича ли кокосови сладки? – извади Оми една от джоба на бродирания си кафтан. – Направих ги за Рамазан. – Подаде курабийката на Розет и същевременно самата тя тайно лапна една. – Това не се брои – осведоми ме, когато забеляза, че се изненадах. – Пък и съм твърде стара да постя цял ден – намигна Оми на Розет. – Бисмиллах!

Розет изду бузи и ми каза със знаци: маймунките също обичат кокос.

– Естествено – съгласи се Оми, която явно беше разбрала идеално. – Още една за малкото ти приятелче.

Розет се засмя ликуващо с пълна с кокос уста. Оми подръпна косата ѝ с цвят на невен.

– Говори се, че Алиса Махджуби избягала от къщи – изтърси тя.

– Кой говори?

– Злите езици. Според майка ѝ лежала болна, но никой не я виждал от три дни, а Рима Бузана май я забелязала през нощта в сряда сам-самичка да върви към селото.

– Наистина ли?

– Женски приказки, разбира се. Рима все завижда на Махджуби. И тя има дъщеря – на двайсет и пет и още е неомъжена, ама езикът ѝ реже като кухненски нож, – докато дъщерята на Исмаила взе най-красивия мъж в Ланскене... – стрелна ме Оми с развеселен поглед. – Алиса обаче от край време е непокорна, а Соня не обелва нито дума. Все пак може би не е нищо сериозно, иншаллах.

Взрях се в нея и отбелязах:

– Всъщност не мислите така.

Тя се засмя.

– Мисля, че никога не съм виждала Исмаила Махджуби да се разхожда толкова много. През повечето време е твърде погълната от себе си да отскочи дори до пазара. Е, може да се опитва да отслабне. Или пък смята да купи някоя от празните къщи покрай реката. Или се мъчи да намери момичето, преди да избухне скандал...

– Но защо ще бяга Алиса?

– Кой знае? – сви рамене Оми. — Момичета! Шантава работа. Ала сега, когато Саид оглави джамията, моментът не е подходящ дъщеря му изведнъж да започне да се репчи.

– Саид ли е оглавил джамията?

– Не знаеше ли? – Оми бръкна разсеяно в джоба си и извади още една кокосова курабийка. – От началото на Рамазана. Хората се оплакваха, че старият Махджуби вече е твърде стар, че бърка прекалено много, че в джамията разказва неща, които ги няма в Корана, че не е в крак с времето. Е, може и да е вярно – лапна тя курабийката, – обаче аз предпочитам да се доверя на един мъдър човек, отколкото на човек с няколко доктората, и смятам, че старецът още има на какво да научи сина си. – Замълча и намести хиджаба си. – Ех, този вятър! Този ужасен прахоляк! Нашепва уасуас[9] на всички. Моята Захра си мисли, че ако в устата ѝ влезе прах, това ще наруши поста ѝ. Ясмина я боли глава. А малката Мая не я свърта на едно място и се щура като луда. Никой не може да спи. Никой не се моли. Всички подскачат и при най-малкото нещо. – Оми отново погледна към Розет. – Но ние с теб си знаем, нали? Задуха ли вятърът, оседлай го и го яхвай!

Розет се засмя и каза със знаци: Дий!

Оми отново се засмя.

– Точно така. Не е нужно да говориш. В торбата с орехи кухият дрънчи най-силно. – Тя погледна към отсрещната страна на улицата, където минаваха три млади жени с никаби, които си говореха и се смееха. И трите бяха в черно, само че пребрадката на едната беше привързана с електриковорозова панделка през лицето. Усмихнах се и махнах за поздрав – разговорът тутакси секна. Чух, че го възобновиха, след като ни отминаха, но не на толкова висок глас и бяха престанали да се смеят.

Оми поклати глава.

– Пфу. Това бяха Айша Бузана и приятелките ѝ Джалила Ел Марди и Рана Джаннат. И трите са глупави клюкарки. Дрънчат като кухи орехи. Пускат слухове из цялото село. Знаеш ли, че Айша – онази с розовата панделка – убеждавала Ясмина, че името на Мая не било позволено според ислямските закони? Било име на богиня от стара варварска религия. Не че ѝ пука. Само колкото да привлече внимание. Затова носи никаб. Не го слагаше, преди да дойде Карим Бенчарки. Нито една от тези жени не носеше. Не щеш ли обаче един красив мъж споменава, че харесва никаб, и те всички надяват булото и се оглеждат злобно една друга. – Оми ме удостои с поредния си развеселен поглед. – Нали няма да ми твърдиш, че не си го забелязала? Същински ангел е. Живее в спортната зала.

– О, да, забелязах го – кимнах.

– И не само ти – изкиска се Оми.

– Ами сестра му?

– Инес. – Изведнъж лицето ѝ стана безизразно. – Нямаме много вземане-даване с нея. Напоследък си стои повече у дома. А и не беше популярна учителка.

– Защо?

– Кой знае? – вдигна рамене старицата. – Трябва да тръгвам. Малката ми Мая ме чака. Ще правим палачинки. О, не за сега, разбира се. За по-късно, ще приготвим палачинки багрир[10], супа харира с лимони и фурми. По време на Рамазан постим, но непрекъснато мислим за храна, купуваме храна, готвим, носим храна на съседите и дори сънуваме храна — ако вятърът изобщо ни остави да спим. Аз ще ти донеса марокански сладкиши, кокосови курабийки, бадемови сладки и целувки и чебакия. А ти може да ми дадеш рецептата за шоколада си.

Леко озадачена, проследявам я с поглед как се отдалечава. След като дори Оми ал-Джерба с нейното весело незачитане на общоприетите условности и на мнението на околните проявяваше неохота да обсъжда с мен Инес Бенчарки...

Розет ми каза със знаци: Харесвам я.

– Да, Розет, и аз я харесвам.

Много ми напомня за Арманд, чийто апетит към всичко – храна, напитки, клюки, към самия живот – някога скандализираше семейството ѝ. Семейството на Оми обаче е различно. При тях обичта и уважението растат с възрастта. Не мога да си представя на семейство Ал-Джерба изобщо да му хрумне онова, което Каро Клермон се опита да направи – да принуди майка си да отиде в старчески дом или да не ѝ позволява да се вижда с внука си.

Улиците на Ле Маро отново бяха опустели, докато се връщах към къщата на Арманд. Само неколцина човека минаха, но нито един не ме поздрави. Ала по целия булевард "Де Маро" усещах как от прозорците ме наблюдават и чувах шепот зад стените. Както казваше майка ми, вятърът не умее да пази тайна, а днес той ми казваше, че Ле Маро тъгува. Дали заради Алиса? Или причината беше друго, по-сериозно и по-мрачно безпокойство? Погледнах към небето, което трябваше да бъде ясно, но виждах единствено финия светъл прах. Розет киха от него, а при всяка кихавица Бам се търкаля в праха и ѝ се присмива.

Малката вдигна към мен светлите си очи.

– Пилу – каза.

– Не днес. Но не забравяй, че двамата с Жозефин ще ни гостуват утре на вечеря.

Тя направи физиономия.

– Руууж.

Рижия.

Прегърнах я. Миришеше на река и на нещо по-сладко, нещо като бебешки сапун и шоколад.

– Знам, че ти липсва, Розет. И на мен ми липсва. На всички ни липсва. Но си прекарваме хубаво, нали?

Тя изграка изразително и избъбри поредица от думи на своя си език, от които долових само Пилу и Влад, и (учудващо) страхотен. Червената драскулка, която днес представляваше Бам, подскачаше буйно около краката ѝ, цялата искряща и бронзирана с праха от пътя.

Засмях се. Малката ми Розет е родена комедиантка. Въпреки всичките си странности моето зимно дете понякога донася слънце.

– Хайде да си вървим у дома – подканих я.

Заслонихме очи от праха, обърнахме гръб на реката и поехме обратно нагоре по стръмното възвишение към мястото, което току-що бях нарекла дом и където първите праскови на Арманд започваха да капят.

Седма глава

Събота, 21 август

Върнахме се с попътен вятър, а Розет през цялото време пееше: Бам, бам, БАМ, бам бадда–БАМ. Разбира се, това е песента на майка ми. Розет всъщност не напява думите, но има слуха на баща си. Тупа с крачета и пляска с ръце.

Бам, бам Бам! Бам, бадда–БАМ!

И вятърът се присъединява, листата танцуват във вихъра му. Тази година есента настъпва рано и цветовете вече се променят. Липите се оголват първи и изтръскват конфетите си в небето. Косата на Розет е в почти същия нюанс на златисточервеникавото като падащите листа, които тя тъпче с крачетата си, все едно гаси пламъци.

Туп, туп, туп. Бам, бадда–бам!

Усетих, че Алиса наблюдава иззад притворените капаци на прозорците на къщата. На мен е казала само няколко думи, откакто пристигна, но се държи по-непринудено с Анук и Розет, макар че все още е предпазлива. Захвърлила е хиджаба и носи косата си на две дълги плитки, които направо омагьосват Анук и Розет. Приемаме основното си ядене след залез, за да спазваме Рамазан, но доколкото ми е известно, Алиса не се моли. Гледа телевизия и чете...

Не днес, реших.

Заобиколих къщата и погледнах прасковата на Арманд. Вече дадох плодове на Гийом, на Поату, на Ясмина ал-Джерба, плюс плодова пита на Нарсис и жена му и обещах тарт на Люк Клермон, който ремонтира стария магазин за шоколад, и още един на Жозефин. Въпреки това останаха много праскови, които вятърът сега брули.

– Трябва да оберем прасковите днес – заявих, влизайки в кухнята. – Арманд никога няма да ми прости, ако ги оставя на осите.

– Ура! Прасковено сладко! – провикна се Анук и скочи от канапето.

Усмихнах се. Една от най-умилителните черти на Анук е лекотата, с която преминава от детството към зрялата възраст, от светлина към сянка, като пеперуда, която прехвърча от цвят на цвят, без да си дава сметка за промяната на световете. Днес тя е почти толкова мъничка, колкото беше, когато пристигнахме тук преди години.

Алиса, която ѝ е горе-долу връстничка, вече изглежда много по-голяма от нея. Какво ли си мислят сега родителите ѝ? Защо никой не я търси? И колко време мога да я държа тук, преди новината да се разчуе?

– Познаваше ли Арманд? – попитах. – Беше баба на Люк и моя приятелка. Мисля, че тя щеше да ти допадне. Не всички я харесваха – тя вбесяваше мосю кюрето например, – но имаше добро сърце и Люк много я обичаше. Тя е причината да съм тук. Обещах ѝ да обера прасковите.

Най-сетне по сериозното лице заискри усмивка.

– Прилича на дядо ми – каза Алиса. – И той обича да отглежда разни неща. До къщата има слива. Раждала е само веднъж, но той се грижи за дървото, все едно е единственият му син.

Това беше най-дългата реч, която бях чувала от Алиса. Може би общуването с Анук ѝ беше помогнало да си върне гласа. Усмихна се.

– Искаш ли да ни помогнеш? Ще направим сладко от праскови.

Бам. Сладко. Пам. Бадда–бам! – изтананика Розет, взе една дървена лъжица и я застави да танцува върху масата.

Алиса се заинтригува.

– Сладко от праскови ли?

– Рецептата е много лесна. Вече разполагаме с всичко необходимо. Захар за сладко – това е захар с добавен пектин, за да може сладкото да стегне както трябва, – бакърен съд, буркани, канела... А, да, и праскови, разбира се. – Усмихнах се. – Хайде, помогни ни да наберем плодовете.

Тя се поколеба за миг, после ме последва навън. Беше напълно безопасно – къщата е уединена, а прасковата не се вижда от улицата. Вятърът духаше безмилостно и земята под дървото вече беше покрита с окапали плодове. Оставиш ли ги повече от минута, осите ги нападат, но точно тези праскови са идеални за сладко, а всички заедно събрахме предостатъчно за няма и десет минути.

Бакърената тенджера е на Арманд, макар че и аз имам почти същата. Тя е голяма и прилича на котле, а повърхността ѝ е грапава и очукана. Върху печката на Арманд прилича на вещерски казан – което не е много далеч от истината, подозирам, понеже има ли нещо по-близко до алхимията от превръщането на суровите съставки в нещо, от което устата ти се пълни със слюнка.

Бам, бам, продължи Розет да барабани по бакърения съд.

– Сега трябва да приготвим плодовете.

Пуснах студена вода в мивката. Измихме прасковите и извадихме костилките. Нищо че плодовете бяха понатъртени – така стават още по–сладки. Докато работехме с навити ръкави и облени със сок ръце, кухнята се изпълни със слънчевото ухание на праскови, захар и лято.

Бам. Сладко. Бам–бадда–бам, пееше Розет. Сред ивиците светлина и сянка тя приличаше смътно на мъхеста пчела, а Бам в сянката ѝ беше като рояк прашинки, които се гонеха във възторжения въздух.

Забелязах как докато Алиса наблюдава, една бръчка се врязва между лешниковите ѝ очи, и разбрах, че явно и тя вижда Бам. Сега, три дни по-късно, това не ме изненадваше. Обикновено хората не след дълго започват да забелязват Бам. Децата най-напред, но дори възрастните го виждат, стига съзнанието им да е отворено. Отначало е като игра на светлината, прашец върху чепка златисто грозде, а после...

Сладко! Бам!

– Защо не изведеш Розет навън?

Анук ме погледна развеселено. Розет е като пластмасово тромпетче – твърде шумно, за да чувам шепота. А днес за мен важното е шепотът, който Оми нарича уасуас, или тревожното нашепване на Сатаната. Досега обаче шепотът на Алиса беше твърде плах и не го чувах. Може би ако бяхме сами, помислих си... И с всекидневната магия по приготвянето на сладкото...

Отначало не се опитвах да я накарам да говори. Вместо това дръпнах монолог, който не изискваше тя да отговаря. Бърборех за рецептата, за Арманд и за магазина за шоколад, за Рижия и Париж, за лодката ни, за Анук, за Розет и за прасковите.

– Няма да сварим прасковите днес. Ще ги оставим да престоят една нощ. Един килограм захар за един килограм плодове без листата и костилките, разбира се. Нарязваме ги в бакърения съд – бакърът е най-подходящ за готвене, защото се нагрява най-бързо. Добавяме захарта. После с дървена лъжица натриваме захарта в плодовете и разбъркваме. Това е любимата част на Розет – усмихнах се, – защото най-много цапа. И понеже мирише страшно хубаво...

Забелязах как ноздрите на Алиса потръпнаха.

– Добавяме канелата. На пръчици, не смляна, начупени на две. Три-четири са достатъчно... – Лятното ухание бе станало есенно – на огньове на открито и на празника на Вси светии. На канелени палачинки, приготвени навън. На греяно вино и на изгоряла захар.

– Какво мислиш?

– Хубаво е – каза тя. Диамантената обичка на ноздрата ѝ отново потрепна и улови светлината. – А после?

– Чакаме. Покриваме съда с плат и оставяме сместа да престои една нощ. На сутринта палим печката и бъркаме, докато сладкото заври. Не е нужно да ври повече от четири минути. Накрая го разсипваме в бурканчета да е готово за зимата.

– За зимата ли? – стрелна ме тя с поглед.

– Разбира се, аз няма да съм тук, но сладкото е най-хубаво през зимата, когато нощите са дълги, въздухът е мразовит и когато отваряш бурканче със сладко, все едно отваряш бурканче със слънчева светлина...

– О! – унило възкликва тя. – Мислех, че ще останете.

– Съжалявам, Алиса, не можем.

– Кога? – почти шепнешком попита тя.

– Скоро. Най-много след две седмици. Но не се тревожи, няма да те изоставим.

– Ще ме вземете ли в Париж? – попита тя с блеснал поглед.

– Ще видим. Дано да не се налага. – Извърнах се от бакърения съд и я погледнах право в очите. – Не знам от какво бягаш, но се надявам да намериш по-добро решение. На никого ли не можеш да се довериш в Ле Маро? На свой близък? На учител може би?

Алиса се сепна.

– Не – каза.

– Но ходиш на училище, нали? – попитах. – Малкото училище срещу църквата?

– Ходех – отново потръпна момичето.

Ето я отново, помислих си. Инес Бенчарки, Жената в черно. Дори не съм споменала името ѝ, но сянката ѝ отново е достатъчно плътна, за да затъмни дори малката искрица светлина. От това ли се страхува толкова Алиса? От какво се опитва да избяга?

– Няма ли да ти липсват близките, ако заминеш за Париж? Родителите ти? Сестра ти?

Безмълвно поклати глава. Искрящата надежда в очите ѝ отново помръкна до мъжделив пламък.

– Тогава дядо ти. Сигурна съм, че му липсваш. – Стрелях напосоки, но в гласа ѝ долових искрена привързаност, когато говореше за стария Махджуби и за сливата в двора му.

Тя се извърна. Видях как една сълза бликна и се търкулна по бузата ѝ. В този момент изглеждаше много малка, по-малка дори от Анук, и почти без да се замислям, пресегнах се и я притиснах в прегръдките си. Тя се напрегна, после се отпусна и аз усетих как ридае, притиснала лице към рамото ми, хлипаше почти беззвучно, стиснала лактите си с ръце.

Оставих я да се наплаче. Понякога помага. Уханието на праскови край нас беше почти непоносимо. Прозорците дрънчаха от вятъра. Когато духа отанът, фермерите от района оголват овошките от листа и брулят зрелите плодове от клоните, за да не оставят много плячка на поривите на вятъра. За външен наблюдател може и да изглежда жестоко, но алтернативата са счупени клони и съсипана реколта. Има моменти, когато трябва да увиваш овошките, както казваше приятелят ми Фрамбоаз, има и време да ги оголваш. С децата не е много по-различно. И за едните, и за другите не е полезно да са изнежени.

Прегръщах Алиса, докато усетих, че хлипанията ѝ утихват. После попитах тихичко:

– Алиса, какво се случи онази нощ?

Тя ме погледна.

– Искам да ти помогна, но ми се ще да ми разкажеш какво се случи. Защо момиче като теб ще реши, че не му се живее повече?

За момент ми си стори, че тя няма да отговори. После промълви пресекливо:

– Веднъж някой ми каза: "По време на Рамазан портите на рая са отворени, а портите на ада са затворени и дяволите са в окови". Това означава, че ако човек умре по време на Рамазан... – Тя замълча и отмести поглед.

– Няма да отиде в ада, нали? – довърших вместо нея.

– Сигурно ти звучи доста налудничаво.

– Защото не съм мюсюлманка ли? – попитах. – Е, не съм и християнка, пък и не вярвам, че има пъкъл. Но не мисля, че си луда. Просто си тъжна и объркана.

Алиса въздъхна.

– Няма нищо. Колкото и безнадеждно да ти се струва, винаги има решение. Обещавам ти да го намерим. Не е нужно да се справяш самичка.

Тя кимна лекичко.

– Но не казвай на никой друг – предупреди ме. – На никой от семейството. Изобщо на никой. Обещаваш ли?

– Обещавам.

Алиса седна на масата и плъзна връхчетата на пръстите си по драскотините в дървото. Навън вятърът удвои силата си и накара старите стрехи да зашепнат и заскърцат. Вятърът прави Розет разговорлива – надявах се днес да въздейства по същия начин и на Алиса.

– На мен можеш да кажеш – уверих я. – Каквото и да се е случило, със сигурност съм виждала и по–лошо.

– По-лошо ли? – попита тя.

Замислих се за местата, които съм виждала, за всички години, прекарани в странстване.

Толкова много ми се бе случило през това време: смъртта на майка ми, загубата на приятели, милион непредвидени жестокости, но имах и немалко мили спомени.

Гледала съм как слънцето се издига над планини, в които не е стъпвал човешки крак, и как залязва над градове, където всеки сантиметър е пълен с народ, с хора, които се блъскат един друг, борейки се за живот. Давала съм живот. Била съм влюбена. Променяла съм се неочаквано. Виждала съм хора да умират по задните улички, виждала съм други да оцеляват при невъзможни обстоятелства, познавам щастието, тъмата и скръбта, а едно от нещата, в които все още съм сигурна, е, че животът е загадка, животът е промяна, магия, както казваше майка ми. Животът е способен на всичко...

Заех се да го обяснявам на Алиса. Трудно е да облечеш всички тези неща в думи. За пръв път, откакто пристигнах тук, се размечтах за някогашното си магазинче, за уханието на разтопен шоколад, за сребърното гърне на тезгяха, за чашите, за лекотата, с която говориш без думи. Нямам желание да поставям предизвикателство пред вярата ѝ. Но Рамазанът ми връзва ръцете. А това означава, че не мога да ѝ предложа утехата, която познавам най-добре – блокчето шоколад на езика, вълшебния лек от детството, който изцелява всичко...

Неочаквано се разнесе някакъв звук, драскане по прозореца. Може би храст или клон на дърво, който потропва на неуморния вятър. Ала когато вдигнах поглед, зърнах нечие лице зад полузатворените капаци на прозорците: кръгло носле, притиснато към стъклото, две тъмни очи, смаяно ококорени от познатото...

Беше Мая.

Осма глава

Събота, 21 август

Алиса избяга горе в мига, в който детето се появи на прозореца. Но Мая вече я бе видяла. Твърде късно беше за извинения, затова отидох да отворя вратата.

–Мая.

Тя вдигна поглед усмихнато. Белият отан беше в очите ѝ, в буйната ѝ коса, в поруменелите ѝ бузи. Носеше дочени панталони и фланелка с маргаритка. Под мишница стискаше плетена играчка, която можеше да бъде котка или зайче и явно беше много любима, макар и доста позахабена.

– Казахте, че може да си поиграя с вашето момиченце.

– Розет – отговорих. – Тя излезе. Искаш ли да я повикам?

Мая надникна през вратата.

– Видях вътре братовчедка си Алиса.

Кимнах.

– Тя крие ли се?

–Да.

– Защо? – попита Мая.

Погледнах я.

– Можеш ли да пазиш тайна?– попитах.

– Аха. Може ли да кажа на Оми?

Поклатих глава.

– Не, Мая, не може. Нито на Оми, нито на дядо ти – твоя джиддо. Ще си бъде наша тайна, става ли?

– Дори на Дуа? Тя ми е най-добрата приятелка.

Отново поклатих глава.

– Не, не бива да казваш на никого. Алиса е отседнала при мен за малко, но не иска никой друг да знае.

– Защо? – попита Мая.

– И това не иска никой друг да знае.

– А! Може ли и аз да остана? – попита Мая.

– Мисля, че не е добра идея. Но можеш да идваш когато пожелаеш. Стига да не казваш на никого. И ако си много-много послушна...

Тя пристъпи навътре.

– Какво приготвяш?

Обясних ѝ.

– Може ли да опитам мъничко?

– Разбира се, когато е готово. Двете с Розет ще надпишете бурканчетата. Искаш ли?

– Може ли и Дуа да дойде? Тя е по-голяма от мен и също умее да пази тайна.

Въздъхнах. Историята много се усложняваше. Но Мая беше само петгодишна, така че може би Дуа нямаше да допусне тя да се разприказва. Пък и все още ме глождеше любопитство относно детето на Инес Бенчарки – може би ако я опозная, щях да науча повече за майка ѝ.

– Къде е Дуа сега? – попитах.

– Вкъщи, при майка си, помага в домакинството. Излиза само когато майка ѝ спи.

– Къде живеят?

– У Соня, разбира се. Но мама не ме пуска да играя там. Затова с Дуа си играем другаде. Имаме си едно местенце, специално местенце... – Тя замълча. – Но това си е наша тайна.

Забелязах, че докато говорех с детето, Алиса беше слязла и беше седнала на стълбите. Седеше мълчаливо, обгърнала коленете си, с пребледняло от притеснение лице.

– На никого няма да издам, че си тук, Алиса, обещавам –увери я Мая.

Алиса се поколеба още мъничко, после се поотпусна.

– Добре. Как са всички?

Мая сви рамене.

– Май са добре. Обаче те търсят. Джиддо и чичо Саид вече изобщо не си говорят. Оми казва, че и двамата са еднакво лоши, ама аз не знам. Оми прави торта тамина за ифтар довечера. Нямало нищо лошо да я опитва, за да провери дали всичко е наред. Ама джиддо смята, че тя твърде често опитва. Половината торта отиде.

Усмихнах се, представяйки си сцената. Питах се дали кавгата между стария Махджуби и Саид е за водещата позиция в джамията. Оми вече беше намекнала за конфликт между двамата. Не е ли странно, че Рейно и старият Махджуби се оказват в едно и също положение – заменени от някой по-млад, по-отворен за нови идеи?

Споделих това с Алиса, след като Мая си тръгна. Тя като че ли се изненада.

– Така ли смяташ? Много грешиш. Не дядо ми е проблемът. Не той смята, че трябва да живеем в средните векове. Не той ми нарежда какво да правя, как да се обличам или с кого да дружа. Не той откача, ако говоря с момче от другия бряг на реката.

Тя млъкна рязко и отмести поглед.

– Баща ти ли го прави? – попитах.

Алиса леко сви рамене – този толкова характерен за девойките жест.

– Не знам.

Нищо повече не казах. И това си беше напредък. Отново насочих вниманието си към бакърения съд със сладкото от праскови, което изпускаше есенното си ухание. Прасковата е може би най-подходящият плод за сладко: сладък, но и твърд, а златистата ѝ месеста част става тъмнооранжева при варенето. При моя начин на приготвяне плодовете са непокътнати и запазват аромата си. Днес ще оставим сместа от захар и праскови да се накисне, покрита с муселин, а утре отново ще ги сварим – само за още няколко минути, – а после ще разсипем сладкото в чисти стъклени бурканчета и ще ги приберем за зимата.

Има нещо много успокоително в ритуала по приготвяне на сладкото. Навява мисли за мазета, пълни със зимнина, за бурканчета, подредени в редици по лавиците в килера. За зимни сутрини и за купи с мляко с шоколад, дебели порязаници хубав пресен хляб с миналогодишно сладко от праскови като обещание за слънце през най-тъмното време на годината. Навява мисли за четири каменни стени, покрив и сезони, които се сменят на същото място и по същия начин година след година с приятна познатост. Това е вкусът на дома.

– Така – покрих съда с парче муселин. – Утре ще го разсипем в буркани.

– Добре – кимна Алиса.

Знаех, че не бива да опитвам да възобновя предишния ни разговор веднага. Намесата на Мая беше нарушила връзката, която бях създала. Но връзка имаше и съм сигурна, че с течение на времето отново ще я постигна. А сега трябва да се подготвяме за гостите, да планираме менюто, да печем. Каквато и да е тайната на Алиса...

И тя като прасковите ще отлежи.

Девета глава

Неделя, 22 август

Отец Анри Льометър е зает днес. Има сутрешна литургия в Ланскене, после във Флориан, Шанси, Пон льо Саол. С прасковеното на Ланскене към списъка с енориите му той е преустановил седмичните служби в някои от по-малките селца, но неделната си остава приоритет навсякъде по поречието на Тан. Сега, докато стоя на моста, чувам камбаните от камбанариите, звънът им долита до мен с вятъра – двойният карильон на "Сен Жером", двете еднакви камбани на "Сент Ан" и характерният дрезгав звук на малката камбана от параклиса на Шанси. Толкова много неща се случват във въздуха, че ми се струва нередно да се мотая, още повече без расото си, с вид на турист.

Но въпреки това няма да се скрия, отче. Хората да си мислят каквото щат. Отиват на църква, издокарани с неделните си дрехи, със здраво нахлупени заради вятъра шапки, жените пристъпват несигурно по облите камъни с високите си токчета и същевременно изглеждат стеснителни и странно победоносни – непокорни овчици, които знаят, че в лапата на кучето се е забил трън. Ясно ми е какво си мислят. Рейно си е заслужил наказанието. Така му се пада, като си въобразява, че е над закона. Само въпрос на време е новината да стигне до ушите на епископа. Може би той ще изпрати отец Анри Льометър с вестта за моето преместване – вероятно в друго село, където репутацията ми е ненакърнена, или пък в градска енория в Марсилия или Тулуза, за да ме научи как да взаимодействам с общността, а също и на междурасово entante cordiale. Във всеки случай отец Анри Льометър твърди, че не е наказание. Просто църквата разпределя човешките си ресурси там, където има най-голяма нужда от тях. Свещеникът не може да реши сам кога и къде ще бъде изпратен. Добрият свещеник трябва да прояви смирението да направи жертвата, която изисква от него църквата, да се вгледа в душата си и да изкорени бурените на себичността и гордостта. Но въпреки това, отче, разбери ме, целия си живот съм прекарал в Ланскене. Тук ми е мястото, на тези застлани с обли камъни улици и сред кривите редици къщи. В тази провинция, подобна на инкрустация върху дърво с малките си ниви и ивиците, засети с различни култури. И този бръснещ вятър, реката, небето. Това с нищо незабележимо място, освен за онези, които го наричат свой дом.

Онзи ден казах на отец Анри – свещеникът няма приятели. В добри времена има последователи, в лоши времена има само врагове. Самотен заради призванието си, заради обета си, той трябва да е повече от човек, всеки ден върви по опънатото въже на вярата и прекрасно знае, че ако залитне, онези, които вчера са му ръкопляскали, ще се обърнат срещу него като глутница, ще злорадстват заради позора му, ликуващи, че е унизен.

Овчиците са почти готови да се обърнат на другата страна. Тази сутрин малцина ме поздравиха. Гийом Дюплеси беше един от тях, също Анриет Муасон, но Шарл Леви ме погледна крадешком, а Жан Поату, за когото имах по-добро мнение, се престори, че разговаря със Симон Кюсоне, докато минаваше покрай мен на път за църквата. Всеки ме пренебрегва по свой си начин. Луи Ашрон се държи надменно, Жолин Дру – със съжаление, но твърдо. Жорж Клермон е смутен и гузен, Каро е приветливо победоносна.

Разбира се, всички знаят, че той го е направил. Никога няма да успеят да го докажат, но...

Наистина ли мислиш, че ще си замине?

О, да, само въпрос на време е. Винаги е имал труден характер. Помните ли, когато Виан Роше...

Шшшт, тихо! Идва!

Минават покрай моста на път за църквата със сведени лица заради вятъра. Времето отново се променя, небето от синьо е станало сиво като скумрия. Чувам гласовете им, понесени от вятъра, отекващи насред камбанния звън:

Изглежда толкова различен без расото си.

Какво прави, защо зяпа така?

Сигурно вятърът го е подлудил.

Е, Каро, може би. Но най-сетне се чувствам съвсем празен – сякаш главата ми е била пълна със семена, които вятърът е отвял. Мислех, че съм необходим на това място, че каквото и да се случи, Ланскене винаги ще бъде моето царство, моята енория, моето убежище, моят дом. Хората ми казваха "отче". А сега...

– Отче? – чувам глас до рамото си. – Да ви предложа нещо за пиене?

Жозефин не ходи на църква. Знам каква е причината. За разлика от Каро Клермон тя никога не е криела неприязънта си към мен, поради което сега, когато повечето селяни вече са на нейното мнение, е много извратено от страна на Жозефин да ми предлага гостоприемството си.

Може би ме съжалява. Прекрасно. Само това ми трябваше! Да ме съжалява Жозефин Боне, да ме прибира у дома като улично куче...

Обърнах се и видях, че тя се усмихва.

– Реших, че едно кафе ще ви се отрази добре.

– Толкова ужасно ли изглеждам?

– И по-добре сте изглеждали – сви рамене тя. – Вижте, изпекла съм ябълков тарт. Искате ли едно парче? Заведението черпи.

Стиснах зъби. Въпреки това знам, че е добронамерена. Няма причина да ме харесва, нито да ми съчувства, но го прави открито, с явно незачитане на Каро и злобните ѝ подмазвачки. От всички, които съм оскърбил тук, най-малко от Жозефин съм очаквал да ми съчувства, затова най-неочаквано се трогвам.

– Много сте мила.

Влизам след нея. Може би не съвсем като куче, но се чувствам почти толкова покорен. Епископът би одобрил, казвам си. Но Виан Роше би се засмяла на шегата.

Поднесе ми парче тарт с бита сметана, а в кафето беше капнала малко коняк. С кръглото си лице и късата си руса коса изобщо не прилича на Виан Роше, но въпреки това има нещо от стила ѝ. Умението да изчаква безмълвно, да се усмихва с очи. Оказа се, че съм по-гладен, отколкото допусках. През последните няколко дни почти бях изгубил апетит.

– Ще вечерям у Виан – каза Жозефин. – Надявам се и вие да дойдете.

– Не, благодаря – поклатих глава.

– Много ще се радвам, ако дойдете.

Изгледах я подозрително. Това някакъв номер да ме унижи ли беше?

Изглежда, не ми се подиграваше. По-скоро ми се стори загрижена, мърдаше неспокойно ръце в скута си като в дните преди пристигането на Виан Роше. По онова време Жозефин Муска беше аутсайдер, какъвто съм аз сега – печална и нечленоразделна жена, с клептомански наклонности, за които ми се изповядваше всяка седмица, както Пол-Мари пък признаваше, че най-редовно я бие.

Може би затова ме мразеше Жозефин. Защото знаех тайната ѝ. Защото аз единствен знаех, че съпругът ѝ я бие, и допусках да си плаща за стореното с молитви, а не като се намеся. Оттогава не е стъпвала в църквата. Бог не я защити. И което е по-важно, и аз не го сторих – бях с вързани ръце заради свещеническата клетва и тайната на изповедта.

Въпреки това предишната Жозефин се върна – или поне нейният призрак. Напоследък тя е толкова самоуверена, че единствен аз мога да прозра истината – неизменната бръчка между очите, как отмества поглед наляво, когато говори с мен, като дете, което лъже. Нещо я тормози, помислих си, нещо, което иска да изповяда. Нещо свързано с Виан Роше...

– Чуйте, Жозефин, признателен съм за жеста, но наистина не е нужно никой да ме спасява. Нито Виан, нито вие. Мога и сам да се грижа за себе си.

– Затова ли мислите, че ви поканих? – примигна тя.

Няма съмнение, беше искрена. Наистина нещо притесняваше Жозефин и то нямаше нищо общо с мен и със сегашното ми затруднение.

– Нещо не е наред ли? – попитах. – Да не сте се скарали с Виан?

– О, не, не! Тя е най-скъпата ми приятелка...

– Тогава какво има? – попитах я по-внимателно, отколкото бих постъпил с човек като Каро Клермон. – Защо не искате да се виждате с нея?

Признавам, че стрелях напосоки, но Жозефин се сепна и аз разбрах, че съм улучил право в целта.

– Не че не искам да се видя с нея. Но... хората се променят – отбеляза с въздишка. – Не искам да я разочаровам.

– А защо мислите, че ще стане така? – попитах.

– Ние с нея чертаехме много планове. Тя доста ми помогна. Дължа ѝ всичко, а после... – Тя вдигна очи и ги впери в моите. – Отче, имам нужда да ми направите услуга.

– Каквото кажете.

– От осем години не съм ходила на църква. Не знам защо вече не ми се струваше редно. Но сега така и така сте тук, може ли да ме изповядате?

Това ме изненада.

– Разбира се – заекнах. – Отец Анри би бил...

– Отец Анри не ме познава – възрази тя. – Пет пари не дава за никой от нас. За него сме просто поредното село, поредното стъпало към Рим. А вие сте тук от цяла вечност, отче.

– Не чак от цяла вечност – поправих я сухо.

– Ще го направите ли?

– Защо аз? – попитах.

– Защото разбирате, естествено. Защото знаете какво е да се срамуваш.

Мълчаливо допих кафето си с коняк. Естествено, тя има право. Тази Сцила за Харибдата на гордостта – съпътства ме вече много години. Гласът ѝ неизменно отеква в сърцето ми и ми напомня за моите провали, а гордостта стои редом с огнен меч в ръка и препречва пътя ми към прошката.

Две думи. Прости ми. Само толкова е нужно. Но аз не съм ги изрекъл. Нито в изповедалнята, нито пред близък, нито пред приятел. Нито дори пред Всемогъщия...

– Ще го направите ли, отче?

– Разбира се.

Десета глава

Неделя, 22 август

Мая се върна днес сутринта, за да помогне на Алиса да довършат сладкото. Двете с Розет успяха за половин час да се омажат здраво, докато слагат етикетчета на бурканите – Розет с любимите ѝ рисунки на зайчета, маймуни и летящи змии, а Мая с не толкова опитни, но пък много по-пищни рисунки на различни плодове, включително ананаси, ягоди и, колкото и да е невероятно, кокосови орехи (тези са за Оми, гласи обяснението ѝ), а на всяко етикетче с главни букви е написана думата ПРАСКУВА (или понякога ПРАКСУВА).

На пет години се сприятеляваш лесно. Започва се със срамежливо обикаляне като две любопитни животинки. Езикът не е пречка, културата и цветът нямат значение. Розет протяга ръка и докосва златната гривна на китката на Мая, Мая пък е омагьосана от рижата къдрава коса на Розет. Пет минути по-късно Розет пее и бърбори на нейния си език, а Мая, изглежда, я разбира и я гледа с големите си кръгли очи.

Забелязах, че Бам, обикновено любопитен, се е присламчил, за да проучи новодошлата. Днес го виждам съвсем ясно, като нещо, което си мярнал на слънцето. Дълга опашка, мустаката муцунка, умно блеснали очи. Мая също го вижда, струва ми се, но тя е само на пет, разбира се.

Двете приключват с етикетите и излизат навън да играят, а Анук отива да се види с Дру и оставя на Алиса да довърши пълненето на бурканчетата със сладко. Алиса е мълчалива тази сутрин, лицето ѝ е спокойно и непроницаемо, а когато се опитвам да я измъкна от унеса ѝ, тя не откликва.

Може би защото Жозефин ще идва на вечеря днес. Присъствието на Алиса в къщата затруднява посрещането на гости, но ако отменя вечерята неочаквано, сигурно ще привлека повече внимание. Алиса може да се скрие в стаята си, пък и аз си имам свои причини да поговоря с Жозефин.

– Тя има син – казах. – На осем години е, а изобщо не ми го беше споменала.

Алиса бършеше бурканчетата с мокра кърпа, а аз ги запечатвах. Върху всяко бурканче поставям квадратче от целофан, което пристягам с ластиче – като хартиен фенер, пълен с мека златиста светлина. Уханието на гореща захар и канела беше като ласка над всичко.

– Кой? – попита Алиса.

Осъзнах, че съм изрекла мислите си на глас.

– Приятелката ми – отговорих. – Жозефин.

Приятелката ми. Думите по свой начин звучат непривично като думата "дом". Майка ми ме е учила, че приятели са онези, които изоставяме, и дори сега извиквам думата в съзнанието си някак неохотно, все едно е дух, който може да се окаже опасен извън бутилката.

– Какво се е случило? – пита Алиса.

– Тя се преоткри – отговорих.

Ами, да, май това се случи. Жозефин се преоткри. Пък и как да не го направи в края на краищата? Самата аз съм любовница на преоткриването. Научих я на своята техника.

И сега за пръв път разбирам защо майка ми никога не обръщаше поглед назад, защо никога не се връщаше на местата, които бе обичала.

– Проблемът при хората е, че се променят. Понякога до неузнаваемост.

– Това ли се случи с приятелката ти?

– Може би – свих рамене.

Бакърената тенджера е празна. С общи усилия сме напълнили всяко бурканче в къщата. Готвя, когато не си намирам място, и обичам простичките рецепти, подготовката на съставките, съзнанието, че ако следвам правилата, ястието никога няма да ме разочарова. Ако и хората бяха такива! Ако и сърцето беше толкова просто нещо!

– Какво е направила? – попита Алиса, вперила поглед в бакърената тенджера. Прокара пръсти по ръба, сякаш се канеше да ги оближе, но се поколеба. – За да се преоткрие? Какво направи?

Хубав въпрос, казах си. Онзи ден, когато се отбих, Жозефин изглеждаше толкова радостна, че ме вижда. Но въпреки това съм тук вече цяла седмица, а...

– Трудно ми е да го обясня – отговарям. – Толкова много неща са си останали същите. Тя изглежда по-различно – подстригала се е и се е изрусила, – но отдолу си е същата Жозефин, импулсивна и добросърдечна, и понякога малко луда. Но у нея има и нещо различно...

– Може би крие нещо.

Погледнах я изпитателно.

– Понякога, когато се чувстваш така, просто не можеш да си с приятелите си. Не че не искаш да ги видиш, но знаеш и че не можеш да говориш с тях. – Поднесе пръста си към устата и го засмука. – Ето, наруших поста си. Какво ли щеше да каже майка ми, ако знаеше?

– Сигурна съм, че няма да се впечатли. Те биха искали да знаят само, че си в безопасност.

Алиса ожесточено заклати глава.

– Не познаваш майка ми. Хората си мислят, че баща ми е строгият, но не е вярно. Майка ми предпочита по-скоро да умра, отколкото да опозоря семейството.

– Допускам, че не говориш за близването на сладко преди залез-слънце – отбелязах.

Алиса се усмихна неохотно.

– Сигурно това ти се струва глупаво.

– Ни най-малко – поклатих глава.

– Но ти не вярваш в религията.

– Грешиш, вярвам в доста неща.

– Разбираш какво имам предвид...

– Естествено. – Накарах я да седне на масата. Редиците бурканчета помежду ни грееха като китайски фенери. – Срещала съм много хора от една или друга вяра. Някои са почтени и добри, други използват религията си като извинение да мразят другите или да им налагат собствените си правила...

Алиса въздъхна.

– Разбирам какво имаш предвид. Майка ми е обсебена от дреболиите, но отказва да слуша за наистина важните неща. Все повтаря: не спи по корем, не слагай грим, не разговаряй с момчета, не обличай това, не яж онова, не говори така, не ходи там. Според дядо за Аллах не е важно какво ядеш или как се обличаш, стига сърцето ти да е праведно и да се обичаме помежду си.

– Харесвам дядо ти – осведомявам я.

– И аз. Но откакто с татко се скараха, не го виждам често.

– Защо се скараха?

– Дядо не харесва никаб. Твърди, че момичетата не бива да го носят в училище. Не одобрява, че Соня носи никаб.Преди не го е правила.

– А защо го прави сега?

– Може би защото е като приятелката ти – сви рамене Алиса. – Може би крие нещо.

Размишлявах над думите на Алиса, докато двете се приготвяхме за вечерта. С палачинките щяхме лесно да се справим, но тестото, приготвено по стара рецепта с брашно от елда и сайдер вместо с мляко, трябваше да постои няколко часа. Палачинките се ядат просто така или със солено масло или наденички, или с козе сирене, мармалад от лук или патешко конфи с праскови. Приготвих ги за Рижия и за речните цигани в нощта, когато пламнаха лодките им. Прекрасно го помня: стълбовете от искри, разлитащи се от огъня като фойерверки, Анук, която танцуваше с Чехълчо и с Рижия – с Рижия, какъвто беше тогава, засмян, извор на шеги, с привързана отзад дълга коса, босоног на пристана.

Разбира се, Жозефин я нямаше. Горката Жозефин с карираното си вълнено палто, което носеше във всякакво време, с коса, която криеше честите синини по лицето ѝ, клетата подозрителна Жозефин, която не вярваше на никого, най-малко пък на циганите на реката, които правеха каквото си пожелаят, пътуваха по течението и се преоткриваха където им хрумнеше да закотвят лодките си. По-късно, когато избяга от Пол-Мари и тормоза му, тя започна да проумява цената на тази свобода. Опожарената лодка на Рижия, приятелите му, които заминаха без него, омразата на селяните към хората, които следват свои правила, виждат повече звезди, отколкото улични лампи, не плащат данъци, не ходят на църква и не се вписват в общността. Тъй като самата тя беше аутсайдер, Жозефин проумя тези неща. Рижия нямаше деца, но събуди майчинската ѝ природа. Мислех, че двамата ще бъдат нещо повече от приятели, обаче...

Ти го искаше за себе си, Виан. Какво лошо има? Този път гласът не е на майка ми, нито на Арманд Воазен. Гласът е на Зози д’Алба, която продължава понякога да се появява в сънищата ми. Зози д’Алба, която ми спаси живота, защото го искаше за себе си; Зози, свободният дух, крадлата на сърца. Нейния глас пренебрегвам много по-трудно от другите шепнещи.

Ти го искаше. Ти го взе, Виан. Жозефин нямаше шанс.

Защото въпреки цялото си притворство Зози боравеше повече с истината, отколкото с лъжата. Тя ни показваше собствените ни отражения, показваше ни скритите ни лица. У всеки се спотайва мрак, знам го, цял живот се боря срещу това. Но преди Зози никога не съм знаела колко мрак има вътре в мен, колко себичност и страх.

Кралица чаши. Рицар чаши. Седмица мечове. Седмица пентакли. Картите на майка ми. Мечтателният им мирис, лицата им, толкова познати.

Дали Жозефин не е избелялата Кралица? Трябва ли Рижия да е Рицарят? Аз Луната ли съм – нестабилна, двулика, плетяща мрежата си между тях?

В три часа следобед Анук и Розет се прибраха заедно с Пилу, заливащи се от смях и останали без дъх заради вятъра.

– Пилу има хвърчило – оповести Анук, а Розет повтори думите ѝ изразително, но на езика на знаците. – Пуснахме го надолу по течението – ние тримата и шантавото куче. Честно, ама че помияр! Веднъж дори скочи в реката, за да хване хвърчилото, и трябваше да го вадим. Затова има влажни треви в косата на Розет, а всички останали миришат на мокро куче.

– Не е честно – възпротиви се Пилу. – Влад не е помияр. Той е много интелигентен и добре трениран ловец на хвърчила и произхожда от прочутите древнокитайски кучета рибари.

Рибарско куче, каза Розет. Куче рибар. И заедно с Бам затанцува из кухнята.

Алиса отново избяга горе още щом чу кучешкия лай.

– Няма нищо – успокои я Анук. – Това е просто Влад. Можеш да излезеш. Няма да те ухапе.

Отначало мислех, че Алиса няма да слезе, но накрая любопитството ѝ надви стеснителността. Тя седна на площадката и надникна между перилата. Пилу мимоходом я удостои с поглед, но се заинтригува повече от купата с тесто за палачинки на печката.

– Това за довечера ли е? – попита.

– Точно така. Обичаш ли палачинки?

Пилу кимна въодушевено.

– Ще си ги приготвим на огън на открито като речните хора. С наденички и сайдер, разбира се.

– Познаваш ли много речни хора? Мислех, че са престанали да идват тук – казах.

– Идваха, когато бях малък – отговори Пилу. – Причиняваха големи неприятности в Ле Маро. Мисля, че баща ми е заминал с тях – сви рамене той и продължи да разследва какво се пече във фурната.

Отново си помислих за Кралицата чаши. Потърсих чертите на Рижия в лицето на Пилу, но не открих нищо познато. Къдрава коса, изсветляла от слънцето, кръгло лице, чипо носле. Може би нещичко от Жозефин в очите, но нищо от Рижия – ала въпреки това и Пилу като Розет обича да рисува.

Спомних си абстрактната рисунка в кафенето на Жозефин и погледа ѝ, когато говореше за бащата на Пилу. Само дето всъщност не беше говорила за бащата на Пилу, просветна ми изведнъж. Просто беше казала, че Пилу е неин и на никой друг. Самата аз го казвах, когато хората разпитваха за бащата на Анук, но въпреки това тези думи от устата на Жозефин ме притесняват – може би повече, отколкото трябва.

– Кога е рожденият ти ден?

Той се изненада.

– На седми декември. Защо?

На Розет е на двайсети декември. Близо. Много близо. Но в крайна сметка какво значение има, ако подозренията ми се окажат верни? Рижия не се интересува, че Анук не е негова. Защо това да е различно? Но все пак мисълта, че Рижия може и да е знаел, че може да го е крил осем години – четири от които е прекарал тук, в Ланскене, работейки по фермите и над лодката си, живеейки под наем у Жозефин...

Рицарят чаши крие нещо. Лицето му е изпъстрено със сенки. Кралицата държи чашата си твърде апатично, като че ли вътре има нещо, което ѝ е противно. Децата са се качили горе с Влад. Учудващо тихи са. Оставям ги да си играят и излизам с телефона си в Ле Маро.

Пак нямах съобщение от Рижия. Телефонът му беше изключен. Написах: Рижия, моля те, свържи се с мен! Нуждая се от теб...

Разбира се, не изпратих съобщението. Никога не съм се нуждаела от никого. Ако Рижия иска да се свърже с мен, ще го направи. Пък и какво да му кажа? Трябва да го видя лице в лице. Трябва да разчета цветовете му.

Времето се променя. Усетих го още преди, докато говорех с Оми в Ле Маро. Вятърът е силен както винаги, но сега облаците с ангелски лица имат мръсни крачета. Когато стигам върха на хълма, на лицето ми тупва дъждовна капка...

Задава се Черният отан...

Първа глава

Понеделник, 23 август

Разбира се, не мога да ви разкрия какво ми каза тя – официално или не, – това е тайна, която не мога да издавам. Обаче беше бледа като привидение, когато завърши разказа си, и каквото и да изтъквах, не успявах да я утеша.

– Не знам какво да ѝ кажа – призна Жозефин. – Тя толкова се гордееше, че съм се променила. Светът се отвори пред мен. Бях готова да разперя криле. А сега съм като всички останали. Живея на същото място, въртя кафенето си, остарявам...

Отбелязах, че според мен не изглежда стара. Жозефин ме стрелна с нетърпелив поглед.

– Толкова неща се надявах да направя. Толкова места исках да видя. Тя ми напомня за всички тях, тя е правила всичко това и аз се чувствам... – стисна юмруци. – О, какъв е смисълът? Някои хора цял живот седят и чакат влака, а накрая установяват, че дори не са отишли на гарата.

– Ти си изпълнила дълга си – уверих я.

Тя направи физиономия.

– Моя дълг!

– Ами да. Някои от нас имат дълг, не може всички да сме като Виан Роше, непрекъснато да се местим от място на място, никога да не поемаме отговорност.

– Вие не одобрявате – изненада се тя.

– Не съм го казал. Но всеки може да избяга. Понякога е нужна повече смелост да останеш на едно място.

– Вие това ли ще направите? – попита Жозефин. – Ще се опълчите на църквата и ще останете?

Изтъкнах доста троснато, че това е нейната изповед, не моята. Тя се усмихна.

– Вие някога изповядвате ли се, мосю кюре?

– Разбира се – излъгах. Е, не съвсем. В края на краищата изповядвам се пред вас. – Всички се нуждаем от някой, с когото да говорим.

Тя отново се усмихна. Прави го с очите си.

– Знаете ли, по-лесно се говори с вас, когато не сте с расо.

Така ли? На мен пък ми е по-трудно. Служебното облекло прави всичко толкова просто. Без него се чувствам без котва, глас от множеството. Всъщност кой се интересува какво казвам? Слуша ли някой?

Заварихме Виан в градината – мъчеше се да запали барбекюто. По джинси и блуза без ръкави, а дългата ѝ коса беше привързана с жълт шал. Беше успяла да намери относително закътано от вятъра местенце, но въздухът беше солен от все още удържания дъжд и повечето хартиени фенери в градината бяха угаснали.

Тя поздрави Жозефин с целувка, а на мен ми се усмихна.

– Радвам се, че дойдохте. Нали ще останете за вечеря?

– Не, не, идвам само за да...

– Никакви такива. Да не вземете да се извинявате, че сте твърде зает с енорийски дела.

Признавам, че не бях.

– Тогава хапнете с нас, за бога. Или вие не се храните?

– Много сте мила, госпожо Ро... – усмихнах се.

Тя ме ощипа по ръката.

– Виан!

– Извинете, мосю кюре – обади се Жозефин. – Ако знаех, че тя ще прибягва до насилие, нямаше да ви доведа.

Виан се засмя.

– Влизайте да пийнем по чаша вино. Децата са вътре.

Последвах ги в къщата. Чувствах се озадачен и още нещо, което не можех да определя. Но ми беше приятно да седя до печката в кухнята на Арманд, която сега беше пълна с хора повече от обичайното заради четирите деца и палавото куче, които играеха някаква буйна игра на кухненската маса.

Играта, която включваше много викове, цветни пастели, кучешки лай, листове за рисуване и темпераментни мимики от страна на Розет, за известно време прикри появата ми и ми даде възможност да разпозная Алиса Махджуби сред групата – променена почти неузнаваемо, със западни дрехи, синя риза и джинси, – малкото ѝ живо лице грееше развълнувано от играта и като че ли всички спомени за неотдавнашното ѝ приключение бяха заличени.

Този факт отчетливо ми напомни, че на седемнайсет Алиса все още е дете – въпреки че сестра ѝ на почти същата възраст вече беше омъжена. Естествено, когато си на седемнайсет и крачиш по несигурния път между младостта и зрелостта, светът за теб е безумно препятствие: днес пътят ти е посипан с натрошено стъкло, а на следващия ден – с ябълков цвят. Достатъчно си близо, за да докоснеш рая, а ти се иска само да го оставиш зад гърба си. Улових изражението на Виан и се запитах дали и тя си мисли за същото. Дъщеря ѝ беше едва на петнайсет, но в погледа ѝ се четеше буйство, намек за бъдещи странствания, за нещата, които предстои да види. Какво каза Жозефин? Някои хора цял живот чакат един конкретен влак, а накрая установяват, че дори не са стигнали до гарата. Анук е на гарата. Усещам, че би се качила на всеки влак.

Тя се извърна, сякаш беше прочела мислите ми.

– Мосю кюре!

Всички се обърнаха. Алиса отначало се стъписа, а после доби предизвикателно изражение.

– На никого не съм казал – уверих я. – И няма да го направя, ако не искаш.

Тя се извърна със стеснителна усмивка. Характерен жест, който имат двете със сестра ѝ – свеждане на брадичката, леко обръщане на главата наляво, притваряне на миглите, сега придружено от лекото полюшване върху лицето на неотдавна подстриганата ѝ коса. Тя е невероятно красива въпреки младостта си, а може би тъкмо поради нея. Чувствам се малко неловко, както винаги ме кара да се чувствам женската красота. Като свещеник не би трябвало да я забелязвам. Но като мъж винаги го правя.

– Преобразявам се – призна тя. – Позволих на Анук и на Розет да ме подстрижат.

Анук се ухили широко.

– Малко е по-къса от едната страна, но въпреки това е готино. Какво мислите?

Отговорих, че не мога да преценя, но Жозефин прегърна момичето и го увери, че изглежда прелестно.

Алиса се усмихна.

– Ти си направила същото. И ти си се преоткрила.

Сянка пробяга по лицето на Жозефин.

– Така ли? Кой ти каза?

– Виан.

Отново онзи поглед, като лек ветрец, набраздил речната повърхност.

– Сигурно може и така да се каже – съгласи се Жозефин.

– Какво стана с палачинките?

Възгласът, с който децата отвърнаха на въпроса, замаза неловкото положение, поне в очите на Алиса, но според мен Виан усети нещо. Тя притежава чудат афинитет към неизречените тайни, към неразказаните истории. Очите ѝ, тъмни като еспресо, са способни да раздвижат сенките в човешкото сърце.

Огледах дневната. Нещо се бе променило тук след пристигането на Виан, но не можех да определя какво. Дали се дължи на пламъка на свещите, пръснати навсякъде, или на малките червени торбички за късмет, провесени от рамката на всяка врата? Възможно ли е да е заради запалените благовония – гъстото ухание на сандалово дърво, – или заради мириса на изгорелите на слънцето листа на дърветата навън, или заради палачинките, пържени в масло, или заради пикантните наденички върху барбекюто?

– Дано да сте гладни – каза Виан Роше.

Неочаквано за мен наистина бях. Във въздуха миришеше на дъжд, затова се нахранихме вътре, но Виан приготви повечето неща навън, където пушекът лесно се разнасяше.

Имаше, разбира се, палачинки, наденички, патешко конфи, терина от гъши дроб, сладък червен лук, пържени гъби с билки и малко меко сирене, оваляно сред въглените, а също pastis gascon[11] , многозърнест хляб, хляб със анасоново семе, fouace[12], маслини, люти чушлета и фурми. За пиене имаше сайдер, вино и floс[13], плодови сокове за децата и дори чиния с остатъци за кучето, което после се сгуши до огъня и заспа, помръдвайки с опашка от време на време и ръмжейки неразбираеми сквернословия.

Навън отанът скърцаше със зъби и набираше сила, вече чувахме и как дъждът започва да барабани по стъклото. Виан сложи още дърва в огъня, Жозефин затвори вратата, а Анук запя песен, която бях чувал много-много отдавна, тъжна стара песен за вятъра и за това как той винаги взема каквото му се полага:

Вятърко хубав, вятърко мил...

Момичето имаше приятен нешколуван глас и пееше с учудваща готовност, явно без капчица стеснение. Розет се присъедини с обичайното си въодушевление, а Пилу им осигури съпровод, като забарабани по масата по-скоро ентусиазирано, отколкото умело.

– Хайде, Алиса – подкани я Анук. – Присъедини се към хора.

Алиса се смути.

– Не мога да пея.

– И аз не мога – отговори Анук. – Хайде.

– Наистина не мога. Не знам как.

– Всеки може да пее – заяви Анук. – И да танцува.

– В нашата къща не могат – каза Алиса. – Вече не. Като малка пеех, и двете със Соня пеехме. Припявахме на радиото и танцувахме. Дори баба го правеше преди... – снижи глас тя. – Преди тя да дойде.

– Имаш предвид Инес Бенчарки ли? – попита Виан.

Алиса кимна.

Пак тази жена.

– Брат ѝ много я закриля – обадих се аз.

– Той не ѝ е брат – уточни Алиса. Тонът ѝ преливаше от презрение.

– Какви са си тогава? – погледнах я.

Тя сви рамене.

– Всъщност никой не знае. Някои хора твърдят, че му е жена. Други, че му е любовница. Каквато и да му е, има някаква власт над него. Преди пожара той непрекъснато ходеше в къщата ѝ.

Погледнах Виан.

– Вие знаехте ли?

– Минавало ми е през ум.

Пийнах вино.

– Как така за една седмица научавате повече за селото, отколкото аз за години?

Въпросът ми прозвуча засегнато. Може би наистина се чувствах така, защото мое задължение е да знам какво се случва в енорията. Хората идват при мен да се изповядват, а ето че в своя магазин за шоколад Виан Роше научаваше повече от мен.

Дори магрибите говорят с нея. Нищо не се беше променило за осем години. Пийнах още вино.

– Тази жена... Знаех си, че крие нещо. Изглежда толкова благочестива под покривалото, държи се така, сякаш всеки мъж на света иска тутакси да я изнасили, гледа всички високомерно, а всъщност през цялото време...

– Не сте сигурен.

– След като дори нейните хора смятат така – възразих.

– Въпреки това е само слух – не се предаде Виан Роше.

Май имаше право. Проклета да е, отче, защо все е права?

– Ами детето? – попитах.

– Дуа – каза Алиса. – Тя е прекрасно момиченце. Не знае кой е баща ѝ. Казва, че умрял, когато била още мъничка, и май наистина го вярва. Карим не се интересува от нея. Дори не говори с нея. Айша Бузана била чула, че Инес не ѝ е майка, че е откраднала Дуа като бебе, защото не можела да има свои деца. – Алиса снижи глас и продължи: – Някои хора дори говорят, че Инес изобщо не е жена, а някакъв джин, амар, който нашепва уасуас на децата и ги носи на Шейтан.

Това беше много дълга реч от устата на момиче, което бях чувал да казва само няколко думи. Може би се дължеше на присъствието на приятелите ѝ, може би на липсата на контрол. Забелязах, че Алиса не яде много – само една палачинка и малко плодове, – и разбира се, не пи вино. Въпреки това лицето ѝ пламтеше и тя говореше почти като пияна.

– Не го вярваш, нали? – попитах.

Тя сви рамене.

– Не знам в какво да вярвам. Оми ал-Джерба казва, че навсякъде имало амар. Живеели сред нас. Дори изглеждали като нас. Обаче отвътре не били хора и искали само да ни навредят.

– Прекрасно те разбирам – наведе се напред Анук. – Една такава се казваше Зози д’Алба и се преструваше на наша приятелка, но всъщност изобщо не беше човек, а нещо като сянка...

– Стига, Анук – прекъсна я Виан и положи длан върху ръката на Алиса. – Ако хората се отнасят с такова подозрение към Инес, защо изпращат децата си при нея?

– Отначало не ги изпращаха – вдигна рамене Алиса. – Пък и всички обичат Карим, естествено.

Направих физиономия.

– А ти не, така ли? – попита Виан.

Алиса извърна очи.

–Не.

Дори на светлината на огъня се виждаше, че лицето ѝ е зачервено. Забелязах, че Виан я наблюдава любопитно, но не продължи да разпитва, а смени темата толкова ловко, че само аз забелязах. До края на вечерта обсъждахме други неща, при това беше толкова приятно, че когато погледнах часовника си, изненадан установих, че минава полунощ.

– Много се застоях – хвърлих аз поглед към Жозефин. –Трябва да си ходя.

– С Пилу ще тръгнем с вас.

Навън продължаваше да духа силен вятър, който миришеше на река и беше поръсен с тлъсти жилещи капки дъжд като оси, понесени от летен порив. Пилу стискаше каишката на кучето си, а Влад гневно мяташе обиди към препускащото небе и се опитваше да погне нападалите по пътя към реката листа. Ле Маро все още беше буден – всички прозорци светеха, над тесните улички бяха окачени гирлянди от пъстри светлинки, които примигваха като светулки на вятъра.

Спортната зала на Саид беше затворена, но въпреки това ме жегна неловкост. Някои места са способни да го причиняват, отче, понеже тухлите и мазилката им сякаш кънтят враждебно. Изпратих Жозефин и сина ѝ до "Кафе дьо Маро", където живеят, после тръгнах по "Рю де Фран Буржуа" към малката си къща.

Не чух, че вървят подире ми. Чувах единствено неспирното бучене на вятъра и рева на Тан. Пък и бях пийнал повечко вино от обикновено, затова се чувствах някак необичайно отнесен. Над главата ми небето ту просветляваше, ту притъмняваше шеметно, когато тъмни облаци прелитаха пред голямата ярка луна и мятаха подскачащи сенки по зидовете и къщите... Бях изморен, но още не ми се спеше. В главата ми се рояха твърде много мисли. Алиса Махджуби, Виан Роше, Инес Бенчарки, Жозефин...

Внезапно усетих раздвижване зад гърба си. Помръдна двойна сянка, усетих полъх на тютюн, примесен с киф, две фигури на лунната светлина със скрити зад карирани шалове лица...

Първият удар ме улучи в рамото и ме връхлетя напълно изненадващо. В Ланскене няма престъпност. Повечето хора не си заключват вратите. Единствените злодеяния са редките прояви на домашно насилие и юмручните сбивания между местните младежи. Не е имало обир повече от десет години, нито побой...

Това ми минаваше през ума, докато падах. Останалото ми е малко мъгляво. Знам, че ме удариха втори път с нещо като дървен прът и че се свлякох на колене насред улицата, а някой ме фрасна по лицето и каза:

– Свиня. Заслужаваш си всичко, което ще ти се случи.

Последва залп от ритници и удари. Нямаше как да им отвърна. Вече бях на земята и ми оставаше само да се свия на кълбо и да се постарая да се защитя. Ударите валяха по ребрата и гърба ми. Все повече се дезориентирах, болеше ме, но сякаш част от мен гледаше отстрани.

– Свиня – повтори гласът. – Това е война. Предупредихме те да стоиш настрани. Ако отново се намесиш, ще ти се прииска изобщо да не се беше раждал.

А после с един последен добре прицелен ритник по бедрото, където онзи дълъг мускул, ректус феморис, струва ми се, може да бъде накаран да се свие и стегне с болезнена точност, моите неизвестни нападатели избягаха в нощта и ме зарязаха задъхан в праха, заслушан в бученето на кръвта в ушите си, по-оглушително от рева на вятъра.

Останах неподвижен, докато спазмите отшумяха и отново можех да движа краката си. Целият бях окалян, ризата ми беше скъсана. Сърцето ми препускаше в безумна кавалкада. Никога не бях участвал в сбиване, дори като ученик. Никога досега не бях ставал обект на гневен побой, дори не бях падал сериозно.

Твърдят, че човек инстинктивно усеща дали има счупена кост. Оказа се, че аз имам няколко. Не че тогава го знаех, отче, понеже адреналинът бушуваше в тялото ми. Ако краката ме слушаха, щях без колебание да последвам нападателите си до Ле Маро (а ако ги бях намерил там, сигурно щяха още по-зле да ме смелят от бой). В момента обаче гневът ми действаше като достатъчно силно успокоително, че да не усетя веднага болката заради двата счупени пръста, спуканото ребро и, разбира се, ударения нос, който сега, на дневна светлина, изглежда още по-впечатляващо заради насинените ми очи.

Кои бяха нападателите ми? Нямаше как да разбера. Всички мъже в Ле Маро носеха шалове като техните, а гласовете им не ми звучаха познато. Защо бяха набелязали мен? Не опитаха да ме оберат. Дали това беше отмъщение заради пожара в училището? Тази причина ми се струваше най-вероятна. Но кой ги беше насъскал? И какво означаваше "това е война".

Надигнах се предпазливо, а адреналинът продължаваше да шумоли безполезно във вените ми. Валеше проливно и най-после усетих болка. Къщата ми беше малко по-надолу по улицата, но разстоянието ми се стори безкрайно.

Рунтаво куче ми пресече пътя, после спря и се приближи да подуши ръката ми. Познах кучето на Пилу.

– Отивай си вкъщи.

Кучето размаха опашка и ме последва.

– Влад, върви си у дома.

Животното ме пренебрегна. Когато стигнах до входната си врата, то все още ме следваше по петите, размахваше опашка и дишаше тежко.

– Отивай вкъщи – повторих по-строго. – Бъркаш ме с друг Франсис, който обича животните.

Кучето ме погледна и излая.

Изругах тихичко. Трябваше да заведа кучето у дома, но беше твърде късно, валеше, лаят му щеше да разбуди съседите, пък и не исках Жозефин и синът ѝ да ме видят в това състояние.

– Добре, хайде влез – примирих се. – Но ще спиш в кухнята. И никакво лаене!

Кучето, изглежда, разбираше всяка дума, понеже тутакси ме последва до стаята ми. Бях твърде изморен, за да споря. Пуснах дрехите си на пода и веднага се строполих в леглото, а когато се събудих твърде рано и със силни болки, кучето се беше излегнало до мен. Знам, че трябваше да му се скарам, отче, но тайничко си позволих слабостта да изпитам признателност заради присъствието на друго същество, затова го потупах по главата и отново потънах в неспокоен сън насред тревожния вой на вятъра.

Втора глава

Понеделник, 23 август

Когато се събудих, не можех да помръдна. Мускулите ми се бяха сковали през нощта и всяка част от тялото ми воюваше с другата. Горещият душ донякъде ми помогна, но въпреки това бях толкова скован, че ми трябваха петнайсет минути да се облека, а пръстите на дясната ми ръка бяха подути и ме боляха, така че дори не можех да си вържа връзките на обувките.

Направих си кафе и нахраних кучето. Вкъщи нямаше почти нищо за ядене. Но след като видях насиненото си лице в огледалото в банята, реших, че е най-добре да си остана вкъщи – освен ако не исках да поднеса на Каро и на приятелките ѝ за кафе най-сочната клюка, попадала им от години.

Оставаше въпросът с кучето. Не исках да го пускам на свобода, затова позвъних в кафенето с надеждата да попадна на телефонен секретар.

Обаче вдигна Жозефин. Обясних за кучето и ѝ предложих да изпрати Пилу да го прибере.

– Защо не дойдете на закуска? – покани ме тя.

– Аз... не. Тази сутрин съм зает – излъгах. Не ме бива много в лъжите, отче.

Тя явно го долови в тона ми, защото попита:

– Добре ли сте?

– Разбира се.

– Не звучите добре – каза Жозефин.

Изругах мислено.

– Ами... не. Случи се злополука. Снощи, докато се прибирах.

– Каква злополука?

Отчаяно поклатих глава.

– Нищо сериозно, забравете. Просто изпратете сина си за кучето. Нямам време да го доведа.

Затворих, но се чувствах превъзбуден. Не бях сигурен каква е причината. Може би предстоящото пълнолуние, което толкова често предизвиква превъзбуда у по-чувствителните хора. Свещеникът разбира тези неща, отче. Пълнолунието нерядко създава проблеми. Нравите се разпалват в кулминацията му, чувствителността се обостря. Избухват любовни свади, съседски караници, отколешни вражди изплуват на повърхността. Утре изповедалнята на отец Анри ще прелива от незначителни оплаквания. Учудващото е, че тази мисъл донякъде ме развеселява. Този път това няма да е моя грижа. Оставям всичко на отец Анри Льометър. Може би тогава ще проумее с какво си има работа тук.

Бях вързал кучето за стълба на портата. Някой почука на входната врата. През притворените кепенци видях, че на стълбите е не само Пилу, ами и майка му, вдигнали яки, за да се предпазят от вятъра. Жозефин беше с гумени ботуши и с черен шлифер, който сигурно някога е бил на Пол, а Пилу беше с ватенка, няколко размера по-голяма.

Жозефин отново почука.

Открехнах съвсем мъничко.

– Кучето е навън!

– Може ли да вляза?

– Ами... предпочитам да не влизате.

– Само за минутка – настоя тя и влезе. – Боже, Франсис, какво ви се е случило?

Изсъсках отчаяно.

– Нали ви казах да не влизате?

– Какво се е случило? – повтори тя. Изведнъж лицето ѝ силно пребледня. Зад нея от стълбите момчето ме гледаше с нескрито възхищение.

– Страхотно! Бихте ли се?

–Не.

Той видимо се разочарова. Жозефин се обърна и му нареди:

– Пилу, заведи Влад у дома. Кажи на Мари-Анж да се погрижи за кафенето. После ми донеси аптечката от стаята ми, голямата аптечка, с червения кръст на капака...

– Наистина не се нуждая от помощ – уверих я.

Тя издаде някакъв неразбираем звук и метна палтото си на стола. Отдолу носеше светлосин пуловер и черна пола. Късата ѝ руса коса беше щръкнала от дъжда. Лицето ѝ издаваше едновременно загриженост и гняв.

– Франсис Рейно, ако незабавно не ми обясните какво се е случило, ще разкажа на всичките си клиенти, че сте се сбили в бара и се е наложило да ви набия малко разум в главата!

– Добре, добре.

Разказах ѝ. Тя ме изслуша невярващо.

– Значи според вас е заради пожара?

– А за какво друго може да бъде? – свих рамене.

– Но вие не сте подпалили девическото училище.

– Мнозина не биха се съгласили.

– Те са идиоти, всички до един. А сега стойте мирно и дайте да погледна.

Следващия половин час прекарах дълбоко засрамен, докато Жозефин се погрижи за раните ми с помощта на аптечката си. Тази жена е невъзможна. Бях безсилен да кажа или да направя нещо, което да ѝ попречи да се намеси. Мехлем от арника, конци за зашиване на рани, лейкопласт на пръстите и ребрата ми...

– И откога минавате за медицинска сестра... ох!

– Не се дърпайте – предупреди ме тя. – Докато бях женена за Пол-Мари, бързо научих всичко необходимо за насиненото око и счупените ребра. Свалете си ризата.

– Но, Жозефин...

– Казах да си свалите ризата, мосю кюре. Или искате да повикам д-р Кюсоне и да го оставя да разнесе новината из цялото село?

Подчиних се, макар и неохотно. Когато най-сетне приключи, тя рече:

– Така. По–добре ли е?

– Всичко ме боли – свих рамене.

– Неблагодарник – усмихна се тя. (Споменах ли, че се усмихва с очите си?)

– Благодаря, Жозефин. Много съм ви признателен за помощта. И бих се радвал, ако не споменавате на никого. Положението ми пред епископа и бездруго се клати, а ако научи и за това...

Тя ме погледна.

– Вашият таен живот. Умея да пазя тайни. – И после с една последна палава усмивка се наведе, целуна ме по бузата и изчезна в дъжда като летен сън.

Прости ми, отче, защото съгреших. Е, поне, щях да съгреша, ако имах възможност. Може би се дължеше на мъчителните събития от предната вечер или пък на допира на ръцете ѝ до кожата ми. От толкова отдавна не ме е докосвала жена, отче. Става ми неловко, като се сетя за времето, когато тя криеше синините си, както правя аз сега – с тъмни очила в облачни дни, с палта, които служеха като броня, – за времето, когато се затваряше в стаята си с "мигрена", траеща дни наред.

Затова ли ми помогна Жозефин, отче? Защото е наясно какво е да си жертва, какво е да се срамуваш? Не заслужавам добрината ѝ. Знаех, че Пол-Мари ѝ посяга, но той се изповядваше и ръцете ми бяха вързани. Не можех да се намеся. Виан Роше го стори. Виан Роше, която идва с вятъра и носи промяна за всички нас...

Този вятър. Защо духа? Защо трябва да настъпват промени, отче? Бяхме щастливи преди – е, поне повечето от нас бяха доволни. Защо трябва нещата да са различни?

Белият отан носи лудост, така говорят хората, а Черният отан – хаос и отчаяние. Не че вярвам на тези истории, но вятърът отново се промени и за пръв път през живота си, отче, усещам зловещото му привличане. Ланскене ме отхвърли – и от двата бряга на реката. Църквата ме отхвърли или поне най-вероятно ще го стори. В такива мигове зовът на вятъра е най-изкусителен. Вятърът, който пътува без багаж и отива където си пожелае...

Трета глава

Вторник, 24 август

Силният трополящ дъжд продължава. Вече два дни почти не е спирал. Барабани по улуците, стича се по прозорците, накъсва въздуха и ни държи затворени вътре. Черният отан вилнее като банда престъпници, брули листата от кестените, преобръща чадърите, дърпа шапките, разчорля прическите, дращи шантавите си графити по цялото течение на реката.

Анук и Алиса през повечето време слушат музика и гледат телевизия. Напоследък Розет отново рисуваше маймунки, обаче сега е минала на слонове. И трите ми изглеждат доволни, нищо че са затворени вътре. На мен ми е трудно да си намеря място, надничам през прозорците, наблюдавам как дъждовните капки се надбягват по стъклото и чакам... какво? Всъщност не знам.

Днес следобед отидох да потърся Жозефин. Навлякох стария дъждобран на Арманд и обух чифт гумени ботуши. Жозефин обаче не беше в "Кафе дьо Маро" и Мари-Анж ме осведоми, че не знае кога ще се върне. Улиците бяха пусти и печални. Небето беше тъмно като през ноември. Докато минавах покрай църквата, забелязах, че вратата на стария магазин за шоколад леко се е откачила от резето и трополи самотно на някакъв забравен шифър.

Туп–туп–туп. Туп–туп. Туп–туп.

Това вече не беше моята къща. Не носех отговорност. Въпреки това в сградата има привидения, които в момента се боричкат и се надвикват за внимание. Разбира се, аз знам как да прогоня привиденията, но те са призраци на самата мен, на Анук, на Рижия, на Рейно, на Жозефин. И на Арманд, скъпата ми стара приятелка с хиляди бръчици по лицето, все едно е кукла от изсушена ябълка; Арманд, седнала на високото столче пред плота, с дългата ѝ черна пола, заметната нагоре, така че отдолу се показва подгъвът на яркочервената ѝ фустанела; Арманд, която пие шоколад през захарна сламка; Арманд, което чете поезия на Люк в отсъствието на Каро.

Озърнах се. Площадът беше празен. Найлонът върху покрива се спускаше на вълни по скелето. Ремонтът беше започнал, но в такова време не можеше да продължи. Реших, че къщата сигурно е празна. Празна, но гъмжаща от привидения и очарование.

Туп–туп–туп. Като клепач. Като намигване от отворен гроб. Влез, Виан. Всички сме тук. Старите ти приятели. Мъжът в черно, майка ти, миналото ти. А въздухът е горчив като шоколад и сладни от съжаление като тамян. Опитай ме. Вкуси ме...

Влязох.

Някой се беше помъчил да почисти. Отломките бяха махнати, стените бяха изжулени и готови за боядисване. Ако погледнех по един определен начин, почти виждах привиденията: как жената и шестгодишната ѝ дъщеря влизат в празната къща, килима от сив прахоляк, занемарения и печален вид. Сега мястото отново изглежда така, но този път няма кой да разкъса сенките, като надуе пластмасовото си тромпетче или като задумка по тенджера с дървена лъжица и закрещи: Зли духове, пръждосайте се начаса!

Въпреки това си представям как това може да се промени. Ако стените се боядисат в жълто и се украсят със сини фигури, ако се постави плот и може би няколко високи столчета. Във въздуха мирише на пушек, вече влажен и застоял, но ако се отворят прозорците и вратите, ако се запали стиска градински чай и подовете се изтъркат със смес от сода за хляб и лавандулово масло...

Зли духове, пръждосайте се начаса! Да, лесно можех да го постигна. Къщата е отражение на своите обитатели, а тази къща ме познава. Лесно бих могла да си я взема, лесно бих могла да върна миналото.

Туп–туп.

Къщата е неспокойна. Потръпва и помръдва. Дъските на пода скърцат, затръшва се врата, счупените прозорци шептят. А сега горе, на втория етаж, от гарвановото гнездо, където някога се намираше стаята на Анук, се чуват стъпки по голия под.

Това не е привидение.

– Кой е там? – провикнах се.

Настана тишина, после горе на стълбата към таванската стаичка на Анук се появи лице. Мургаво личице, обточено с черно, ококорени и притеснени тъмни очи.

– Уплаших ли те? – попитах. – Извинявай, не подозирах, че в къщата има някой. Живеех тук много отдавна, преди да се нанесете с майка ти. Имах магазин за шоколад. Може би си чувала да разказват.

Детето не помръдваше. Под хиджаба изглеждаше на около дванайсет години.

– Ти сигурно си Дуа. Аз съм Виан. Майка ти тук ли е?

Тя поклати глава.

– Това беше стаята на дъщеря ми. Още ли има кръгло прозорче като люк на тавана? Тя гледаше през него по цели нощи и си представяше, че е на пиратски кораб.

Дуа кимна предпазливо. Зад нея се разнесе тихо тътрузене. Лицето на Мая се появи до нейното, сладичко като шоколадов бонбон.

– Това е Виан! – възкликна Мая. – Качи се! Мислехме, че е мемти на Дуа.

Погледнах Дуа и попитах:

– Може ли?

Тя, изглежда, още се колебаеше.

– Всичко е наред – увери я Мая. – Тя умее да пази тайна. Грижи са за Алиса вече цяла вечност и не е казала на никого. Качвай се, Виан, ела да видиш.

Качих се по стъпалата към вратичката. Още миришеше на пушек, но щетите бяха нищожни. Стаята не се беше променила, откакто Анук я обитаваше: няколко полици за книги, легълце, бюро с компютър, играчки, един-два плаката по стените с непознати за мен певци. А на пода върху възглавници седяха още деца – сред тях и Пилу – и имаше кашон, от който се чуваше боричкане и вой.

– Здравейте всички – поздравих. – Не очаквах да попадна на веселба.

Пилу се усмихна широко.

– Запознай се с Дуа – представи я той. – Вече познаваш Мая. А тези двете – присъедини ги той с жест – са Карин и Фрасоаз.

Двете деца ме изгледаха предпазливо. По-голямата, Франсоаз, изглеждаше около дванайсетгодишна. Карин беше може би на възрастта на Мая. И двете бяха с джинси и фланелки. Предположих, че са сестри.

– Какво става тук? – попитах.

– Отчаяни действия – отговори Пилу. – Пиратство.

Контрабанда...

– Престани, Пилу – скастри го Дуа. Гласът ѝ прозвуча тихо, но авторитетно. После тя ме погледна и поясни: – Понякога той се увлича.

Надникнах в кашона. Оттам ме погледнаха две черно-бели кутрета. Трябва да бяха на около пет седмици. Закръгленки, чипоноси и игриви, те се катереха едно върху друго, нетърпеливи да излязат от кутията, и ръмжаха.

– Разбирам. – Взех едното кутре, което незабавно ухапа пръста ми.

– Няма нищо, той така прави – утеши ме Пилу. – Ще го нарека Гризко.

– Чии са? – попитах.

– Ничии. Наши – отговори ми Мая тутакси.

– Значи това е тайната ви – усмихнах ѝ се аз. – Признавам, че добре я запази. – Дуа ме погледна разтревожено и аз я успокоих: – Не се тревожи, няма да ви издам.

Момичето ме погледна подозрително. Под черния хиджаб лицето ѝ беше дребничко и ъгловато. Очите ѝ бяха наистина поразителни – оградени с концентрични златисти кръгове.

– Мосю Ашрон щеше да ги удави – поясни тя. – Франсоаз и Карин ги донесоха тук. Още преди пожара. Оттогава се грижим за тях. Люк знае, защото работи тук. Но само той. А сега и вие.

– Много са сладки – обади се Мая. – И понеже вече никой не живее в къщата, на никого не му пука дали ангелите ще влязат, или не.

– Ангелите ли? — попитах.

– Така пише в Корана. Оми казва, че ако в къщата има куче, ангелите няма да влязат вътре.

– Искаш да кажеш, че няма да влезе котка – поправи я Пилу.

– Не котка – настоя Мая. – Ангелите.

– Споменахте мосю Ашрон. – Погледнах Франсоаз и Карин. – За Луи Ашрон ли става дума?

Франсоаз кимна.

– Той е баща ни. Ще се вбеси, ако разбере, че сме тук. Не харесва магриби, както не харесва и кученцата. Казва, че ако магрибите искат да останат във Франция, трябва да живеят като нас. Според него водели страната към социално-икономически срив.

Усмихнах се.

– Тогава по-добре не му казвайте. Ами майка ти, Дуа? Тя знае ли, че сте тук?

Дуа поклати глава.

– Мисли, че гледам Мая.

– А твоята майка, Мая?

– Тя пък мисли, че аз съм у тях, разбира се. – Мая погали кученцето. – Харесва ми да идвам тук. Хубаво е. Има играчки. На мен не ми дават да имам играчки.

– Така е – сериозно потвърди Пилу. – Знаеш ли, че тяхната религия забранява да имат плюшени играчки, кукли Барби и дори фигурки на екшън герои?

– Аз имам у нас – поясни Мая. – Малкото пони и принцеса на Дисни. Обаче тук не може. Мемти ме кара да ги оставям вкъщи. Освен това – извади тя нещо изпод мишницата си. Разпознах същата плетена играчка, която момичето носеше при последната ни среща – някакво същество с цвят на овесена каша и с уши, което приличаше на заек. – Това е Типо. Той ми е приятел. Оми ми го направи. – Мая се намръщи и добави: – Чичо Саид казва, че играчките са харам[14]. Чух да го казва на моя джиддо.

– Можеш ли да повярваш? — попита Пилу. – От къде на къде Бог ще се интересува от такива неща?

– Понякога е трудно да разбереш защо хората вярват в това, в което вярват.

– Но плюшените играчки?! – невярващо възкликна Пилу.

– И музиката... знаете ли, че и това е грях? И танците, и наденичката...

– Наденичката ли? – повтори Франсоаз.

– Всъщност повечето charcuterie[15] – осведомено поясни Пилу. – Но е позволено да ядеш "Харибо". Или поне мюсюлманската разновидност, което на вкус е същото, но се намира само на специални места като в Бордо например и струва по десет евро пликчето или нещо подобно.

Пилу и децата от Ланскене се спогледаха ужасено при мисълта за мюсюлманския вид "Харибо".

Обърнах се към Дуа:

– Къде живеете сега?

– С леля и чичо – сви рамене тя.

– Карим и Соня?

Тя кимна.

– Харесваш ли новата си леля?

Тя отново сви рамене едва забележимо.

– Симпатична е. Не говори много. Алиса ми допадаше повече.

Забелязах, че говори в минало време.

– Мислиш, че тя вече няма да се прибере у дома, така ли? Отново същото леко помръдване на раменете. Всъщност беше по-скоро потрепване на главата и на раменете, жест естествен като мисълта, сложен като танцово движение.

– Защо избяга Алиса? – попитах.

–Било е зина[16], така казва мама – наклони глава момичето.

Исках да я попитам какъв грях ще тласне момиче към решението да посегне на живота си, понеже за жена причината е само една. Зина е дума, която звучи почти като име – може би на цвете, но противно цвете, което трябва да бъде изскубнато, преди да се разпространи. С майка ми не се задържахме дълго в Танжер, но достатъчно, за да разбера. Самотна майка и детето ѝ се превръщат в обект на презрение и срам. Дори сега нямат почти никакви права, а преди двайсет години – съвсем никакви. Понеже бяхме от Запада, с майка ми бяхме своеобразно изключение. Малцина ни приемаха охотно, но бяхме достатъчно различни – и почтителни към вярата им, – за да се промъкваме през ситото на осъдителността им. Обаче жените, изоставили хая – сложна дума, която означава едновременно скромност и срам, – не получаваха снизхождение. Майка ми познаваше няколко неомъжени майки, прогонени от семействата си, неспособни да си намерят работа или да получават социални помощи за децата си, родени извън брачното ложе. Тя не ги опозна добре – разделяше ни прекалено дълбока пропаст, – но въпреки това аз успях да посъбера малко информация. Едната беше получила обещание за брак от мъж, който я зарязал, когато разбрал, че е бременна. Другата била изнасилена от група мъже, които през цялото време ѝ повтаряли, че е уличница и си го заслужава. Майка ми плака, когато научи тази история, а тя не се разплакваше лесно, обаче момичето беше само на деветнайсет и когато се запознахме с нея, работеше на дълги смени във фабрика за рибни консерви, където и спеше. Бебето ѝ – момиченце – умряло малко след раждането. Кръстила я Рашила. Майка ми не можеше да проумее как една вяра, която проповядва прошка, може да издигне толкова безмилостна ледена стена срещу най-бедните и най-уязвими членове на общността. Мислехме, че сме се нагледали на предразсъдъци в Рим, Берлин, Прага, но там беше нищо в сравнение с Танжер, където опозорените жени се нареждаха пред джамиите да просят, а техните добродетелни сестри ги пренебрегваха с извърнати очи и забулени лица, скромни и неумолими.

Ето това беше грях, твърдеше майка ми, докато се носехме по нажежените бели улици под слънцето, с пазарищата и мюезините, които се съревноваваха да привлекат вниманието ни под безмилостното и жестоко небе. Това беше грях – извърнатият поглед, краткият пренебрежителен жест. Двете с нея го бяхме виждали и преди: в Париж пред "Нотър Дам", в Рим пред портите на Ватикана. И дори тук, в Ланскене, в очите на хора като Каро Клермон винаги съм разпознавала онзи поглед – на лицемерно набожно презрение, – който възприемат праведните.

– Има и по-лоши неща от зина – отбелязах.

Стори ми се, че Дуа леко се стъписа.

– Алиса има ли приятел?

Дуа кимна.

– Имаше. Говореха си по интернет. Но после баща ѝ взел компютъра, затова ѝ позволявах да използва моя. Поне допреди пожара.

– О, разбирам. – Приятел по интернет. Анук няма компютър. У дома с часове стои в интернет кафене на булевард "Сен Мишел" и говори с приятелите си – най-често с Жан-Лу, който с помощта на виртуалното общуване компенсира твърде честите си престои в болницата. – Познава ли го наистина? Някой от селото ли е?

Дуа отново кимна.

– Може би. Така мисля. Не казва.

– Разбирам. – И изведнъж наистина проумях. Футболните мачове на селския площад; сутрешните събирания на кафе с Каро Клермон, секнали толкова внезапно; разочарованието на Каро от общността в Ле Маро; студенината между селото и булевард "Пти Багдад".

В света на Каро толерантността означава да четеш подходящите вестници, от време на време да хапваш кускус и да се наричаш либерал. Но не и да позволиш на сина си да се влюби в момиче магриби. Що се отнася до Саид Махджуби, към когото хората се обръщаха за духовни напътствия, човек, който се самоопределя чрез вярата си...

Оставих децата да си играят. Малките са необикновено приемащи.

Дори децата на Ашрон живеят извън радара на родителските предразсъдъци. Не е нужно много, за да забравят различията помежду си. Кашон с кутрета, скривалище в изоставена къща. Само ако светът беше толкова простичък и за нас! Ала ние притежаваме тревожното умение да се съсредоточаваме над различията, като че ли изключването на другите ще укрепи самоличността ни. Само че по време на всичките си странствания съм установила, че хората са почти еднакви навсякъде. Под покривалото, брадата или расото механизмът е един и същ. Въпреки убежденията на майка ми в постъпките ни няма никакво вълшебство. Виждаме, защото отправяме взор отвъд безредието, което единствено съзират другите. Цветовете на човешкото сърце. Цветовете на душата.

Когато излязох, все още валеше. Силен и обилен дъжд, който се сипеше по земята с пукот като фойерверки. Вече знаех какво трябва да направя. Мисля, че още от самото начало знаех. От деня, когато пристигнах и я видях да стои на слънцето неподвижна и цялата забулена, и да наблюдава хората като тропически гущер.

Обадих се по мобилния си телефон. Този път не на Рижия, а на Ги, който ми доставя продуктите за шоколадите. Този път поръчката ми беше скромна: само една-две кутии шоколадов кувертюр и няколко кутии. Но както винаги е казвала майка ми, има дни, когато само магията върши работа. Не е някаква грамадна магия, изобщо не, но само с това разполагаме, а в момента се нуждаех от нея.

После се запътих обратно в дъжда да намеря Инес Бенчарки.

Четвърта глава

Вторник, 24 август

Улиците в Ле Маро бяха пусти. Черният отан вилнееше с пълна сила. Небето беше придобило серист оттенък и на фона му дъждовните капки изглеждаха почти черни. Шепата птици, които все още дръзваха да се опълчат на вятъра, се оказваха запратени от него като страници от вестник към барикадата от дървета на брега. Въздухът имаше солен мирис, макар че морето е на повече от два часа път с кола. Въпреки дъжда и вятъра беше топло – леко неприятна, млечна топлина, сякаш нещо гниеше. От всеки прозорец, иззад всеки чифт кепенци се процеждаше усещането, че си наблюдаван – твърде познато усещане, което помнех от много места от странстванията си.

Тук хората се отнасят подозрително към чужденците, знам. Предупреждават децата за нас. За облеклото ни, за акцента ни, дори за храната ни – всичко ни бележи като различни, като потенциално враждебни, опасни. Помня как заведох Анук на училище след пристигането си в Ланскене, как ни оглеждаха другите майки и попиваха всяка разлика. Шарените дрехи, магазина, детето, липсата на брачна халка. А сега почти се чувствам у дома си тук. С изключение на Ле Маро, разбира се, където на всеки сантиметър има скрити капанчета, всяко от които е престъпено правило, непреднамерено нарушение.

Въпреки това знам, че има една къща, където не съм чужда. Може би заради прасковите или поради факта, че семейство Ал-Джерба са тук още от времето, когато Ле Маро все още беше част от Ланскене, а не отделна губерния.

Стигнах до зелената врата. В краката ми водосточните тръби се представяха като същински оркестър, а от канавките пръскаше изобилно. Косата ми беше прилепнала към лицето и въпреки стария дъждобран на Арманд ризата и джинсите ми бяха мокри. Почуках и като че ли почаках доста дълго, преди Фатима да ми отвори. Беше облечена със син кафтан с пайети и имаше измъчено изражение. Когато ме видя, по лицето ѝ се изписа загриженост.

– Виан! Добре ли си? Сигурно си вир-вода...

След броени секунди вече бях в къщата, настанена върху възглавнички пред огъня, Ясмина отиде да донесе кърпи, а Захра ми приготви ментов чай. Оми беше в дневната, почиваше си на ниска кушетка, а от кухнята се носеше уханието на готвено, на кокос и на ким на зърна, на кардамон и на втасващо тесто – хляб, досетих се, за вечерния ифтар.

Оми ме удостои с костенурчата си усмивка.

– Обеща да ми донесеш шоколад.

Усмихнах се.

– Разбира се, очаквам да ми доставят продуктите.

– Ама побързай, няма да живея вечно.

– Сигурна съм, че ще издържиш още една седмица.

Оми се засмя.

– Ще се постарая. А ти каква работа имаш да търчиш напред-назад в този дъжд, Виан Роше?

Споменах Инес Бенчарки.

– Пфу – стисна беззъбите си челюсти Оми. – Защо се занимаваш с нея?

Отпих от чая си.

– Интересна е.

– На това интересна ли му викаш? От тази жена само неприятности.

– Защо?

Оми сви рамене.

– Такава си е. Има една история за женски скорпион, който искал да прекоси реката. Уговорило се насекомото с биволицата да го пренесе на гърба си. Насред реката го ужилила. Умиращият бивол попитал: "Ама защо?". А скорпионът отговорил: "Аз съм скорпион, приятелю, мислех, че го знаеш".

Усмихнах се. Знам историята.

– Да не искаш да кажеш, че Инес е скорпион?

– Казвам, че някои хора по-скоро ще умрат, отколкото ще се откажат от възможността да те ужилят. Повярвай ми, нищо хубаво няма да излезе от дружбата ти с Инес Бенчарки.

– Но защо?

– Същото попитал и биволът.

Отново свих нетърпеливо рамене.

– Някои хора просто са си такива, Виан. А понякога хората оставят подире си следа, която трови всеки, който я пресече.

Повярвай ми, Оми, познавам тази следа. Прекосявала съм я много пъти. Някои хора ръсят подире си отрова, въпреки че се опитват да сторят добро. Понякога лежа будна нощем и се питам дали не съм една от тях. Осъществила ли съм всъщност дарбата си? Какво съм дала на света? Сладки мечти и илюзии, преходни радости, обещания на килограм. Обаче пътят ми е осеян с провали, болка и разочарование. Ето и сега – наистина ли съм убедена, че шоколадът ще промени нещо?

– Оми, трябва да я видя – настоях.

Тя ме изгледа.

– Явно трябва. Е, почакай поне косата ти да изсъхне. И пийни още малко ментов чай.

Послушах я. Чаят беше хубав, яркозелен и с ухание на лято. Седях, един черен котарак влезе, сгуши се и замърка в скута ми.

– Хазрат те харесва – отбеляза Оми.

– Ваш ли е? – погледнах котарака.

Тя се усмихна.

– Котката не принадлежи на никого. Идва и си отива като Черния отан. Обаче Дуа кръсти този котарак и сега той идва всеки ден, понеже знае, че тук има храна. – Оми извади от джоба си кокосова курабийка. – Ето, Хази, от любимите ти.

Тя отчупи парченце от сладкиша и го подаде на котарака. Хази протегна грациозно лапата си и грабна парченцето кокосова курабийка, а после приклекна и го изяде с видимо удоволствие.

Оми дояде останалото в ръката ѝ.

– Хазрат Абу Хурайрах бил прочут сахаби. Известен и като "човекът котка", защото много е обичал котките. Моята малка Дуа кръсти котарака на него. Според нея котаракът е уличен, обаче аз мисля, че той просто предпочита храната тук.

– Кой не би? – отбелязах с усмивка.

– Ами, снаха ми е най-добрата готвачка в Ле Маро. Не ѝ казвай, че съм го признала.

– Много обичаш Дуа.

Оми кимна.

– Тя е добро момиченце. Е, може би не съвсем добро, но винаги успява да ме накара да се усмихна. И помага с малката ми Мая.

– Мая явно не е лесна – отбелязах.

– Ами да, живее в Тулуза – заяви Оми, като че ли това обясняваше всичко. – Ясмина идва за Рамазана, но през останалото време не виждаме Мая. Всъщност на нея не ѝ харесва тук. Било твърде спокойно.

– Мисля, че ни подценява.

Нас. Защо използвах тази дума? Оми явно не забеляза и ме изгледа развеселено.

– Много неща се случват тук. Освен това подочувам, че имаш гости.

Запазих невъзмутимо изражение.

– Постоянно имаме гости. Снощи беше Жозефин, която държи "Кафе дьо Маро". Половината хора от Ланскене се отбиват.

Оми отново ме изгледа. Под редките изразителни вежди очите ѝ са млечносини като вени.

– Май мислиш, че съм вчерашна.

Като че ли нещо можеше да се случи в това село и тя да не знае. Въпреки това, ако ще си разменяме тайни...

– Тайната не е моя и не мога да я издам.

– Това е справедливо, струва ми се – сви рамене Оми. –Обаче...

– Какви са тези приказки за тайни? – Беше Фатима, която се бе върнала в дневната заедно със Захра и с марокански сладкиши. – Оми ли шушука?

– Тъкмо обратното – заявих. – Оми винаги е много дискретна.

Фатима се засмя.

– Това не е Оми, която познавам. А сега опитай тези. Нося халва, фурми, курабийки, сладки с розова вода и сусамови бисквити. Не, не са за теб, Оми... – засмя се тя, когато Оми се пресегна към чинията. – Рамазан е, забрави ли?

– Явно съм забравила – каза Оми и ми намигна.

Забелязах, че Фатима изглежда разсеяна.

– Всичко наред ли е? – попитах.

Тя кимна.

– Заради свекъра на Ясмина. Мохамед Махджуби. Не е добре. Премести се при нас, докато Исмаил и Ясмина са тук. Предпочита да е тук, отколкото да живее при Саид.

Оми издаде груб звук.

– Кажи, че по-скоро не иска да е близо до онази жена –тросна се тя.

– Оми, моля те... – изцъка Фатима.

Аз обаче наблюдавах Захра, толкова по-различна от Ясмина и същевременно толкова като нея. Не за пръв път забелязвах неловкостта ѝ при споменаването на Инес Бенчарки.

– А ти какво мислиш за Инес? – попитах Захра.

Въпросът я притесни. С черния си хиджаб, прихванат по традиционния начин, изглеждаше едновременно по-възрастна и по-млада от сестра си. Освен това беше болезнено срамежлива и когато говореше, гласът ѝ звучеше странно дисхармонично.

– Мисля че тя е... интересна – отговори.

Оми изграка.

– Е, ти на практика живееш в онази къща...

Захра се изчерви.

– Соня ми е приятелка.

– Соня значи? Аз пък си мислех, че ходиш там, за да правиш мили очи на онзи млад мъж.

Бузите на Захра пламнаха. Всеки момент щеше да излезе от стаята.

Изправих се.

– Е, толкова по–добре. Тъкмо щях да попитам дали някой не може да ми покаже къде живее Инес Бенчарки. Ти дали би могла, Захра? Знам, че вали...

– Разбира се. – Гласът на момичето не издаваше никакви чувства, но в погледа ѝ се четеше признателност. – Сега ще ти донеса палтото. Почти изсъхна.

Когато тя излезе, Фатима се обади:

– Оми, много си сурова с момичето.

– Животът е суров – изграка Оми. – Тя трябва да се научи. Ще се удави в чаша вода.

Усмихнах се.

– Джазак Аллах – казах. – И благодаря за гостоприемството. Следващия път ще донеса шоколад. Очаквам доставката.

На вратата се обух. Захра ме чакаше с палтото.

– Не ѝ обръщай внимание какви ги говори – каза тя със странния си дисхармоничен глас. – Тя е стара. Свикнала е да казва каквото мисли. Дори когато не мисли съвсем ясно. – Отвори вратата. – Не е далеч. Ще те заведа.

В Ле Маро къщите нямат номера. Това е една от чудатостите тук. Дори имената на улиците не са официални, макар че кварталът е вече възроден и с времето това също може да се промени. Рейно ми каза, че Жорж Клермон се борел мястото да добие статут на паметник на културата (като, разбира се, той бъде главният предприемач), но по реката имало твърде много селца като Ланскене, твърде много очарователни малки крепостни селца, твърде много стари работилници за щавене на кожа и живописни стари мостове, и средновековни бесилки, и статуи на тайнствени светци, та нашите чиновници да се загрижат за една-единствена улица с къщи от дърво и замазан с глина плет, вече наполовина подкопани от Тан. Изглежда, че само на пощальона не му е все едно дали улиците имат имена и номера на къщите, а ако човек реши да ремонтира някоя от тези полуразрушени постройки и да заживее там противно на строителните разпоредби, надали някой ще му попречи или изобщо ще му обърне внимание.

Захра си беше сложила хиджаба, за да ме заведе до къщата на Бенчарки. Лицето ѝ под него беше непроницаемо. Покривалото я правеше по-дръзка, по-уверена. Дори позата ѝ бе различна. Обърна се към мен, докато вървяхме, и попита:

– Защо искаш да се видиш с Инес?

– Живеех в къщата ѝ.

– Не е много основателна причина.

– Знам.

– Тя те заинтригува, нали? Знам. Личи си. И не си първата. Всички си имаме вземане-даване с Инес по един или друг начин. Когато пристигна тук и отвори училището, идеята отначало ни допадна. В селското училище имахме само проблеми, а онази жена Дру искаше да забранят носенето на хиджаб. Освен това братът на Инес беше толкова близък със семейство Махджуби, че известно време всичко изглеждаше наред.

Бяхме стигнали края на булеварда. Оттук започваха разрушените къщи. Последната постройка имаше червена врата.

– Там живеят Махджуби. Карим и Соня също живеят тук.

– А Инес не?

– Вече не – поклати глава Захра.

– Защо? Няма място ли?

– Не е това причината – отговори Захра. – Така или иначе ще я намериш ето там... – посочи ми тя няколко смокини, които растяха съвсем близо до водата и зад които, над готически преплетени корени на дърветата, се издигаше малък пристан.Там речните плъхове привързваха лодките си по времето, когато все още идваха всяка година, и сега я видях – лодката къща, ниско долу във водата, боядисана в черно и закотвена на закътано сред дърветата.

– В лодката? Там ли живее? – попитах.

– Временно. Лодката вече си беше тук.

Знам. Познавам тази лодка. Твърде тясна за двама възрастни, но би побрала жена с детето ѝ. Стига да не се нуждаят от много място и да нямат много вещи...

Надали Инес Бенчарки имаше подобен проблем, но все пак...

– Ами Дуа? – попитах.

– Повечето време ние се грижим за нея. Помага ни, като гледа Мая. Понякога спи при Инес, друг път не. Идва в нашата къща за ифтар.

– Защо в лодка?

– Чувства се в безопасност. Освен това никой не е потърсил лодката.

Това не ме изненадва. Собственикът ѝ не е идвал от четири години. Обаче защо Рижия е оставил лодката си тук, ако не е смятал да се връща?

Освен ако не е била за него, а за някой друг...

Някой друг?

Сама жена с дете. Нежеланието на Рижия да дойде тук с мен, макар да знам, че поддържа връзка с някои приятели в Ланскене. Неохотата на Жозефин да говори за бащата на сина си. Преди четири години Рижия още е бил тук. Пилу трябва да е бил на четири. Достатъчно голям, за да пътува може би. Достатъчно голям, че Жозефин да си помисли дали да не се премести нагоре по течението...

Дали Рижия я е помолил да замине с него? Дали тя е отказала? А той променил ли е намерението си? Докато е бил в Париж с мен, а тя е чакала в Ланскене, чакала го е да се върне при нея?

Толкова много въпроси без отговор. Толкова много съмнения. Толкова много страхове. Сезоните се редуват, любимите хора и приятелите се разпиляват като листа на вятъра. Майка ми никога не се задържаше с мъж повече от няколко седмици. Само децата ти остават верни, Виан, така казваше. Години наред и аз следвах тази максима. А после се появи Рижия и аз реших, че всяко правило има изключение.

Сега си помислих, че може би греша. Може би бях пристигнала, за да науча точно това.

– Добре ли си? – попита Захра.

– Да, благодаря – обърнах се към нея. – Кажи ми, Захра, защо започна да носиш никаб, след като майка ти и сестра ти не носят?

Очите ѝ се смутиха зад пребрадката.

– Заради Инес ли?

– Може би донякъде. Е, тя е тук. – Захра погледна към черната лодка. – Но не си мисли, че ще говори с теб.

Остави ме на дъжда в края на булевард "Де Маро". Небето беше притъмняло още повече – надали тази нощ щяхме изобщо да зърнем пълната луна. Чух как църковният часовник удари четири часа – тежко и умислено като въздуха. Погледнах към лодката на Рижия – притихнала, неподвижна, закотвена до брега на реката – и се замислих за Инес Бенчарки. Оми я беше оприличила на скорпион, който се опитва да премине реката. Само че в историята скорпионът се дави.

В този момент мобилният в джоба ми звънна. Погледнах екранчето, на което светеше номерът на онзи, който ме търсеше.

Разбира се. Кой друг?

Рижия.

Пета глава

Вторник, 24 август

Нищо не остава тайна за дълго. Поне не в Ланскене. Не съм излизал от къщи два дни, но хората вече започнаха да шушукат. Не мога да виня Жозефин, нито дори Пилу. Знам го. Започна тази сутрин, когато Шарл Леви намина отново, за да се оплаква за изчезналата си котка.

Открехнах вратата съвсем лекичко и му казах, че не се чувствам добре. Шарл Леви обаче не се отказа. Коленичи на прага и заговори през пощенския процеп с треперещ от овладените силни чувства глас:

– Става дума за Анриет Муасон, отче. Тя взема моя Ото в къщата си. Храни го, казва му Тати. Това не ви ли прилича на отвличане, на задържане без право или на нещо такова?

Отговорих му иззад вратата:

– Не смяташ ли, че приемаш нещата прекалено лично?

– Тази жена открадна котката ми, отче. Как иначе да го приемам?

Помъчих се да му обясня:

– Тя е самотна, това е. Може би ако поговориш с нея...

– Опитах! Отрича! Не била виждала котарака. Не го била виждала с дни, ама цялата ѝ къща мирише на риба...

Главата ме болеше. Спуканите ребра ме боляха. Не бях в настроение за това.

– Мосю Леви! – провикнах се през вратата. – Нали Бог ни учи да обичаме ближния си? Аз ли греша, или е имал предвид нас, да не се оплакваме до небесата от ближните си и да не прибягваме до крайно неубедителни извинения, понеже така предизвикваме раздор в общността? Нима Исус щеше да откаже на една самотна жена да взема котето от време на време?

Отвън настана мълчание. После от процепа се разнесе глас:

– Съжалявам, отче. Не помислих.

– Десет "Аве Марии".

– Добре, отче.

След това бързо плъзна слухът, че мосю кюрето приема изповеди през процепа на пощенската кутия. Следващият ми посетител беше Жил Дюмарен, уж за да помоли за дарение за църковния фонд за закупуване на цветя, но всъщност търсеше съвет относно майка си. След това дойде Анриет Муасон, за да изкупи греха, който бе извършила още като зародиш. След нея беше Гийом Дюплеси, за да ме попита имам ли нужда от нещо. След него се отби Жолин Дру, колкото да докладва на Каро, че се случва нещо странно. А накрая лично Каро, която презираше преструвките и ме обвини директно (през вратата), че крия нещо.

– Каро, вървете си, моля ви – казах, седнал на изтривалката.

– Не и докато не ми обясните какво става – отекна гласът на Каро. – Пиете ли? Това ли е?

– Не, разбира се.

– Тогава отворете вратата.

Понеже отказах да се подчиня, тя се върна същата вечер заедно с отец Анри. Зачудих се дали да не се престоря, че съм излязъл, но когато Каро застана пред прозореца и започна да наднича през капаците, ми стана ясно, че не възнамерява да се откаже.

Отворих вратата.

– Мили боже, Франсис!

Да, Анри. Знам как изглежда. Повечето рани са повърхностни, разбира се, но въпреки това гледката е впечатляваща. За кратко се забавлявах със слисаните им изражения. Само че на епископа му беше достатъчен и най-незначителният повод, за да ме отпрати, а сега май вече разполагаше с такъв. Разбира се, вината не беше моя, както твърди отец Анри (намеквайки тъкмо обратното), но нападението срещу мен доказва, че вече не се ползвам с доверие в Ланскене. За доброто на паството, както и в името на личната ми безопасност (по думите му), ме местели в друга енория. Уреждането на въпроса можело да отнеме седмица, но процедурата вече била задвижена. В градска енория, така подразбрал, където да подобря социалните си умения, да проповядвам пред по-широка аудитория и да опозная нуждите на мултирелигиозна общност.

Разбира се, нито за миг не може да ме заблуди. Знам, че ме наказват. Навярно епископът дори не знае колко. За него свещениците са еднакви, като пешки. Само че аз живея в Ланскене почти през целия си живот, затова ако ме отпрати, ще откъсне важна част от мен. Съзнавам, че невинаги съм бил толкова открит и покорен, колкото би трябвало. Вероятно съм се съпротивлявал на промените, не съм зачитал авторитети. Общуването ми с хората покрай реката може би невинаги е било сърдечно. Понякога проявявам нетърпение с паството си, а с магрибите – още по-голямо. С две думи, смятам Ланскене за свое лично феодално владение, измислям си правила в крачка, изпълнявам ролята на диктатор или на съдия. Въпреки това обаче да ме отпратят...

Започва да се стъмва. Чувам как навън Черният отан пищи победоносно, понесъл призива на мюезина над водата към мен.

Белият отан носи вихър,

Черният — лошите мисли.

И сега за пръв път се страхувам. Не, отче, отчаян съм. Вятърът, който духа толкова често, сега ме е стиснал за гърлото. Прогони речните плъхове, затвори магазина за шоколад на Виан. Мислех, че вятърът е на моя страна, че ще си стоя тук като канара, непоклатим и решителен...

Ала тази вечер вятърът е на прага ми. Вече не съм непоклатим. Никой не ме иска тук повече. Опасявам се, отче, че този път вятърът ще отвее мен.

Шеста глава

Вторник, 24 август

Гласът му звучеше смайващо близо, все едно е само на няколко метра. Сърцето ми неочаквано се наклони силно като вълна, помъкнала толкова много отломки, че всеки момент ще се пропука. Довери се на Рижия, наредих си разпалено. Точно в този момент ли трябваше да се обади, за да ми вдъхне увереност – толкова любопитно и типично за него.

Побързах да се подслоня до една от старите работилници за кожа.

– Рижия! Къде се губиш? – попитах. – Толкова съобщения ти оставих...

– Изгубих си телефона – направо го чух как свива рамене.

– Нещо важно ли?

Едва не се изсмях. Какво можех да кажа? Как да споделя с него мислите си, страховете си, растящото си убеждение, че ме е излъгал, че цели четири години ме е оставил да вярвам, че можем да бъдем семейство...

– Виан? – звучеше предпазливо. Напомних си, че той винаги звучи предпазливо по телефона. Искаше ми се да виждам очите му. Още по-добре щеше да е да виждам цветовете му.

– Говорих с Жозефин – казах. – Тя има син. Не съм знаела.

Отсреща се захлопнаха кепенците на мълчанието.

– Рижия? Защо не ми каза?

– Обещах ѝ да не ти казвам.

От неговата уста звучи толкова просто. Но въпреки това зад паравана от думи се гърчат хиляди сенки.

– Значи... познаваш ли бащата на момчето?

– Обещах да не ти казвам.

Обещах. За Рижия това е предостатъчно. За него миналото няма значение. Дори аз знам съвсем смътно откъде е, какъв е. Той не говори за миналото. Може дори да го е забравил. Това е едно от нещата, които обичам у него – отказът му да допусне миналото да го владее, но пък и точно това го прави опасен. Човек без минало е като човек без сянка.

– Ти ли си оставил лодката си тук? – попитах.

– Да. Дадох я на Жозефин.

Отново категоричното мълчание, като че ли помежду ни се бе спуснала преграда.

– Дал си я на Жозефин? Защо?

– Искаше да се махне – каза Рижия предпазливо и с равен глас. – Тя искаше да попътува по реката, да види свят. Бях ѝ задължен за всичко, което направи – че ме приюти през зимата, намери ми работа, готвеше ми. Затова ѝ дадох лодката. Реших, че повече няма да ми трябва.

Вече виждах всичко в съзнанието си, ясно като гадаене на шоколад. И най-лошото беше, че съм го знаела още от самото начало някъде дълбоко в сърцето си, в тайното кътче, където майка ми нашепваше: Значи си мислела да се установиш на едно място? Да не смяташ, че не съм опитвала? Хора като нас не го правят, Виан. Сянката ни е прекалено дълга. Опитваме се да съхраним малкото радост и светлина, които имаме, но накрая всичко се изгубва.

– Кога се връщаш? – попита той.

– Още не съм сигурна. Първо трябва да свърша нещо.

– Какво?

Звучеше толкова близо. Представях си го как седи на палубата на слънце, може би с бира отстрани, а зад гърба му Сена е като ивица от плаж и силуетът на "Пон дез Ар" се очертава на фона на лятното небе. Представих си го съвсем ясно, като в кристален сън. Само че както в много други свои сънища се почувствах откъсната от сцената, отдалечавах се неконтролируемо и потъвах назад в мрака.

– Мисля, че трябва да си дойдеш у дома – заяви Рижия. –Каза, че няма да те има само няколко дни.

– Знам. Няма да се бавя. Но трябва...

– ...да свършиш нещо, знам. Но Виан... винаги ще има нещо. А после ще се появява нещо ново. Така е в онова проклето село. И неусетно ще се окаже, че си останала шест месеца и вече избираш плат за завеси.

– Това е нелепо. Ще остана само още няколко дни. –Спомних си за продуктите, които бях поръчала на Ги по телефона. – Е, да кажем, седмица – добавих. – Освен това, ако ти липсвам, може да дойдеш.

Пауза.

– Знаеш, че не мога.

– Защо?

Още една пауза, по-дълга. Долових безсилието му.

– Защо не ми се довериш? – попита най-накрая. – Защо никога не е простичко?

Защото не е простичко, Рижия. Защото колкото и далеч да стоиш, накрая реката те довежда у дома. И понеже виждам повече, отколкото искам да виждам, дори когато бих предпочела да съм сляпа...

– Заради Жозефин ли е всичко? Не ми ли вярваш?

– Не знам.

Отново същото мълчание като параван, по който подскачат сенки. После той каза:

– Добре, Виан, само дано да си струва.

И в ухото ми остана единствено морският прибой, все едно го чувах в раковина... Поклатих глава. Лицето ми беше мокро. Пръстите ми бяха изтръпнали от студ. Сама съм си виновна, казах си. Не трябваше да призовавам вятъра онзи ден. Изглежда толкова безобиден, нали, толкова естествен и непресторен? Вятърът обаче може да се промени във всеки момент, а дреболиите, които строим за себе си, се оказват пометени пред него.

Дали Арманд беше усетила, че се задава? Дали се беше досетила за Рижия и Жозефин? Знаеше ли, че нейното писмо бомба щеше да взриви живота ми с Рижия? Явно така става, когато отвориш писмо от мъртвец. Много по-добре е никога да не поглеждаш назад и като Рижия да не хвърляш сянка.

Но вече е твърде късно за това. Вероятно и Арманд го е знаела. Защо се върнах в Ланскене? Защо трябва да се изправя пред Жената в черно? По същата причина, по която скорпионът ужилва бивола, съзнавайки, че така и двамата ще умрат. Защото ние нямаме избор – тя и аз. Защото сме свързани.

Дъждът престана, но вятърът беше набрал страховитата сила, с която дърпа телефонните кабели и пищи пронизително. Така Черният отан получава глас – а може би изпраща и послание. Какво си мислеше, че ще се случи, Виан? Да не си въобразяваше, че ще те оставя да си отидеш? Че ще допусна да принадлежиш на друг?

Слязох от булевард "Де Маро" и се отправих към стария пристан. Натам, където беше закотвена черната лодка, заобиколена от дърветата с оголени коренища. Беше заслонена до брега на реката, но само на няколко метра от нея Тан се бе превърнала в буен и непокорен звяр, гладката ѝ повърхност беше осеяна с отломки, със смъртоносни струпвания на клони и загнила органична материя, преплетени с кабели и жици. Би било повече от неразумно човек да плува тук, дори плитчините са опасни. Ако Алиса беше скочила от моста снощи, а не преди шест дни, нямаше да оживее – нито пък Рейно. Приближих се още мъничко и се провикнах:

– Инес Бенчарки?

Знаех, че си е у дома. усещах очите ѝ. Направих още крачка напред. Вятърът метна косата върху лицето ми като камшик, земята под краката ми беше подгизнала.

– Инес?

Представях си я как ме наблюдава скришом с котешките си подозрителни очи. Искаше ми се да ѝ бях донесла някакъв подарък, но прасковите почти бяха свършили, пък и нямах представа кой подход би дал резултат с нея. Под многобройните си покривала Инес крие много различни лица: според Оми е скорпион, според Захра е приятелка, според стария Махджуби е подмолна, според Алиса е страховита...

А каква е за Карим?

Отново се провикнах. Този път ми се стори, че чух раздвижване във вътрешността на лодката. Вратичката на кухнята се отвори. Появи се жена с никаб.

– Какво искате? – Гласът ѝ беше нисък и със съвсем лек акцент, но въпреки това в него имаше нещо неблагозвучно, като музика, изсвирена в неправилната тоналност.

– Здравейте, аз съм Виан Роше – представих се и протегнах ръка.

Тя не помръдна. Очите ѝ над квадратното парче плат бяха безизразни като копчета. Започнах да говоря каквото си бях наумила: че някога съм имала магазин за шоколад, че съм отседнала в Ле Маро, че искам да помогна на нея и на Дуа.

Инес слушаше, без да продума. Застанала на ниската палуба, сякаш бе стъпила върху водата. Зад нея от Тан се надигна фонтан от пръски. Жената приличаше на привидение или на вещица.

– Знам коя сте – каза накрая. – Вие сте приятелка на свещеника Рейно.

Усмихнах се.

– С него имаме дълга история. Но невинаги сме били приятели. Всъщност някога той се опита да ме изгони от града.

Очите ѝ не издаваха никакво чувство. Ръцете ѝ с черни ръкавици висяха отпуснати покрай тялото. Стъпалата ѝ също бяха скрити под черната абая – всъщност ако не бяха тези безизразни очи, Инес щеше да бъде зрителна измама, а под никаба ѝ сякаш имаше само въздух.

– Някои хора смятат, че той е запалил пожара, но не е вярно – уверих я. – Рейно е свестен човек въпреки недостатъците си. Не е нито подлец, нито страхливец. А човекът, причинил пожара, е и двете. Сега стоварват цялата вина върху него...

– Затова ли дойдохте? За да го защитавате?

– Реших, че се нуждаете от помощ.

– Благодаря, но не се нуждая – заяви с равен глас.

– Живеете на лодка.

– И какво? – възрази Инес Бенчарки. – Да не мислите, че е трудно да живееш на лодка? Повярвайте ми, преживявала съм много по-лоши неща. В тази страна е лесно в сравнение с моята. Лесно, благо, лениво.

Беше извисила презрително глас и бе присвила очи над воала. Най-сетне виждах цветовете ѝ, искряха на мътната светлина и сякаш обточваха обикновената ѝ черна абая в сребристо като лъскаво моаре. Инстинктивно се пресегнах към мислите ѝ и шепата ми се напълни. Кошница с алени ягоди, два жълти чехъла, гривна от черни нефритени мъниста, женско лице в огледалото. И коприни, бродирани и пъстри коприни, воал като мъглява паяжина, осеян с кристали шифон, бяла сватбена рокля, златисто минзухарено, черничево пурпурно, гористо зелено...

Толкова много цветове, смайващо. Без тях може би никога нямаше да се досетя, че с Карим са роднини, но издраскаш ли повърхността, и ето ги – багрите, които не можеш да скриеш.

Тя потръпна. Сякаш я бях докоснала по забранен и интимен начин. Очите ѝ се разшириха възмутено и видях и техния цвят – много тъмнозелено, почти черно, в което бе разтворена капка златно.

– Престанете! – нареди тя.

Протегнах ръка.

– Всичко е наред, Инес. Разбирам.

Тя се засмя – звънлив и нехармоничен звук.

– Така ли смятате? Че разбирате? Понеже виждате малко повече от всички тези слепи хора?

– Има причина да дойда тук. Получих писмо от една мъртва жена. В него пишеше, че съм нужна тук. А после ви видях...

– И си помислихте... какво? Горката потисната мюсюлманка с никаб, жертва на куффар[17]? Горката наплашена вдовица, тя ще приеме охотно всяко предложение – колкото и да е снизходително – за приятелство или... за шоколад. Да, знам всичко за вас, Виан – продължи тя, забелязала изненадата ми. – Знам как сте пристигнали тук преди осем години и сте омагьосали всички да ви обикнат – да, дори противния свещеник. Да не мислите, че не съм чула всичко? Смятате ли, че Карим не ми е казал? Онази жена от кафенето, тя постоянно говори за вас. Също и старецът с кучето, пекарят Поату и цветарят Нарсис. Представят ви като ангел, слязъл от джаннат[18] да ни спаси. А сега Фатима ал-Джерба и свекърва ѝ също се хванаха – о, колко харесват онази жена с шоколада, която си въобразява, че понеже е била в Танжер, разбира културата ни...

Слушах я мълчаливо, стъписана от дълбочината на презрението ѝ. Каквото и да бях очаквала от първата ни среща, не беше това – този порой, това отровно излияние. Скорпион, така бе казала Оми. И сега аз се давех, а най-лошото бе, че сама си бях виновна. Биволът от онзи разказ също е жертва на собствената си природа като скорпиона. А нима част от мен не искаше да бъде ужилена, за да докажа онова, което винаги тайно съм знаела? Че няма нищо трайно, че вълшебството може и да не успее, че всичко, за което се стараем, както и обичта, накрая се натъква на същата гола стена...

Това ли беше урокът, който бях дошла да науча? Затова ли се бях върнала в Ланскене?

– Знам, че криете Алиса – заяви жената.

Потръпнах, внезапно ме прониза студ.

– Да не мислите, че не чувам? Че не виждам? Въобразявате си, че понеже нося никаб, не обръщам внимание на нещата като вас? Да не смятате, че понеже вие не можете да ме видите, аз не забелязвам всичко?

– Това няма нищо общо с никаба – възразих. – И не крия Алиса. Тя живее при мен по свое желание, докато не реши какво иска да прави.

Инес издаде остър гърлен звук.

– И сигурно се залъгвате, че помагате.

– Все някой трябва да помогне. Тя се е опитала да се самоубие.

Жената прикова върху мен зелено-златистите си очи. Под абаята тя е грациозна, уравновесена и изопната като танцьорка. Съдейки по красивите ѝ очи, съм сигурна, че е поразителна.

– Разсъждавате детински – отсече Инес. – Детето вижда как птиченце пада от гнездото. Вдига го и го отнася в дома си. След това ще се случи едно от следните две неща: или птичето веднага ще умре, или ще оцелее за ден-два и детето ще го върне обратно при семейството му. Обаче то ще мирише на хора и близките му ще го отхвърлят. Птичето ще умре от глад или ще го убие котка, или другите птици ще го изкълват до смърт. Ако детето има късмет, никога няма да разбере.

Усетих, че се изчервявам.

– Не е същото. Алиса не е малко птиченце.

– Нима? – възкликна Инес. – Сега да не ми кажете, че е спазвала постите и не си е отрязала косата?

– Мая ли ви каза?

– Не е нужно някакво дете да ми казва. Защо си въобразявате, че само вие виждате разни неща?

Замислих се над думите на Алиса: че Инес Бенчарки е амар, зъл дух в човешко тяло, изпратен да покварява невинните. И преди бях чувала същото обвинение – неведнъж –по време на своите странствания. Хората с прозрение – хора като нас – често са смятани за зловещи същества. Майка ми наричаше себе си вещица. Тя правеше така, аз – никога. Тази дума е вече претоварена с история и предразсъдъци. Хората, които твърдят, че думите нямат сила, не знаят нищо за природата на словото. Думите, когато са на място, свалят режими, превръщат любовта в омраза, поставят основите на религия и дори разпалват войни. Думите са пастирите на лъжите, те повеждат най-достойните от нас на заколение.

– Майка ми беше вещица – казах.

Тя се засмя и призна:

– Трябваше да се досетя.

С тези думи се обърна и отново влезе вътре – следвана от вихъра от цветове, които бях зърнала, като спиралата от жилки в мрамора, – после вратата се затвори зад гърба ѝ и аз останах на брега на Тан, черният вятър пищеше между жиците, а дъждът отново рукна.

Седма глава

Вторник, 24 август

Беше полунощ и дъждът спря. Небето е облачно ахатово. Августовското пълнолуние – онова, което според фолклора, отче, причинява всичките ни проблеми – е цялото в дрипи, като просяк на нощния хоризонт. Не мога да спя. Пръстите ме болят. Съзнанието ми е сковано и не намира покой. Вече усещам утрешния ден като лавина, която всеки момент ще се отприщи: телефонните обаждания, посетителите, едва крепящата се неизбежност на живота, която ей сега ще се катурне.

Навън вятърът е безмилостен. Дърпа ме като нетърпеливо дете. Удивително е колко малко вещи имам – къщата е на църквата, както и цялата мебелировка, повечето книги и картините. Една платнена раничка със скъсана каишка – която си занесох в семинарията преди повече години, отколкото ми се иска да си припомням, – като нищо ще побере всичките ми принадлежности. Освен свещеническите си одежди, които, естествено, ще оставя тук, какво друго имам? Няколко ризи, чифт джинси, три фланелки, чорапи и бельо. Дебел ръчно плетен пуловер, който обличам през зимата, когато е студено. Шал. Шапка. Четка за зъби. Гребен. Книгата на свети Августин, която ти ми даде, когато бях още момче. Часовника на баща ми. Твоята броеница със зелените стъклени зърна – евтина, но много си я обичам. Кафяв плик със снимки и документи. Малко пари. Немного. Четирийсет и пет години, спретнато побрани в една раничка.

Защо го направих, отче? Нелепо е. Никъде няма да ходя. Първо, нямам къде да отида. Посред нощ е и вали. Но въпреки това се виждам как излизам с раница на рамо. Оставям ключа на входната врата, затварям портата след себе си. Тръгвам по пустата улица по сако и спортни обувки и усещам небето над главата си. Небето сигурно е различно за човек, който няма дом. Пътят сигурно също е различен. Някак по-корав под стъпалата. Обувките ми са разтъпкани и удобни. Мога да ходя с часове, преди да се наложи да се замисля какво да правя след това.

Отче, звучи толкова примамливо. Да знам, че всяка стъпка ме отвежда все по-далеч от отец Анри Льометър. Да нямам отговорности, единственият ми избор ще бъде къде да спя, какво да ям, дали да завия наляво или надясно. Ще изоставя всички желания и ще си предложа приумиците на света.

Приумици ли?

Ами да, отче. Разбира се, знам, че Бог има промисъл. Но през последните години ми е все по-трудно да повярвам, че промисълът му се осъществява гладко, както е очаквал. Колкото повече се замислям, толкова повече Бог ми заприличва на притеснен бюрократ, който иска да помогне, обаче е спънат от бумащината и от всякакви комисии. Ако изобщо ни вижда, отче, то е иззад бюро, върху което има камари сметки и започнати дела. Затова той има свещеници, които да му вършат работата, и епископи, които да ги надзирават. По тази причина не му се сърдя. Но така става, ако носиш твърде много дини под една мишница. Изпускаш някои.

Вятърът проясни мислите ми. Историята изобилства от истории за хора, изоставили обичайния живот, за да поемат на път.

Моят съименник, свети Франциск, е един от тях. Може да отида в Асизи.

Явно съм дремнал малко, отче. Събудих се скован. Раничката ми беше подпряна на входната врата. Все още сънен, отначало не помнех, че съм я оставил там. После си спомних и се уплаших. Увереността от последните няколко часа се стопи с наближаването на утрото. Обикновено сутрин най-напред отивам в пекарната на Поату за кроасани или за кифла с шоколад. Днес не го направих. Не исках Поату да ме обсъжда из цялото село, освен това едно отиване в хлебарницата на този етап ще е равносилно на изкушение да остана, а аз вече бях решил да замина.

Сварих си кафе и си препекох стар хляб. Миришеше по-приятно, отколкото беше на вкус, но беше достатъчно, за да ми напомни колко съм гладен. Вече не издържам на глад като преди, отче. Трудно спазвам Великите пости. Помислих си, че ако замина, ще трябва да свикна с глада. Свети Франциск е ял корени и плодове, разбира се. Явно са го засищали. Но на мен ще ми е трудно без кроасан на закуска.

Вдигнах поглед към небето. Още беше тъмно. Имаше повече от час преди зазоряване. Не исках да ме виждат как заминавам, особено хората от Ле Маро, когато стават за сутрешната си молитва. Знаех, че трябва да мина оттам, ако ще вървя покрай реката. Така беше най-разумно, поне докато се отдалеча достатъчно, за да престана да срещам познати. Пълно прекъсване, казах си, без обяснения, без сбогуване. Дори с Виан или с Жозефин...

Особено с Жозефин.

Доядох си закуската. Време беше да тръгвам. Измих съдовете в мивката. Полях цветята. Свалих чаршафите от леглото, пъхнах ги в пералнята и заредих на средно дълъг цикъл. Обух си ботушите и облякох дъждобрана. Метнах раницата на рамо на единствената ѝ здрава каишка. Угасих лампите.

– Довиждане – казах.

И излязох навън в мрака.

Първа глава

Сряда, 25 август

Движех се по страничните улички на Ле Маро. Бях забравил колко рано стават тези хора. Целият булевард вече светеше – топли и цветни квадрати от светлина в жълто, червено, синьо и зелено. Значи това е усещането да си аутсайдер, помислих си. Стана ми някак приятно. Мисълта беше почти романтична. Може би да си аутсайдер означава просто да умееш да гледаш на нещата отвън. Погледнах си часовника. Шест часът. Скоро щеше да се обади мюезинът. Смятах дотогава вече да съм напуснал Ле Маро. Исках да избегна булеварда и спортната зала, затова поех по една от пресечките, които водеха към стария пристан. Там по време на речните плъхове често закотвяха лодки, но днес вече никой не го използва. Покрай реката има пътека, от която някога са теглели шлеповете срещу течението. Знаех, че ако вървя по нея, ще стигна до Пон льо Саол, откъдето можех да взема автобус до Ажен, а оттам...

За Париж? Лондон? Рим?

Многобройни магистрали, които щяха да ме отвеждат все по-надалеч от къщи, плъзнали като паяжина към всеки ъгъл на картата...

Постарах се да не се замислям много-много за това какво ще правя. Стъпка по стъпка, казах си. Единия крак след другия. Забелязах, че реката отново е придошла. Ако продължава така, щеше да прелее и да наводни булевард "Де Маро". Кварталчето беше привикнало с наводненията, разбира се, а крайречните къщи са построени така, че да посрещат покачването и спадането на нивото на Тан. Обаче къщите са стари, дървото е изсветляло, изкорубено и разкривено с времето, на места е подсилено с метални подпори, загнили и ръждясали.

След всяка изминала година гибелта на къщите наближава. Възстановяването им би струвало цяло състояние. Някой ден, може би през зимата, подпорите няма да издържат, и редицата разкривени сгради по булевард "Де Маро" ще рухне в Тан, постройките ще се сблъскат една с друга, набирайки инерция като поредица смъртоносни плочки домино, и ще оставят подире си само купчини дърво и натрошена мазилка.

Толкова лошо ли ще е?

Така или иначе, отче, не е моя грижа. Приключих с Ланскене. Реших какво трябва да направя. Ще оставя реката да реши останалото.

В този момент забелязах къщата лодка, закотвена на пристана. Далеч от най-силното течение, сгушена до речния бряг, все едно спеше в извивката на лакътя му. Речни цигани? Няма начин. Минало им беше времето. Обаче от комина се виеше дим – дим или пара, не бях сигурен. Прозорецът светеше. Някой си беше у дома.

Инстинктивно се приближих към дърветата. Няколко се издигат като преграда между реката и края на булеварда, а аз не исках никой да ме вижда. Който и да живееше в лодката, това вече не ме интересуваше. Щях да стигна до крайречната пътека по друг път.

Но когато застанах зад дърветата, видях как към мен се приближава фигура. Слабичка фигура в черно от глава до пети и със забулено лице. Сигурно си мислите, че няма как да разпознаеш чертите, но аз разбрах коя е по походката. Беше Соня Бенчарки.

Сигурно беше тичала. Едва не налетя отгоре ми, докато приближавах. Чувах дишането ѝ, накъсано и ускорено, а очите ѝ над покривалото бяха ококорени от учудване и тревога. Уплаших се да не се разпищи.

– Всичко е наред, Соня. Аз съм, Франсис Рейно.

Всъщност така само засилих тревогата ѝ и тя нададе тих задавен писък.

– Просто се разхождам – обясних. – Не исках да те плаша.

Естествено, това не обясняваше раницата, която бях нарамил. В момента обаче съвсем не исках да привличам внимание. Какво изобщо търсеше Соня тук? Край реката сама по това време?

– Соня, нещо не е наред ли? – попитах.

От гърлото ѝ се надигна някакъв звук.

– Моля те, не мога да те оставя в такова състояние. Баща ти знае ли къде си?

– Не – шепнешком отвърна тя.

Замислих се за Алиса. Не беше честно. Исках само да замина.

Отче, помислих си, защо ме затрудняваш така? Колко пречки ще постави по пътя ми Господ?

Не съм отговорен за нея. Не съм отговорен за Алиса. Не съм отговорен за Инес Бенчарки. Всичко лошо, което ми се случи през изминалите няколко седмици, е заради намесата ми в дела, за които не съм отговорен. Е, сега слагам точка, помислих си. Ле Маро си има свещеник. Той да се оправя с паството си.

И тогава усетих мириса на петрол. Боже, все едно се беше къпала в петрол!

– Какво правиш тук? – попитах по-остро, отколкото възнамерявах. – Защо миришеш на бензин? Смяташе да се подпалиш ли?

– Вие не разбирате – разхлипа се тя.

– Отиваме при баща ти – стиснах я за китката. – Той ще реши какво да прави.

– Не, не – заклати глава тя толкова оживено, че цялото ѝ тяло се разтресе. Тубата с петрол, която криеше под дрехата си, падна на земята.

Безсилието, което ме измъчваше през последните няколко седмици, достигна взривоопасна точка. Гневът ме направи безмилостен. Знам, отче, и не се гордея с това.

– Какво ви става бе, хора? Първо сестра ти, сега ти! Луда ли си? Да умреш ли искаш? Наистина ли вярваш, че ако умреш по време на Рамазан, Бог ще те пусне безпрепятствено в рая?

Тя ме гледаше с празен поглед.

– Не искам да умирам.

– Какво тогава?

Отговори едва чуто.

– Тогава какво? – повиших тон и тя се стресна.

– Исках Инес да се махне.

Пак тази жена.

– Коя е тя, по дяволите? И как изобщо успя да зарази целия Ле Маро с тази лудост? – Замълчах. – Чакай малко. Как точно смяташе да я накараш да се махне? – Посочих тубата с бензин. – Соня, какво се канеше да подпалиш?

Мили боже! Схванах. Все едно някой ме удари няколко пъти по главата. Къщата лодка. Тубата с бензин. Соня. Училището. Графитите на арабски. Уличница. Събитието, което срути моя свят, което ме превърна в аутсайдер и в Ланскене, и в Ле Маро, което ми струваше репутацията, гордостта...

– Ти ли предизвика пожара? – попитах. – Защо?

– Исках тя да си тръгне – отговори Соня. Думите ѝ прозвучаха така, сякаш някой кове пирони в дърво. – Исках тя да си тръгне завинаги. Да се върне, откъдето е дошла. Не трябваше да остава. Дойде само за сватбата. Ако тя си тръгне, Карим ще е само мой, както и би трябвало. Но докато тя е тук...

– Можеше да убиеш някого – казах. – Инес или дъщеря ѝ, или някой от другите хора, които се притекоха на помощ...

– Внимавах – поклати глава тя. – Запалих огъня пред къщата. Пожарната стълба е отзад. И хвърлих камъни по прозорците, за да ги събудя.

За миг останах безмълвен. Значи Соня се беше опитала да запали училището – Соня, която винаги съм харесвал, която играеше с момчетата на площада и пиеше газирани напитки в кафенето на Жозефин...

– Имаш ли представа каква вреда причини? Знаеш ли, че всички обвиняват мен?

– Съжалявам за това.

– И това те извинява? – Гневът ме правеше невъздържан. Гласът ми плисна в тишината като огън. – Подпалвачество, опит за убийство и лъжи?

Колкото и да е чудно, тя не се разплака. Очаквах да го направи, отче, но тя само заяви тихичко и категорично като преди:

– Бременна съм в четвъртия месец, отче. Ако той се разведе с мен сега, ще остана сама. Нищо няма да получа. Той може да остане тук или да се върне в Мароко, ако иска. Нямам никакви права. Разбирате ли?

– Защо ще се развежда с теб? – попитах.

– Ще го направи, ако узнае за пожара. Вече ви казах. Той боготвори Инес. И не очаквам помощ от баща си. Той обича Карим като син. Майка ми... тя го мисли за ангел, дошъл от джаннат да ни спаси всички. А Инес...

Соня извърна очи. Мюезинът започна да призовава за молитва. Всъщност, ако се абстрахираш от всичко, напевът е доста мелодичен. Коминът на старата работилница за щавене на кожа осигурява добър отзвук на призива към правоверните. Хая ла–с–саллах. Хая ла–с–саллах. След малко улиците отново ще се напълнят с хора. И край с тайното ми заминаване.

– Той ходи при нея нощем – рече Соня. – Чувам го как става от леглото. Когато се връща, мирише на нейния парфюм и на нея. Знам, че е тя. Усещам я. Виждам я и я усещам навсякъде, но думичка не мога да кажа. Омагьосала го е. Той е под властта ѝ. И двамата сме.

Това е нелепо, отче, помислих си. Вече не съм свещеник, а ето че отново приемам изповед.

– Вещици не съществуват – отсякох. – Говори ли с Карим?

–Не.

– Защо?

– Опитах, но той само се ядосва. А родителите ми се карат, че не проявявам покорство. Трябвало повече да приличам на Инес, да се държа скромно и почтително.

– А дядо ти? Опита ли да се довериш на него?

За пръв път в очите ѝ заискри усмивка.

– Милият джиддо. Той обаче вече не живее с нас, затова не го виждам често. С татко се скараха и баща ми смята, че дядо ми влияе зле. На дядо пък не му харесва, че татко е заел мястото му в джамията. Сега живее у семейство Ал-Джерба, семейството на чичо Исмаил. Казват, че е болен. Че ще умре.

– Съжалявам. — И наистина съжалявах. Мохамед Махджуби е тук от години. Въпреки недоразуменията помежду ни винаги съм го смятал за честен човек. Ако умре, в общността му ще зейне празнина. Иска ми се същото да важеше и за мен.

– Прибирай се вкъщи и се преоблечи. Цялата вониш на бензин.

Тя ме погледна неуверено и попита:

– Нали няма да кажете на Карим или на баща ми?

– Не, ако оставиш Инес на мира. Каквото и да става помежду ви, трябва да го разрешите почтено. Което ще рече открито, с думи, а не с такива опасни лудории.

– Обещавате ли да не му казвате?

– Ако веднага престанеш с глупостите.

– Добре – въздъхна тя.

– И да кажеш два пъти "Аве Мария".

Тя ме погледна изненадано.

– Шегувам се.

Май трябва да си свещеник, за да схванеш хумора, отче. Обаче тя се усмихна с очи. Това ми харесва.

– Джазак Аллах, отче – отвърна Соня и тихо се отдалечи.

Втора глава

Сряда, 25 август

Цяла нощ се мятах от сън в сън и се събудих на зазоряване от затварянето на входната врата. Седнах на канапето, на което спях, и през стъклото мярнах сянка – фигура с черна дреха и скрито зад шал лице.

– Алиса?

Светнах лампите. Тя стоеше до вратата и под стегнато увития шал се показваха само очите ѝ. Но не беше Алиса. Вече виждах, че фигурата е много по-слаба и е облечена не с абая, а с черно палто, което ѝ бе твърде голямо.

– Дуа?

Тя се обърна и ме погледна. Дребното ѝ безизразно лице беше пребледняло. Гласът ѝ прозвуча необикновено зряло.

– Трябва да говоря с Алиса.

Станах и наметнах халата си.

– Разбира се. Случило ли се е нещо?

Тя ме изгледа. Така ме гледаше и Анук на девет, когато изтърсвах нещо особено тъпо според нея.

– Ще я повикам – казах.

Дуа ме последва до малката спалня на Алиса, която вече беше будна и съзерцаваше дъжда през прозореца. Скокна на крака, когато видя Дуа. Последва бърз разговор на арабски, от който не схванах на практика нищо освен думата джиддо – дядо – и общото усещане за нещо спешно. Алиса слушаше внимателно и от време на време вмъкваше въпрос или коментар. После заяви:

– Трябва да вървя.

– Какво се е случило?

– Джиддо. Болен е. Иска да ме види.

Сега си спомних: Фатима спомена, че старият Махджуби е болен. В бързината да намеря Инес не бях обърнала внимание на думите ѝ. Припомних си и за някакъв спор между него и Саид – или пък беше с Инес? – и че старият Махджуби се пренесъл за известно време при семейство Ал-Джерба. Замислих се за единствения случай, когато имах възможност да говоря с него. Допадна ми закачливото му изражение и палавото му чувство за хумор. Каквато и да бе болестта му, трябва да го бе връхлетяла много бързо.

– Какво му е?

– Никой не знае – сви рамене тя. – Той не казва. Отказва да го прегледа лекар. Дори не иска да яде. Само чете книги или спи по цял ден. Иска да ме види. Трябва да отида. – Тя се поколеба. – Ще дойдеш ли с мен? Моля те!

– Разбира се – усмихнах се. – Само да се облека.

Тръгнахме пет минути по-късно под ленивия и неспирен порой. Алиса отново беше сложила хиджаба си и под гънките на плата лицето ѝ изглеждаше малко и ъгловато. Сега в Ле Маро още по-силно мирише на море по време на отлив – леко солен мирис, който ми напомняше за пристанища, за пътешествия и за плажове по изгрев-слънце, със следи от стъпки по черната кал и деца, които копаят за мидички. Тази нощ река Тан беше излязла от коритото си и беше наводнила края на булеварда. Образувало се беше нещо като плитко езеро, в което джамията с бялото си минаре се отразяваше като мираж. Още малко, казах си, и къщите на улицата ще се наводнят от мазетата нагоре, водата ще прелее от канавките и водосточните тръби и ще напълни постройките една по една.

Фатима не каза нищо, когато трите пристигнахме. Само ни махна да влизаме, прибра дрехите и обувките ни и ни въведе в предната стая. Захра и Оми вече бяха там, облечени за джамията, седнали на възглавнички, играеха на нещо, което приличаше на дама, но не беше. Мая беше в кухнята с майка си, но се показа, когато ни чу. Никой не се изненада от моето присъствие.

– Много ли е зле? – попита Алиса.

Оми поклати глава.

– Кой знае? Дойде при нас преди пет дни. Предпочитал да живее тук. Но оттогава почти не говори, не яде и дори не стъпва в джамията. Само седи и чете онази негова книга или гледа през прозореца. Сякаш е оставил всякаква надежда, откакто Саид зае мястото му. Но ако ти поговориш с него, може би... – вдигна рамене тя. – Иншаллах. Струва си да опитаме.

Алиса помълча, явно съсредоточено обмисляше нещо.

– Някой друг знае ли, че съм тук? – попита.

Фатима положи длан върху нейната.

– Повярвай ми, не сме казали на никого. Но нищо не остава тайна за дълго. Хората говорят. Досещат се.

– Някой друг да е идвал? – попита Алиса. – Соня? Баща ми? Карим?

– Не. Саид заяви, че няма да угажда на стареца. Никой не трябвало да го посещава, докато не се съгласял да се прибере у дома. – Фатима въздъхна и поклати глава. – И двамата са упорити като стари мулета. Никой не отстъпва. В момента Медхи е със стареца. Сигурна съм, че ще се радва да ви види и двете.

Тя ни поведе по тесните стълби. Стаята на стария Махджуби е на тавана, в задната част на къщата, и гледа към реката. Светлината влиза през едно-единствено триъгълно прозорче, дървените корнизи са ниски и стари, изсветлели и проядени от дървояди. Старият Махджуби седеше, заметнал карирано вълнено одеяло върху коленете си. Лицето му беше бледо и хлътнало. До него на нощното шкафче се мъдреше третият том на "Клетниците" с пъхнат някъде по средата разделител. Прав до стареца стоеше вероятно съпругът на Фатима, Медхи, с прошарена коса, малко коремче и весело лице, което сега беше тревожно смръщено. Аз останах на прага. Алиса влезе и прегърна дядо си. Заговори му на арабски – напрегнато, с накъсани изречения, тихо. Не разбирах нищо, естествено, но лицето на стареца се пооживи от думите ѝ и за мъничко отново се появи човекът, с когото бях говорила само преди няколко дни.

– Алиса! – суховато възкликна той. Извърна бавно поглед към мен. – И мадам Роше, нали така? Жената, която носи праскови за Рамазан.

– Приятелите ми казват Виан.

– Много сме ти задължени – вдигна ръка старецът. Странно изискан жест, сякаш бе възрастен крал, който изразяваше благоразположението си. – За нашата малка Алиса.

– Нищо не ми дължите – уверих го с усмивка. – Всъщност заслугата е изцяло на мосю кюрето.

– Така научих и аз – кимна той. – Надявам се да му предадете благодарностите ни.

Алиса коленичи на килимчето до стола на стареца. Ръката му, жълтеникава и разкривена като плавей, кацна върху главата на момичето. Той каза нещо нежно на арабски, в което долових само думата зина.

Алиса тихичко се разплака.

– Не искам да умираш, джиддо. Трябва да те прегледа лекар.

Старият Махджуби поклати глава.

– Няма да умра, обещавам ти. Поне не и преди да дочета тази книга. А не забравяй, че тя е дебела и е на френски, шрифтът е дребен и очите ми не виждат като преди...

– Не се шегувай, джиддо. Трябва повече да се грижиш за себе си. Хапни нещо. Прегледай се. Много хора тук се нуждаят от теб.

– Така ли? – въздъхна старият Махджуби.

– Разбира се – уверих го. – Някои от тях може и да не си го признават, но хората, които отказват помощта ти, най-често са онези, които се нуждаят от нея най-много.

Старческите очи като че ли грейнаха от думите ми.

– Говориш за сина ми Саид.

Свих рамене.

– Смяташ ли, че го бива достатъчно, за да заеме мястото ти без напътствия! Ако по пладне той твърди, че е посред нощ, ти ще му кажеш ли: "Я виж, звезди"? – цитирах една мароканска поговорка.

Старецът ме изгледа уважително.

– Мадам, мисля, че повече ми харесваше, когато носехте праскови.

Цитирах още една поговорка:

– Едно кимване е достатъчно за мъдрия. Глупакът може би се нуждае от ритник по...

Той се разсмя хрипливо.

– Много поговорки знаете, мадам. А чували ли сте тази: "Умната жена може да каже много, но по-често си мълчи".

– Не съм твърдяла, че съм умна – отговорих. – Аз само правя шоколад.

Тогава той се вгледа в мен и очите му заискриха насред мрежата от бръчки.

– Сънувах ви, мадам Роше – каза старецът, – докато се опитвах да направя истихара. Сънувах вас, после нея. Пазете се. Не доближавайте вода.

Алиса видимо се разтревожи.

– Трябва да си почиваш, джиддо.

Той се усмихна и погледът му отново стана съсредоточен.

– Виждате ли как ме тормози това дете? Алхамдулилла[19], надявам се пак да дойдете. Не забравяйте какво ви казах.

Виждаше се, че вече е много изморен.

Положих длан върху ръката на Алиса.

– Да го оставим да си почине, ако може. Утре може пак да го видиш.

– О, Виан, мислиш ли... – погледна ме тя.

– Утре пак ще дойдем. Обещавам ти. Сега да го оставим да спи.

Тя неохотно слезе с мен в дневната. Мая играеше на дама с Оми, прегърнала котарака Хазрат.

– Джиддо вече по-добре ли е? – попита тя и вдигна поглед, когато влязохме. – Мемти каза, че е много изморен да играе, а Оми постоянно мами.

– Не мамя – възрази Оми. – Стара съм, затова никога не греша – усмихна се тя с беззъбата си сбръчкана усмивка. – Как е старецът? Говори ли с вас?

– Малко.

– Добре. Пак да дойдете. И донеси малко шоколад.

– Разбира се – кимнах.

– И то скоро.

Докато вървяхме в дъжда, попитах Алиса:

– Какво е истихара?

Тя се изненада.

– А, това ли... Молба за напътствие. Молим се и после лягаме да спим, а насън чуваме отговора на молитвата си. Понякога се получава, но не всеки път. Невинаги е лесно да разтълкуваш сънищата.

Като картите, помислих си, натоварени със смисъл образи.

Не доближавайте вода, така ни заръча старецът. Скорпионът и биволът. Защо ме беше сънувал старият човек? Какви напътствия е искал да получи? Дали не се опитваше да ме предупреди да не доближавам Инес Бенчарки? Ако е така, не беше ли закъснял? Беше ли ме ужилил скорпионът?

– Защо скочи в реката? – попитах. – Заради Люк Клермон ли?

Алиса рязко вдигна очи.

– Люк ли?

Усмихнах се.

– Дуа ми каза за него. Как сте се запознали онлайн, как си се притеснявала някой да не научи...

Тя се взираше неразбиращо в мен.

– Люк!?

– Преди време сте играели футбол на площада. Всичко е наред, разбирам. Тогава родителите са се държали различно. Ле Маро е бил различен. Но аз познавам Люк. Той е независим. Ако те обича, семейните проблеми няма да го спрат. Ще се опълчи на родителите си, както ти си се опълчила на своите. Всичко ще се подреди, повярвай ми. А след като го обичаш, какво нередно има?

Допусках, че тя ще постъпи различно. Може би че ще се разплаче, ще даде воля на облекчението си. Ала лицето ѝ не се промени и остана безизразно като току-що изпечена пита. После най-неочаквано Алиса избухна в смях – мрачен и накъсан смях, който проряза въздуха като шрапнел.

– Това ли си мислиш? – попита тя най-накрая. – Че съм влюбена в Люк Клермон?

– Не си ли?

Тя отново се засмя.

– Тогава в кого, Алиса? – попитах. – И защо е зина?

– Нали уж виждаше разни неща! – презрително възкликна тя и толкова ми заприлича на Инес, че ме заболя. Под стегнато вързания хиджаб изглеждаше на много повече от седемнайсет години. В този момент ми се стори на трийсет и дори повече. – Мислех, че си различна от другите. Но всъщност ти нищо не виждаш. Никой нищо не вижда.

И се разплака – накъсан звук, измъчен като смеха ѝ. Понечих да я прегърна, но тя ме отблъсна.

– Моля те, Алиса – опитах отново. Този път не ме отблъсна, но тялото ѝ остана стегнато в прегръдката ми. – Моля те, кажи ми какво не е наред. Не си въобразявам, че знам всичко, но не съдя никого. Уверявам те.

Дълго време не ми отговори. Просто стояхме на дъжда, заслушани в течението на Тан и във вятъра, който брулеше листата от дърветата. После момичето си пое дълбоко въздух и впери неотклонно поглед в мен.

– Права си за едно. Наистина съм влюбена. Но не в Люк.

– В кого тогава?

Тя въздъхна.

– Не се ли досещаш? Смятах, че ти ще отгатнеш. Виждала си го. Всички са луди по него. Соня, майка ми, Захра, Инес... – нещастно се усмихна тя. – Влюбена съм в Карим Бенчарки.

Трета глава

Сряда, 25 август

Тогава тя ми разказа цялата история – говореше с кратки, ожесточени фрази. Седнахме под дърветата в края на булевард "Де Маро" и тя ми се изповяда докрай.

– Беше толкова красив. Всички бяхме влюбени в него. Когато се появи, очаквахме да е скучен учен. Баща ни непрекъснато го хвалеше, но го представяше като някакъв сухар, разбираш ли? След като Карим пристигна обаче, всички момичета започнаха да се борят за вниманието му. Виждала си го, нали?

Очи като див мед, глас като коприна.

– О, да, виждала съм го.

Тя сви рамене.

– Сестра ми беше луда по него. Много се противеше, преди да го види. Не искала да се омъжва, не можели да я заставят. Дори смяташе да избяга. Но щом го зърна, всичко се промени. Не преставаше да говори за него. Айша Бузана, Джалила Ел Марди, Рана Джаннат – всички му правеха мили очи, клюкарстваха зад гърба на Соня, твърдяха, че не била сериозна, че не била свястно мюсюлманско момиче. Дори споменаха как сме играли футбол на площада. Мама се притесни – представяш ли си какъв скандал щеше да избухне, ако той се бе отказал! Обаче Карим явно не даваше и пет пари. Сприятели се с всички. Помогна на Саид да ремонтира спортната зала и мъжете започнаха да ходят там. Имаха приятно място, където да се събират. А после се появи тя.

– Инес – вметнах.

Алиса кимна.

– Не пристигна ли заедно с Карим?

– Не – поклати глава тя. – Дойде за сватбата. Тя е единствената му роднина. И той я обича, много я закриля... –Алиса възкликна отвратено: – Уффф! Инес не сваля никаба.Дори вкъщи. Дори пред баща ми. Прави се на толкова добродетелна! Но очите ѝ са зли. Не може да не си го забелязала.

Преди време щях да ѝ отговоря, че не вярвам в съществуването на злото. Но вече си научих урока.

Замислих се за Инес Бенчарки, за презрителния поглед на издължените ѝ тъмни очи, за цветовете, които се помъчи да скрие. Ако скорпионът няма друг избор, освен да те ужили, това прави ли го зъл? Знам, че първата ни среща не мина добре. Допуснах тя да ме изненада. Сбърках, понеже бях нетърпелива, добронамерена, наивна. С две думи, държах се аматьорски. Следващия път щеше да е различно.

– Не мисля, че е зла.

– Не я познаваш – сви рамене Алиса. – Докато ръководеше училището, всички момичета се страхуваха от нея. Никога не се усмихва, никога не се смее, никога не сваля никаба.Заради нея вече много момичета се забулиха – заради нея, а и понеже Карим все повтаря, че жената с никаб е кралица...

– Явно ѝ е много предан – отбелязах.

Тя направи гримаса.

– Точно така. Предан ѝ е. Тя е единствената жена, която той обича истински. Не знам какво вижда в нея. Сигурно е много красива. Или пък е вещица, амар. Знам само, че не му е сестра.

– Откъде си сигурна? – попитах.

– Знам – увери ме Алиса. – Заради начина, по който я гледа. Или по-скоро, понеже не я гледа. В нейно присъствие той е различен. Всички са различни. Тя е като горчива капка в гозбата, която променя вкуса на всичко.

– Захра ал-Джерба я харесва – отбелязах.

– Захра иска да е на нейното място – насмешливо обясни Алиса. – Преди не беше такава: не говореше за политика, не носеше никаб. Подражава във всичко на Инес. Трябва да възстановим ценностите си, така казва. А всъщност се опитва да впечатли Карим. Не че той я забелязва.

– Разкажи ми за Карим – подканих я.

Тя въздъхна.

– Студено ми е. Може ли да се прибираме?

– Разбира се. Ще говорим по пътя.

Подобно на много жертви Алиса обвинява себе си. Сигурно го била насърчила с нещо. Може би заради западното си облекло, с което той не бил свикнал. Ако носела никабили дори хиджаб, изобщо нямало да се случи. Само че Алиса беше млада и наивна, беше свикнала да играе с момчетата на площада, да слуша музика, да гледа телевизия. Не е подозирала какво я застрашава. А когато разбрала, вече било твърде късно. Зина бил в стаята при тях двамата.

– Отначало дори не се докосвахме. Само си говорехме насаме. Но дори тогава съзнавах, че е нередно. Карим искаше да ми помогне, но когато опитвахме да се молим заедно, аз мислех единствено за лицето му, за походката му, за устата му като праскова...

Той имал проблеми със Соня, разказа ми Алиса. Отначало сексът бил болезнен за сестра ѝ и тя отказвала да опита отново. Карим се чувствал самотен и наранен. Доверил се на Алиса, понеже двете със Соня били много близки, но по това време приятелството им вече се било задълбочило и се превръщало в нещо друго.

– Първия път, когато се целунахме, беше ужасно. Карим обвиняваше себе си. Не мен. Бил готов веднага да се премести, обаче така щяло да се наложи да обяснява на сестра ми какво се е случило. Вместо това отправихме дуа за напътствие и се постарахме повече да не оставаме насаме. Карим непрекъснато стоеше в спортната зала. Аз започнах да нося хиджаб. Но не беше лесно. Живеехме в една къща. Внуших си, че ако се обличам различно, ако си казвам молитвите по-често, ако се постарая да бъда по-сериозна, може би нещата ще се нормализират. Но дълбоко в себе си всъщност не желаех промяната. Една нощ Карим дойде в стаята ми.

Случило се преди четири седмици. После още два пъти. Веднъж, когато били сами в къщата, и веднъж отзад в спортната зала. И двата пъти той я молел за прошка, а Алиса обвинявала себе си.

Тогава се намесила Инес.

– Инес ли?

Алиса кимна.

– Да, може би той ѝ е казал. Може би се е досетила. Но Инес по някакъв начин успява да научава всичко. – Потръпна. – Беше ледено спокойна. Предупреди ме да не припарвам до Карим, иначе щяла да каже на родителите ми. Щяла да ме издаде и на сестра ми. А Соня беше бременна в третия месец. Как щеше да ѝ се отрази такава новина? После Инес ме изгледа над булото и попита: Да не мислиш, че си единствената? Да не мислиш, че не се е случвало и преди? Или че той ще ти принадлежи, след като вече принадлежи на мен?

Наближавахме къщата на Арманд, цялата осветена. Приличаше на китайски фенер, весела, празнична и приветлива. Сигурно Анук и Розет бяха станали.

Алиса ме погледна притеснено.

– Нали няма да кажеш на никого?

– Естествено, че не – поклатих глава.

Тя кимна рязко.

– Вече разбираш ли защо трябваше да се махна? Тя лично ми го каза – той ѝ принадлежал. Държи го под властта си. Оттогава Инес непрекъснато ме наблюдава. Не ми продумва, но ме ненавижда. Чета го в очите ѝ.

– Защо вече не живее у вас?

Алиса се намръщи.

– Дядо не одобряваше, че тя носи никаб и у дома. Той не харесва никаб, смята, че в днешно време не е редно момичетата да го носят. Скара се с баща ми по този повод. Освен това дядо не одобрява, че татко прекарва толкова време в спортната зала. Според него го прави, защото там е пълно с ласкатели. Както и да е, дядо се изнесе от къщи, а малко след него и Инес. Не искала да става причина за семейни разпри. Но вече беше твърде късно. Тя отрови всичко.

Стояхме на предната веранда на Арманд. Беше спряло да вали, поне засега. Дори вятърът се беше поуспокоил – дали Черният отан най-сетне не се укротяваше?

– Извинявай, че ти се развиках – каза Алиса. – Беше не-благодарно от моя страна, дължа ти толкова много.

– Нищо не ми дължиш – усмихнах се. – А сега да влизаме, за да не настинеш.

Анук и Розет печаха кроасани за закуска. На печката се мъдреше съд с горещ шоколад. Ухаеше на ванилия и на подправки. Алиса свали никаба си и прокара ръце през влажната си коса.

– Може ли да опитам малко? – попита.

– Разбира се. Ами Рамазанът?

Тя се подсмихна иронично.

– Вече съм нарушила толкова много правила, че една чаша шоколад надали ще промени нещо. Джиддо казва, че ислямските закони са се превърнали в було, което скрива лика на Аллах. Хората се боят да се вгледат. Интересува ги само повърхностното.

Налях ѝ чаша горещ шоколад – беше хубав, много по-хубав, отколкото можеше да се очаква от буркана със старо какао в килерчето на Арманд. Споменах го на Анук.

– О, да! – възкликна тя. – Пристигна доставката. Сложих всичко долу, където е по-прохладно.

Добре. Надявах се продуктите да са пристигнали. Кутия с необходимото за приготвянето на шоколад: няколко блокчета кувертюр, какао, кутии, оризова хартия, панделки и формички. Не беше много, но стигаше, за да изпълня обещанията си.

– Мисля да започнем с трюфели – обявих.

– Добре. Може ли да ти помагаме? – попита Анук.

– Надявах се да го направите.

Розет вдигна поглед от закуската си и кимна. Дори тя знае как се правят трюфели, как се овалват в какао и се съхраняват в кутии с оризова хартия, знае, че са най-лесните за приготвяне шоколадови изделия. Дори не ти трябва термометър за захарта, а само хубаво усещане за време и нюх за точния момент, когато захарта се топи и направо плаче за една лъжица сметана, малко канела и съвсем мъничко коантро...

– Обещах на Оми ал-Джерба да ѝ приготвя от моите бонбони. Обещах и на стария Махджуби. А и на Гийом, на Люк Клермон...

– На Жозефин и на Пилу – добави Анук.

– Пилу! – тръби Розет.

– И за Жано, разбира се.

Анук ме възнагради с лъчезарна и широка усмивка.

– Разбира се!

Осъзнавам какво означава това. Поредната трудност, свързана със завръщането ни в Ланскене, поредната пречка за прибирането ни в Париж. Дотолкова се бях вглъбила в собствените си дела, че не бях обърнала достатъчно внимание на Анук, но по предпазливо веселия ѝ отговор отсъдих, че мисли за Жано Дру по-често, отколкото би признала пред мен. Отново Черният отан беше причината – той беше домъкнал сянката на нещо, което знаех, че е там, но срещу което предпочитах да не се изправям в момента. Знам каква бях аз на петнайсет, но ми трябваха двайсет години, за да се изкатеря по стената между секса и любовта. Бях твърде млада. Анук е твърде млада. Аз не слушах никого. Тя също няма да го направи.

Заех се с шоколада. С него се чувствам сигурна. Шоколадът следва конкретни правила. Ако прегори, значи не сме спазили правилата. Любовта е произволна, лишена от среда, избухва като епидемия. За пръв път от идването на Алиса у дома изпитвам симпатия към Саид и Исмаила Махджуби. Вече са изгубили едната си дъщеря. На крачка са да изгубят и другата. Докато се трудя над трюфелите, меря и стържа шоколада, бавно го разтопявам в тенджерата и добавям капка по капка коантро, се питам дали и те се чувстват по същия начин. Дали и те гледат как любовта им отнема дъщерята, как неумолимо я привлича към чужда орбита. Или са толкова заети с други неща, че изобщо не са забелязали какво ги застрашава?

Трябва пак да се видя с Жозефин. Трябва да се видя с Инес Бенчарки. Нуждая се от категорични отговори на въпросите, които ме задържат тук. В надигащата се от тенджерата пара виждам лицата им: над булото на Инес Бенчарки ме гледат очите на Жозефин, Кралицата чаши в черната си дреха, която изпива горчивата чаша до дъно...

Изпаренията от сместа са пикантни и наситени, ухаят на цитруси и на кардамон. За миг ми се завива свят, в парата се завихрят карнавални цветове. Гадаенето на шоколад е опасна работа, по-близо е до мечтите, отколкото до реалността, и разпалва фантазиите по-силно от всичко, което познавам. Образите потрепват като черни конфети, всяка ефимерна частица проблясва за секунди и после гасне като искра на вятъра. За миг сякаш мярвам Рижия, после разпознавам Рейно – върви със сведена глава по брега на Тан. Рейно като скиталец, небръснат и блед, понесъл раница със скъсан кожен ремък. Какво означава това? Защо Рейно? Каква е неговата роля в историята?

Шоколадената смес вече е готова. Още само десет секунди и ще загори. Свалям бакърената тенджера от огъня, след броени мигове парата ще се разсее. А с нея – и цветовете, които намекват, че предстои да се разкрие нещо величаво. Може днес да се отбия у Рейно. Или пък утре. Да, май утре ще е по-добре. В крайна сметка няма нищо спешно. Рейно не е основната ми грижа. Други хора се нуждаят от мен повече.

Четвърта глава

Сряда, 25 август

Би трябвало тогава да замина, отче. Но улиците вече бяха започнали да се изпълват с хора, запътили се към джамията. Затова останах сред дърветата и ги наблюдавах – от едната ми страна беше реката, а от другата булевардът. Виждах лодката къща в завоя на реката точно като в дните, когато идваха речните цигани, но сега, когато вече знаех кой живее тук, ме разкъсваха противоречиви чувства.

Речните хора от край време са ябълката на раздора в Ланскене. Те не плащат данъци, ходят където си пожелаят, работят както и когато имат нужда. Някои са по-почтени от други, но е много лесно да престъпиш закона, когато утре вече няма да си тук, когато нямаш общност, която да браниш, и не дължиш лоялност никъде. Затова не харесвам речните: защото не допринасят, защото са избрали да се откъснат от обществото. По същата причина не харесвам и никаб – на теб мога да го кажа, отче, понеже ти не се отчиташ пред епископа: мразя никаб, защото този обичай позволява на забулената жена да прекъсне взаимоотношенията си с всички нас, останалите, да презре дори най-простичката връзка, която сближава две култури.

Една усмивка, един простичък поздрав, отче – някога опитвали ли сте да поздравите жена с никаб? Дори това не ни е позволено. Постарах се да проявя чувствителност, да се приуча да приемам вярата им. Но никъде в Корана не пише, че жените трябва да ходят забулени. Не, отче. Те сами са избрали да ни отхвърлят. Старанието да вникнем в техните традиции не е споделено.

Погледнете Инес Бенчарки. Опитвал съм само да ѝ помогна да се почувства у дома си. А вижте какво се получи. Е, сега за нея отговаря Анри Льометър. Да заповяда. Да опита там, където аз се провалих. Най-сетне се избавих от нея.

Всичко това ми минаваше през главата, докато гледах как и последният човек влиза в джамията. Улиците бяха пусти. Вече можех да замина, без никой да ме види. Обаче вместо това поех към пристана.

Знам, отче, безотговорно е. Можех да замина, без да се сбогувам с приятелите си. Можех да замина, без да уведомя епископа. Ала не можех да тръгна, без да видя нея – жената, която след пристигането си нито веднъж не ми бе показала лицето си и не ми беше казала нито дума, освен ако не е абсолютно наложително. Защо съм толкова привлечен от нея? Соня твърди, че тя е вещица. Казах ѝ, че няма такива неща, но излъгах, отче. Познавам вещици.

Приближих се до лодката, привързана за брега. Дъждът се бе укротил до ситен ръмеж и успях да видя, че от комина се издига струйка дим. Вече можеше да се е върнала в къщата си, ако ми беше позволила да помогна с ремонта. Тя обаче ме изхвърли като крадец. Може би дори е насъскала онези мъже да ме нападнат. Какво казаха? Това е война. Не се бъркай...

Но вече знам кой е подпалил пожара. Най-после мога да изчистя името си: една дума да кажа на епископа, и ще ме върнат на поста. А Анри Льометър и Каро Клермон ще трябва да си вземат думите обратно.

Цял Ланскене ще узнае, че съм бил несправедливо заклеймен.

Само че така ще предам нечие доверие. Соня Бенчарки ми се изповяда. Неофициално, разбира се. Но си беше изповед. Затова признанието ѝ е свещено. Дори ако успея да поговоря с Инес, нямам правото да ѝ кажа истината. По-добре да замина, съхранил поне гордостта си. И да го направя веднага. Но все пак...

Къщата лодка е като ковчег, закотвен до брега на реката. И тази жена с нейното покривало, което толкова прилича на паравана в изповедалнята. Какво се надявам да чуя от нея сега? Или аз самият имам нужда да се изповядам?

Приближих се още мъничко. Дъждовните капки обстрелваха Тан. Черната лодка лъщеше на зеленикавата светлина на зазоряване. Явно доста дълго съм стоял, защото по едно време в далечината чух богомолците, които бяха приключили с молитвите и се разотиваха по улиците към домовете си.

В лодката нищо не помръдваше. Но аз усещах, че жената е там. Взех камък и го хвърлих. Падна на палубата и подскочи два пъти.

Миг тишина, после се отвори врата. Жената излезе. Личеше, че не ме вижда, понеже се озърна от прага с присвити очи. Не изглеждаше уплашена, явно очакваше някого.

Може би Карим Бенчарки? Така или иначе не е моя работа. Въпреки това продължих да наблюдавам между дърветата и се чувствах едновременно виновен и странно превъзбуден. Притворното воайорско удоволствие, че надничам отвън, съзнанието, че ако бъда забелязан...

Жената излезе на палубата. Когато е сама, походката ѝ е като на танцьорка, пристъпва почти безшумно. Вятърът грабна черната ѝ дреха, включи се като партньор в танца. Отдолу за миг зърнах нещо ярко, внезапен проблясък на тюркоазено.

Това леко ме изненада, отче. Представях си я цялата черна, като обгоряло дърво. Жената вдигна ръце във въздуха, сякаш вятърът я повдигаше. После пресегна към тила си и развърза връзките на булото си...

Не видях лицето ѝ, отче. Беше се обърнала към водата. Но видях черното знаменце на никаба да плющи от върховете на пръстите ѝ. Само да се обърне...

Знам, отче. Единственото, което мога да кажа, е, че Черният отан явно ме беше подлудил. Извиках я по име. Тя понечи да се обърне. После чух шум зад себе си и нещо – може би палто или шал – бе метнато върху главата ми. В същото време някой ме бутна напред и тромаво се строполих на колене, а тежестта на нападателя се стовари върху гърба ми. Нещо – ръка – обхвана гърлото ми. Неуспешно се помъчих да я дръпна. Не можех да дишам. Задушавах се. Тъмни хризантеми разцъфнаха пред очите ми.

Средно силен натиск върху каротидната артерия за по-малко от десет секунди може да накара човек да изпадне в безсъзнание. Смъртта настъпва в рамките на минута, ако натискът не престане.

Ето го и Черния отан: студен, стремителен, безмилостен. Изпълва главата ми, поглъща ме целия, помита ме в мрака.

Белият отан носи вихър.

Още две секунди... и изчезвам.

Пета глава

Сряда, 25 август

Докато излезем от къщи, стана почти обяд. Донякъде заради Розет, която след като ми помогна с трюфелите, искаше да ми помогне и да ги разнесем: крачеше пред мен с червените си гумени ботуши, цапаше във всяка локва и пееше с пълно гърло: Бам бам БАМ, бам бадда–Бам! Анук остана вкъщи с Алиса, а аз се помъчих да обуздая немирните си мисли.

Борех се с изкушението да звънна на Рижия. Нищо повече не би могъл да ми каже. Освен това, ако подозренията ми бяха верни, аз – а не Рижия или Жозефин – бях виновна за тази връзка. Майка ми беше права, не биваше да обвързвам живота си с един мъж. Изобщо нямах нужда от Рижия. Не биваше да се намесвам.

Вятърът губеше силата си. Но дъждът продължаваше да се сипе безмилостно. Днес е топъл, благ и топъл като майчино мляко. Мисля си за Инес Бенчарки, за Соня и за убеждението на Алиса, че онази жена е любовница на Карим. И аз ли съм това за Жозефин? Скорпион, вещица, отровила живота ѝ?

Знам, че трябва да си замина още днес. Трябва да се прибера у дома, докато още мога. Но не е ли прекалено късно?

Вече съм твърде обвързана с живота на Ле Маро. Не мога да изоставя Алиса, остава и проблемът с Инес Бенчарки. Освен това обещах да помогна на Рейно да спаси репутацията си. За по-малко от две седмици се забърках с половин дузина тайни: от скривалището на Дуа до факта, че Оми се тъпче със сладкиши насред Рамазан. Само че в Ланскене е така. Селото изглежда толкова безобидно с разкривените си малки къщи и ружите по стените. Но това е само примамка за нищо неподозиращите. Като росянката, която примамва мушицата със сладките си власинки, Ланскене ме привлича и ме задържа тук, създава връзки...

Когато влязох в Ланскене, Пилу ловеше риба от моста. Влад беше с него, и двамата бяха мокри до кости, но с типичното за момчетата и кучетата нехайство явно не даваха и пет пари.

– Направих шоколадови бонбони – оповестих. – Искаш ли да опиташ?

Пилу се ухили. Имаше най-очарователната усмивка, но въпреки новите неща, които научих, не мога да съзра в него Рижия. Има очите на майка си обаче и нейната неукротима енергия, но без нейната несръчност. Умно и щастливо момче, но ако подозренията ми са верни, ще се окаже, че съм откраднала баща му.

За него избирам трюфел от млечен шоколад.

– Мисля, че тези ще ти харесат най-много.

Не казах, че любимите му ще са моите блокчета с ягоди и черен пипер, защото нямам времето и продуктите да направя специален шоколад за всеки. Но всички момчета обичат най-много млечен шоколад. Той изяде бонбона с шумно одобрение под нетърпеливия поглед на Розет.

– Ау, страхотни са! – възкликна той. – Наистина ли ти си ги правила?

– Такава ми е работата – усмихнах му се. – Майка ти вкъщи ли е?

– Не знам. Май отиде да види кюрето. – Пилу се ухили на изненаданото ми изражение. – Носи му шоколадови кифли.

– Шоколадови кифли ли?

Знам, че Жозефин и Рейно почти са преодолели различията си, но дори мисълта, че старата ми приятелка носи на свещеника закуска, ми се струва озадачаваща, както и че кюрето насърчава опитите ѝ за сближаване. По-скоро Каро би направила подобно нещо – преди пожара в училището де. Но сега...

Изведнъж си дадох сметка, че не съм виждала Рейно от неделя вечер. Миналата седмица се отбиваше всеки ден да ни донесе хляб от пекарната. Допусках, че през последните три дни дъждът му е пречел да прави сутрешната си разходка. Сега си спомних какво бях прозряла, докато приготвях бонбоните – онова видение как Рейно крачи сам...

– Той добре ли е? – попитах Пилу.

– Не бива да казвам – отговори момчето.

– Какво не бива да казваш?

Пилу вдигна рамене.

– Май се е сбил. С някакви хора от Ле Маро. Дуа казва, че там има лоши хора. Хора, които го обвиняват за пожара. Както и да е, кюрето не излиза от къщи. Поне докато нещата се поуспокоят.

Това обясняваше всичко.

– О, разбирам. Може да му занеса малко бонбони.

До края на следобеда изпълнявах дадените обещания. Кутия с трюфели за Нарсис, който щедро ни подаряваше плодове и зеленчуци. Още една за Люк, който ни даде къщата си и без когото може би изобщо нямаше да дойдем. Трета кутия за Гийом със строго нареждане да не дава бонбони на кучето си. След всяко следващо посещение власинките на росянката пристягат още по-силно двете ни с Розет, става ни все по-трудно да си тръгнем, обгърнати от сладостен пашкул.

Тук ми харесва, каза ми Розет на езика на знаците.

Разбира се, че ѝ харесва. Толкова е успокоително. Различно е от Париж с неговите предградия и безликите тълпи.

Може ли да останем? Може ли и Рижия да дойде?

О, Розет. Какво да направя?

Стигнах в "Кафе дьо Маро" точно когато църковната камбана удари четири. Жозефин беше зад бара и ни посрещна с горещ шоколад. Изглежда се зарадва да ни види, но в цветовете ѝ имаше още нещо, което ми подсказа, че тя се чувства неудобно. Подадох ѝ кутия с трюфели – от черен шоколад, оваляни в бял, които наричам "лицемерите".

Тя опита един.

– Превъзходни са! Не си изгубила уменията си. Представи си какво би могла да направиш само ако... – Тя отхапа края на фразата толкова яростно, че чух как зъбите ѝ изтракаха.

Ако какво? Ако се установя тук за постоянно? Това ли се опита да каже? И защо тази мисъл толкова я притесни?

– Просто поддържам занаята – усмихнах се. – Освен това си помислих, че ще ти е приятно да ги опиташ.

Кафенето не беше пълно, бяха заети само няколко маси. Видях Мари-Анж да наднича от мънистената завеса зад бара, към задната стаичка. Изпих шоколада си. Хубав беше. Не колкото моя, но въпреки това...

Жозефин хвърли поглед към мънистената завеса, откъдето Мари-Анж настойчиво я викаше.

– Извинявай, Виан, но ще вървя. Трябва да се погрижа за нещо.

– Нещо не е наред ли?

Тя поклати глава. Усмивката ѝ беше повърхностно сияйна и криеше неловкостта ѝ.

– Не, не, моля те, допий си шоколада. На нали знаеш как е... винаги има толкова работа...

Отново огледах спокойното кафене. Двама младежи пиеха ментова лимонада, Поату хапваше следобедната си закуска, преди отново да отвори пекарната, Жолин Дру и Бенедикт Ашрон пиеха черно кафе и зяпаха улицата. Никой не ми продума, но усещах как наблюдават Розет, която се скри под масата да си играе с Бам, надавайки тихи възгласи. За миг се зачудих дали Розет е причината за смущението на Жозефин – някои хора се чувстват неловко, изправени пред нещо необичайно, а явно Жолин и Бенедикт бяха притеснени от детето...

Или беше заради баща ѝ?

Поднесох им кутията с бонбони.

– Опитайте от моите "лицемери". Личи си, че са ви любимите.

Жолин пламна.

– Аз... аз не ям шоколад.

Бенедикт ме изгледа надменно. Безцветна блондинка със захаросана усмивка и прекалено много аксесоари, тя се мисли за естествената наследничка на Каро Клермон.

– Тук повечето жени не ядат шоколад – осведоми ме тя. –Трябва да се грижим за фигурата си, нали?

– Да, нали? – усмихнах се.

Цветовете ѝ проблеснаха в жлъчно зелено. Под масата Розет запя със странното си птиче гласче.

– Какво сладко момиченце имате! – възкликна измамно сладникаво Бенедикт. – Жалко, че не говори.

– О, говори понякога – уверих я. – Само когато има какво да каже. Де да бяха всички като нея.

– Извинете, мадам. – Глас зад гърба ми. Обърнах се и познах Шарл Леви, който живее в долната част на "Рю де Фран Буржуа", недалеч от къщата на Рейно. Не беше сред редовните ми клиенти, но въпреки това е приятен човек, винаги спретнат и добросъвестен. До него стоеше Анриет Муасон, много възрастна дама, която познавах от шоколадовите си дни. В ръката си държеше розов котешки нашийник, украсен с метална табелка с формата на сърце, и имаше притеснен и озадачен вид.

– Можете ли да ни помогнете? – попита Шарл. – Търсим кюрето Рейно.

– Но днес е сряда – обади се Жолин. – Знаете, че не е тук в сряда.

Шарл Леви я измери с поглед.

– Не, не отец Анри – поправи я той. – Търся отец Рейно.

Жолин повдигна едната си прекалено оскубана вежда.

– Рейно ли? Че за какво ви е? Всички знаят, че той е луд.

– На мен ми се стори съвсем с всичкия си, когато разговаряхме в неделя – отбелязах.

– Е, Каро го е видяла вчера. Според нея започнал да се размеква. Било само въпрос на време. От край време си е такъв, нали разбирате.

Шарл отново я пренебрегна и се обърна към мен:

– Струва ми се, че сте приятели с мосю кюрето. Разговарях с него за котарака си. За моя Ото, когото госпожа Муасон отчасти е осиновила. Обичам котарака си, мадам. Но кюре Рейно ми помогна да разбера, че може би нейната нужда е по-силна от моята. Само че Ото е изчезнал и мадам Муасон подозира мен.

Анриет го изгледа насмешливо.

– Моят Тати никога не бяга.

– Той е котарак – напомни ѝ Шарл. – Разбира се, че бяга. Ако го наричахте с името му, което разбира и на което откликва...

– Ото е швабско име – презрително се тросна Анриет.

– Дядо ми беше германец – поясни Шарл.

Анриет изсумтя подигравателно.

– Нищо чудно, че котаракът не иска да стои при вас. Сега остава да кажете, че сам си е тръгнал!

Тя вдигна розовата каишка и аз забелязах, че на металната табелка е гравирано името ТАТИ.

– Намерих я до реката – каза Анриет. – Моят Тати обича каишката си.

– До реката ли? – намръщих се. – Дали случайно Ото – или Тати – не е черен котарак с малко бяло петънце отстрани на нослето?

– Видели сте го! – възкликна Шарл.

– Така ми се струва. Обаче в Ле Маро е известен като Хазрат и си пада по кокосовите сладки.

Анриет нададе вой:

– Не! Ле Маро? Онези магриби! Котаракът не е в безопасност там. Тия хора ще направят котешки кебап от моя Тати...

Уверих я, че Тати е почетен гост, и обещах скоро да донеса вести от него. Анриет не се успокои напълно, но се съгласи да хапне един трюфел. Шарл се присъедини към нея и седна едва след като самата тя бе удобно настанена.

– Благодаря ви, мадам Роше – каза той тихо, за да не го чуят Жолин и Бенедикт. – Потърсих кюрето в дома му, но той вече не разговаря с никого, дори през процепа за писма...

– През процепа за писма ли?

– О, да. Приемаше изповеди. Вече не му позволяват да го прави в църквата. Сега отец Анри се разпорежда.

– Този perverti! – възкликна Анриет. – Знаете ли, че когато за последен път ходих в църквата, той се криеше в изповедалнята? Дори беше облечен като свещеник!

– Отец Анри е свещеник! – напомни ѝ Шарл.

– Не вярвам, че биха допуснали такъв perverti като него! – удиви се Анриет.

Шарл си взе още един бонбон, явно за да си успокои нервите.

– Виждате ли я каква е? – прошепна ми той. – Колкото по-бързо намерим Ото, толкова по-добре. Той някак я успокоява.

Ала думите им отново бяха разбудили съмненията ми. Нещо не беше наред с отец Франсис Рейно. Стои си у дома, защото се страхува да не го нападнат, приема изповеди през процепа за писма, явява ми се в шоколадовите изпарения, държи се толкова странно, че Каро Клермон разпространява слух, че е изгубил ума си...

Взех Розет и Бам, и каквото беше останало от бонбоните. Безпокойството, което ме гризеше, вече бе станало нетърпимо. Тръгнах към къщата на отец Рейно по "Рю де Фран Буржуа" и похлопах на вратата му. Никакъв отговор. Кепенците на прозорците бяха отворени. Надникнах вътре, но нямаше и следа от човешко присъствие. Отново почуках на вратата. Нищо. После завъртях топката на вратата.

Не беше заключено. Което само по себе си не беше учудващо.

В Ланскене почти няма престъпления, дори сега повечето хора не си заключват вратите. Имало един крадец преди години, така ми разказа Нарсис. Братовчед на Ашрон, струва ми се, но откакто го заловили, не е имало друг.

Къщата беше празна. Веднага си личеше. Шумът вътре беше едва доловимо по-различен. Усетих лек мирис на препечена филийка и на непроветрявани от предния ден помещения. Влязох в спалнята и видях леглото с прилежно свалени чаршафи и натрупани върху матрака възглавници. Всичко беше педантично подредено, чисто и спретнато. Растенията бяха полети неотдавна, в кухнята нямаше мръсни съдове, пластмасовата купа в мивката беше грижливо обърната наопаки. В мокрото помещение намерих пералнята пълна с току-що изпрано пране: още ухаеше свежо, явно беше изпрано по някое време сутринта. Банята беше гола като кухнята, нямаше кърпи, нямаше паста за зъби...

Възможно ли беше Рейно да е заминал?

Върнах се отново в дневната, където Розет си играеше тихичко. Единствените признаци на живот в къщата бяха звуците от нейната игра и тиктакането на часовника. Някои хора оставят частица от себе си в дом, който някога са обитавали, но тук нямаше и следа от Франсис Рейно – нито стъпка, нито сянка, нито дори призрак.

– Къде е отишъл? – попитах на глас.

Розет вдигна поглед и нададе възглас.

– Бам! – Покана за игра.

Поклатих глава.

– Не сега, Розет. Мисля. Къде може да е отишъл, без да ни каже?

Реката, показа ми със знаци Розет веднага, сякаш отговорът беше очевиден. Реката. Смразих се от тази мисъл. Придошла след едноседмичните дъждове, тя ставаше опасна. Нали и старият Махджуби ме беше предупредил, че е опасна? Връхлетя ме тревожно видение на Рейно, стъпил на парапета и вперил поглед към водата.

Нима Каро имаше право? Дали Рейно не беше преживял нервен срив? Възможно ли беше стресът от последните няколко седмици да го е тласнал към самоубийство? Със сигурност не. Той не е такъв. Но все пак...

Хората се променят, дочух шепота на майка си в тъмното. В крайна сметка ти се промени, нали? Ти и Рижия, и Жозефин...

После прозвуча гласът на Арманд: Ти опита да ме спасиш, нали? Както опита да спасиш и майка си. Обаче и двете умряхме.

– Бам! – провикна се Розет. – Бам–бам, бадда–бам!

Точно така, Розет. Дай им да се разберат на тези призраци. Кажи им да ни оставят на мира. Просто Черният отан се е промъкнал в главата ми, посял е там неспокойни мисли, кара ме да се съмнявам в здравия разум. Рейно сигурно е излязъл на разходка. Ще се видим с него на сутринта. Освен това имам да разнасям още бонбони в Ле Маро: кокосови трюфели за Оми, бонбони с роза и кардамон за Фатима и дъщерите ѝ, чили за стария Махджуби, понеже стопля сърцето и вдъхва смелост. И още един пакет за Инес, завързан с червена копринена панделка. Подаръкът, който преминава през границите на всички култури, който извиква усмивка и на най-намръщеното лице, който връща годините назад и ни отвежда в по-простичко, по-приятно време. Бях се провалила при предишния си опит да се сближа с нея. Бях отишла невъоръжена и неподготвена. Този път щеше да е различно.

Този път носех любимите ѝ бонбони.

Шеста глава

Сряда, 25 август

Надали съм бил в безсъзнание дълго, но се събудих в мрака. Главата ме болеше, гърбът също. Сигурно който ме беше домъкнал тук, не се бе отнесъл особено мило.

Къде беше това тук? Предпазливо се надигнах. Някакво мазе може би: подът беше застлан с плочи и миришеше на подземие. Беше студено и миришеше на влага, на плесен и на гнило.

Наблизо чувах реката: гърления и стремителен рев на течението ѝ, понесло всякакви отломки и трополящо като огромна колесница.

– Ехо? – провикнах се.

Никакъв отговор.

Можех отново да се провикна, но не го сторих. Сигурно нападателят ми беше един от хората, които ме набиха онази нощ. Ако беше така, исках ли да го виждам пак?

Помъчих се да огледам къде се намирам. В мрака, който ми се струваше огромен като бална зала, опипом намерих няколко дървени щайги, натрошена мазилка, влажен картон, купчини стари вестници, а отвъд всичко това – десетина каменни стъпала, които водеха към заключена врата. От моята страна нямаше брава. Заблъсках по вратата с юмруци. Никой не дойде. Вратата беше здрава. Ударите на юмруците ми по дървото почти не се чуваха заради грохота на реката.

Отче, съзнавам, че звучи абсурдно. Но отначало не се страхувах. Всъщност ми беше трудно да повярвам, че изобщо съм тук. Много по–лесно ми беше да приема, че съм получил видение, предизвикано от стреса, умората или болката във все още пулсиращите ми пръсти. Едва сега страхът ме връхлетя като неканен гост, който постепенно завладява цялата къща. Виждам, че мракът не е съвсем пълен – смътен правоъгълник от дневна светлина огражда вратата над стълбите, а високо на далечната стена има решетка, като онази в изповедалнята, през която се процежда бледа светлина.

Очите ми вече привикнаха с тъмното и започнах да забелязвам неща. Различавам силуети и застрашителното блещукане на вода. Подът е под силен наклон, а долният край е наводнен, така че сигурно съм в някоя от изоставените работилници за щавене на кожа. Ако нивото на водата се покачи още, мазето ще се напълни тревожно бързо. Неведнъж съм виждал да се случва край реката в Ле Маро, това е една от основните причини повечето сгради по булеварда да са предвидени за събаряне.

Приблизително преди около час тъничка струйка вода започна да се процежда от тясната решетка. После струята се засили, стича се по стената почти безмълвно и се събира в зловеща локва в далечния край на стаята. Час по-късно локвата вече се е разпростряла почти до средата на пода.

Кой е сторил това? Защо съм тук? Опит за сплашване ли е? Признавам, че се страхувам. Но преди всичко съм гневен, отче. Задето някой ми причини това – на мен, представител на Светата католическа църква...

Разбира се, ще кажеш, че аз се отдръпнах. Че се опитах да избягам от задълженията си. Че заминах като престъпник по тъмно, без да предупредя никого за намеренията си. Като се обърна назад, може и да е било грешка. Кой ще забележи, че съм изчезнал? Може би след няколко дни някой все пак ще реши да се отбие у дома. Но откъде ще разберат къде да ме търсят? И колко високо ще се издигне водата?

Сигурно ще кажете, че така ми се полага. Че изобщо не е трябвало да заминавам. Свещеникът не може просто да се оттегли от Бог, от призванието си. Макар че Господ не говори с мен, както ти, отче, а през годините неведнъж съм се питал дали това мое призвание не е просто друг начин да сложа ред в свят, който става все по-неразбираем и хаотичен. Ала без църквата съм беззащитен и сегашното ми затруднение го доказва. И аз като йона съм погълнат в корема на нещо твърде грамадно и твърде непознато, за да се справя с него сам.

Издърпах щайгите до далечната стена и ги натрупах на нещо като пирамида. Покатерих се върху нея и вече можех да надникна през решетката. Нямаше много за гледане, отче: само тухлена стена. Сигурно е уличка, вече наводнена, понеже Тан излезе от коритото си. Усещам лек мирис на урина, отче, потиснат с хлор и дезинфектант, а в далечината надушвам киф, подправки и нещо готвено. Уличката вероятно е съвсем тясна, може би пресечка – широка е няма и метър – между голямата улица и брега на реката. Надали се използва дори в хубаво време. Шансовете да ме чуе някой минувач са нищожни.

Вече огладнях – часовете се нижеха и стомахът ми протестираше, че съм пропуснал най-малко едно хранене. Хапнах малко от храната, която носех в раницата си, но за жалост тя не е много. Смятах да се запася веднага щом изляза от Ланскене. Няколко консерви риба тон, малко хляб, останал от предния ден. Една ябълка. Бутилка вода. Заставих се да не изяждам всичко.

Но след като заситих глада си, установих, че страхът ми се е засилил. На всеки двайсет минути опитвах да отворя вратата горе на стълбите, като че щеше да се отвори по чудо, макар да знам, че е заключена. Тук е студено – много по-студено, отколкото навън – и вече треперя. Вадя широкия пуловер, който пъхнах в раницата си, и го навличам под сакото. Вълната е груба, но ме успокоява. Затворя ли очи, установявам, че дори ромоленето на водата ми действа успокояващо. Все едно съм в морето и бученето на Тан долита отдалеч. В открито море на път за нов свят – детинска фантазия, която зарязах много преди да отида да уча в семинарията.

Франсис Рейно, ето това се случва с момчетата, които бягат по море.

Това е твоят глас, отче, знам. Прав си. Трябва да помоля Бог за прошка. Само че изпитвам известно въодушевление. Може би затова не успявам да се моля. Не се разкайвам.

Отново се замислям за морското чудовище, погълнало ме толкова всецяло. Основателно ли ме обвинявате? Това ли е наказанието ми, задето избягах? Или всъщност през целия си живот съм живял в търбуха на звяра, без да подозирам какъв е светът навън?

Седма глава

Сряда, 25 август

Явно съм заспал. Не знам. Но когато се събудих, беше паднала нощта и дори малкият квадрат светлина около решетката на канала беше потъмнял до червеникаво сияние. Тялото ми беше изтръпнало и мускулите ме боляха от лежането на каменния под. Въпреки това бях заспал, отче. Трябва да съм бил изтощен.

От позицията си върху щайгите огледах уличката, като междувременно забелязах, че локвата е много по-дълбока и водата се просмуква в туристическите ми обувки.

Вятърът се беше укротил и дъждът беше престанал. Стъпил върху купчината щайги и притиснал лице към решетката, установих, че мирисът на готвено се е засилил. Разбира се, тези хора ядат след залез, понякога чак до полунощ, че и по–късно.

Зачудих се дали да не се провикна за помощ. Може пък някой да ме освободи. В крайна сметка колко време мъчителите ми ще удължават това нелепо положение? Колкото повече разсъждавах, толкова повече всичко ми заприличваше на откачена лудория, на шега, стигнала твърде далеч.

Водата продължава да се стича с неотслабваща сила от тръбата на стената. Може би е изход от излязла от употреба система от тръби за газ – каквато и да беше, придошлата Тан се беше насочила оттук към мен. Нямаше как да запуша тръбата, както установих за своя сметка, когато опитах. Само намокрих дрехите си още повече.

Покатерих се върху щайгите и се провикнах за помощ. Никой не дойде. Никой не се отзова. Гласът ми едва се чуваше в корема на кита.

Виках, докато не прегракнах. Пет минути, може би десет. Усетих уханието на нещо като печен хляб, на пикантни сосове с много подправки и мазнина, на розови листенца, печено агнешко и сладкиши с нахут и лешници.

– Помощ! Тук съм! Аз съм Франсис Рейно!

Вече ми се вие свят от крясъците. Щях да съм признателен, отче, да зърна поне някого – дори нападателите си. Само не тази самота. Уплаших се, когато го осъзнах. Никога не съм ценял толкова малко собствената си компания. Дори физиономията на отец Анри Льометър щеше да ми се стори манна небесна в тази пустош.

–Помощ! Моля ви, помогнете!

Не знам към кого се обръщах. Може би към теб, отче, или към Бог. Във всеки случай никой не ми отговори и накрая изоставих поста си и се върнах на стълбите – скоро това щеше да остане единствената суха част от мазето, – загърнах се с палтото си и се помъчих отново да заспя. Може и да съм успял или просто съм изпаднал в мрачна летаргия, от която се събудих малко по-късно от някакво трополене над главата си.

Бум, бум, бум, бум.

Шумът беше упорит и ритмичен, като далечен бас. Бум, бум, бум, бум.

Музика? Не, не мисля. Общността на Ле Маро не е място, където се слуша много музика. Освен това имаше нещо органично в ритмичния тропот, едва доловима неравномерност като изменчивото туптене на сърце. Може би сърцето на кита, отче, който мечтае за нови завоевания.

И после изведнъж ми просветва. Най-сетне знам къде се намирам, отче. Този звук като от туптенето на гигантско сърце е бягащата пътечка.

Мазето ми е под спортната зала.

Осма глава

Сряда, 25 август

Настана превъзходен залез, докато пресичахме Ле Маро. Дъждът най-сетне престана и гледката е великолепна: драматични ивици лимонено и розово под зловещо сиво. Когато отново прекосяваме реката, всяка къща е станала алена, всеки прозорец искри като позлатен. А отзад река Тан, пълноводна и сияеща, гладка, блестяща и копринена.

Видях лодката на Инес Бенчарки, закотвена сред заслона на дърветата. Вътре светеше и от комина се издигаше струйка светъл дим. Извадих последната кутия с бонбони – тъмни и светли трюфели, оваляни в кокосови стърготини с много подправки. Има кардамон за утеха, семена от ванилия за сладост, зелен чай, роза и тамаринд за хармония и добронамереност. Поръсени със златисто, трюфелите приличаха на малки коледни играчки, идеално заоблени, прелестно уханни – кой би могъл да им устои?

Розет тутакси се запъти към водата. Бам явно обича да плува. Розет плува добре като Рижия и изобщо не се страхува от водата. С остра пръчка измерва дълбочината и изважда всякакви многообещаващи отломки. Докато приближавах към пристана, установих, че тя вече е спасила няколко пръчки, коркова тапа от шампанско и глава на кукла, която е поставила на върха на купчината като канибалски трофей.

– Не влизай във водата, Розет.

Върху позлатената повърхност Бам отскочи като камъче, хвърлено за "жабка".

– Какво е това във водата?

Нечий глас до мен. Обърнах се и установих, че Мая ни наблюдава от малкия проход между брега на реката и улицата. Сигурно има пет-шест такива пресечки по булевард "Де Маро", тесни за възрастен човек, но напълно подходящи за петгодишно дете. Мая беше обута с яркорозови гумени ботуши и носеше пуловер с избродирана жаба. Под мишница държеше Типо, неидентифицираната плетена играчка, с която не се разделяше.

– Това е Бам – отговорих. – Приятел на Розет. Но не всеки го вижда. Явно теб те харесва, Мая.

Очите на Мая се окръглиха още повече.

– Той джин ли е? Дядо казва, че навсякъде има джинове. Някои са приятелски. Други са дяволски.

– Той е маймунка – отвърнах с усмивка. – Розет няма много приятели у дома.

– Иска ми се и аз да имах маймунка. Той откъде е?

Помъчих се да ѝ обясня:

– Майка ми ме научи да го правя. Нещо като вълшебство е. Анук също има специален приятел, но нейният е зайче. Казва се Чехълчо.

Мая издаде напред долната си устна.

– Иска ми се и аз да имах животно приятел.

– Ами можеш, Мая. Трябва само да затвориш очи и да си го представиш.

Мая стисна очи толкова силно, че цялото ѝ телце се олюля. Розет се усмихна и я бодна с пръст.

Мая се изкиска.

– Престани, Розет. – Отвори очи и отвърна на усмивката ѝ. – Да видим дали моят джин вече е тук – каза и двете хукнаха по дъсчената пътека, подскачайки с гумените си ботуши като две шарени гумени топки.

Последвах ги.

– Внимавайте да не паднете – предупредих ги. – Пристанът е хлъзгав.

Розет само се изсмя и запя: Бам бам бам! Бам бадда–бам!

Скоро и Мая се присъедини към нея с повече въодушевление, отколкото умение, и двете затупаха с крачета по дъсчения пристан в такт. Вдигаха толкова шум, че накрая вратата на лодката къща се отвори и Инес Бенчарки надникна навън.

– Помислих си, че може би няма да откажете да опитате бонбоните ми – казах ѝ. – Занесох малко на Фатима. Обещах и на майка ѝ, и на стария Махджуби.

Тя наведе глава разбиращо. Днес никабът ѝ беше обточен със сребърна лента. Тя оформяше лицето ѝ и подчертаваше красивите ѝ очи.

Подадох ѝ бонбоните във фуния от оризова хартия.

– Опитайте един – подканих я. – От любимите ви са.

– Така ли? – сухо попита тя.

Разбира се, трудно можеш да прецениш, когато някой е толкова непроницаем. Но Инес пое бонбоните, макар и неохотно.

– След залез е – напомних ѝ. – Нали ухаят прелестно?

Тя държеше фунията. Допусках, че зад фереджето уханието не се усеща силно.

– Извинете ме, но обонянието ми не е добро – каза тя с полумелодичния си, полустържещ глас. Видях я да стрелка с поглед Мая и Розет в началото на тесния проход.

– Това е малката ми Розет – обясних, доловила любопитството ѝ.

Инес подметна нещо на арабски на Мая.

Мая я изгледа непокорно и направи физиономия.

Инес каза нещо по-остро и твърде бързо, за да го разбера. Мая тупна с розовия си ботуш и прошепна нещо в ухото на Розет. После изтича в прохода между къщите и спря само колкото да махне на Розет, преди да се изгуби зад ъгъла.

– Какво ѝ казахте? – попитах Инес.

– Само истината. Че е опасно да се играе на пристана. Майка ѝ не знае къде е. Не бива да идва тук самичка.

– Не беше самичка, а с мен.

Инес не каза нищо.

– Не е ли вярно, че не одобрявате Мая да си играе с Розет?

Инес направи същия жест – нещо между свиване на рамене и леко накланяне на главата, който Алиса често прави, когато се двоуми.

– Розет е добро дете. Тя е дружелюбна и обича всички. А Мая си няма приятели...

– Мая е разглезена – отбеляза Инес учудващо благо. –Точно като Соня и Алиса. Щом родителите позволяват на децата си да играят с децата на куффар, да посещават домовете им, да пипат играчките им, да галят кучетата им, после да не се чудят, когато дъщерите се извърнат от семействата си и синовете им се отклонят от правия път...

– Мая е само на пет.

– И скоро трябва да се научи да носи хиджаб. А децата в училище ще я наричат с обидни имена и ще я питат защо не яде храна харам, защо не слуша тяхната музика и не се облича като тях. Дори ако родителите ѝ са толерантни, както обичате да се изразявате, и ѝ позволяват да играе с играчки, да си подстригва косата и да гледа анимационни филмчета по телевизията, тя ще си остане магриби – една от тях, не една от нас.

Не се ядосвам лесно, но този път се ядосах. Гневът е като опън без дим, син и почти невидим.

– Не всички са такива – възразих.

– Може би, но онези, които мразят, са повече от достатъчно, за да компенсират онези, които обичат. Дори тук, в Ланскене. Да не мислите, че не чувам какво говорят за мен? Пикабът не ме прави нито сляпа, нито глуха. В Марсилия мъжете вървяха подире ми и ме питаха как изглеждам. Един ден на опашката в супермаркета някаква жена се опита да ми смъкне воала. Всеки ден чувам някой да казва: Мястото ти не е тук. Ти не си французойка. Ти си антисоциална. Ти мразиш куффар. Не ядеш храната ни. Симпатизираш на терористите. Иначе защо ще криеш лицето си? — Гласът ѝ беше станал рязък. – Всеки ден чувам някой да казва, че никабът трябва да бъде забранен със закон. Какво ги интересува как съм облечена? Трябва ли да се откажа от всичко?

Тя замълча, леко задъхана. В цветовете ѝ долових изненада. Може би не беше свикнала да разговаря толкова свободно с непознати. Вдигна фунията с бонбоните и каза:

– Имате право, наистина ухаят хубаво.

– Може да ги опитате по-късно – усмихнах се. – Ще оставя един пакет за Дуа.

– Познавате ли дъщеря ми?

– Виждали сме се. Стори ми се много самотно момиченце.

Цветовете ѝ отново се промениха. Изненадата отстъпи място на синкавите оттенъци на скръбта и съжалението.

– Налагаше се да се местим по-често, отколкото възнамерявах. За Дуа е добре да поживее тук. У дома няма семейство.

– Съжалявам за съпруга ви.

Цветовете ѝ припламнаха като залеза.

– Не сме толкова различни, колкото си мислите – казах. – И аз много пътувах. Първо с майка си, а после с Анук. Знам какво е да нямаш дом. И всички да те зяпат. А хора като Каро Клермон да те гледат надменно, понеже няма мосю Роше...

Усетих, че Инес ме слуша внимателно. Знаех, че успявам да установя връзка. Може и да е евтина магия, но винаги върши работа, помислих си. Винаги върши работа. Фунията в ръката ѝ изпуска цяла батарея от ухания, на горчив шоколад, разтопен със сметана и подсладен със семена от ванилия, ароматизиран с рози, червени като сърцето. Опитай ме. Вкуси ме. Пробвай ме.

И тогава Инес вдигна очи към моите. И видях себе си, отразена там. За миг образът ми се очерта в златисто върху озареното небе.

А после тя рече, без да сваля поглед:

– Мадам Роше, с цялото ми уважение, но ние нямаме нищо общо. Аз съм вдовица – което е злощастие, но не е осъдително. Обстоятелства извън моята власт ме принудиха да замина в чужбина. Имам дете, което съм възпитала на скромност и покорство. Вие, от друга страна, сте неомъжена жена с две деца, която няма вяра и няма истински дом. А това според нашата култура ви прави уличница.

С тези думи тя протегна ръката си с ръкавица и ми върна бонбоните, после влезе в лодката точно когато звънът на камбаните за литургия се понесе над водата. Аз стоях с хартиената фуния в ръка, чувствах се глупава и безполезна, а в очите ми започнаха да парят сълзи, сякаш от небето рукна огън.

Девета глава

Сряда, 25 август

Значи ме мисли за уличница, така ли? Разбира се, наричали са ме и с по-лоши неща, но никога с такава студена преднамереност. Скорпион, казала бе Оми. Да, точно това беше Инес – отровна, отровна с цялото си същество. Оставих шоколадовите бонбони на палубата и почти хукнах обратно към булеварда. Сякаш потъвах, сякаш бях вързана за камък и потъвах в равнодушната Тан.

А ти какво очакваше, Виан?, попита глас в главата ми. В крайна сметка това е само шоколад. Второкласна, зла магия, а можеше да използваш магията на Хуракан...

Този глас, който по своята топлота толкова приличаше па гласа на майка ми. Гласът на Зози де л’Алба, който понякога се обажда в сънищата ми. Тя никога не би допуснала чувствата да ѝ попречат. Неуязвима е за ударите, а отровата сякаш просто се изтича от тялото ѝ.

Ти си слаба, Виан, там е работата, казва тя и тайничко осъзнавам, че има право. Слаба съм, защото съм прекалено загрижена какво мислят за мен хората, защото искам да се нуждаят от мен, защото дори един скорпион, чиято житейска мисия е да жили с отровното си жило, може да разчита на помощта ми...

Това чисто и просто е глупаво, заявява Зози. Всеки би си помислил, че ти искаш да бъдеш ужилена.

Вярно ли е? Заблуждавам ли се? Харесва ли ми да се провалям? Да не би желанието ми да помогна на Инес да се дължи просто на порив да се самонаранявам?

Заведох Розет обратно у дома през улици, които вече ми се струваха просмукани с презрение и враждебност. Минахме покрай спортната зала, където групичка мъже с молитвени шапки и джелаби си говореха приглушено. Разговорът им секна, докато ги подминавахме, после продължи.

У дома приготвих вечеря за всички – домашна супа и хляб с маслини, печен оризов пудинг и сладко от праскови, – но самата аз бях твърде притеснена да се храня. Пих само кафе и седнала до прозореца, наблюдавах светлините по булеварда, тъгувах за Рижия и за нашата лодка с работилничката ми за шоколад, за Нико, за майка си и за всички онези простички и познати неща, които вече не бяха толкова простички.

Рижия имаше право. Какво търсех тук? Идването ми беше грешка, ужасна, пагубна и глупава грешка. Защо изобщо си въобразявах, че шоколадът ще реши някакъв проблем? Смлените зърна от едно южноамериканско дърво, малко захар и щипка подправки. Сладостно самомнение, несъществено като шепа прах на вятъра. Арманд твърдеше, че Ланскене се нуждае от мен. Но какво друго правех, откакто пристигнах, освен да отварям врати, които би трябвало да си останат затворени?

Снощи Рижия ме помоли да се прибера у дома. Рижия, който никога за нищо не молеше. Само да беше помолил една седмица по-рано, преди всичко това. Вече е твърде късно. Нищо не се разви според очакванията ми. Доверието ми към Рижия беше накърнено, приятелството ми с Жозефин – компрометирано. Дори Рейно, на когото бях обещала да помогна, пострада. Защо останах? За да помогна на Инес? Тя очевидно не желаеше помощта ми. Ами Розет и Анук?

Честно ли беше да ги водя тук, да ги оставя да завържат нови приятелства – и може би нещо повече, – при положение че щяха да са само за кратко?

Анук се бе променила. Усещах го напоследък. Един ден беше изключително ведра, на следващия – мрачна. Цветовете ѝ бяха като есенното небе – променяха се от сиво към пурпурно и синьо, при това за секунди. Да не би да крие нещо от мен? Измъчва ли я нещо? С Анук трудно можеш да разбереш, но подозирам, че е свързано с Жано Дру. Скришните погледи, невинното изражение, постоянното писане на есемеси или висене във Фейсбук от мобилния телефон. И тази нова превъзбудена Анук, този поток от думи, това момичешко сияние, сякаш има треска. Поредната основателна причина да не оставаме. Но пък може би...

В девет часа някой потропа на вратата. Отворих и на прага се оказа Люк Клермон, задъхан и леко смутен. Нямаше нужда да разглеждам цветовете му, за да разбера, че го праща Каролин.

Той влезе, отказа поканата ми за кафе и седна край масата в кухнята. Алиса, която беше избягала горе, тихичко слезе. Разбира се, тя вече изглежда много различно с късата си коса и овехтелите джинси. Колкото и да ме уверява, че не е влюбена в Люк, за мен е ясно, че той е влюбен в нея. Лицето му грейна, като я видя, а очите му се ококориха почти както се кокори Розет.

– Не казвай на никого, че съм тук – предупреди го тя.

– Дооообре – стрелна я той с кос поглед изпод въздългия си бретон. Заекването, което Люк почти е израсъл, отново се прояви за кратко. – Махна ли се от къщи?

– Почти на осемнайсет съм – сви рамене Алиса. – Мога да правя каквото си искам.

Прочетох завист в погледа на Люк. Нямаше да му е лесно да напусне Каролин Клермон. По-голям е от Алиса и вече си има собствена къща, но сянката на майка му се простира надалеч и той още не е излязъл от нея. Някои хора така и не успяват – повярвай ми, Люк, знам го.

Той ме изгледа извинително.

– Майка ми спомена, че си ходила в къщата на Рейно.

– Да, но него го нямаше.

– Точно там е работата – продължи Люк. – И вчера го нямаше. Майка ми го потърсила, не си бил у дома. Звъннала на отец Анри – и той не го бил виждал. Тя предположи, че отец Рейно може да е тук, при вввас – отново се прокрадна заекването в гласа му. Люк изгаряше от смущение. – Много ми е неудобно да ви питам, но хората започват да се притесняват...

– Не, Люк – поклатих глава, – и аз не съм го виждала.

– О! Но... къде може да е отишъл? Той не изчезва така. И без да се обади на никого? Просто няма логика...

Всъщност има логика. Прекрасно разбирам как се чувства свещеникът. Колкото и да се стараем двамата с него, Ланскене все ни отхвърля. В крайна сметка, с Рейно не сме толкова различни. И двамата усещаме притегателната сила на Черния отан. И двамата сме преживели тук разочарования, тъга и предателства. Видението на Рейно, което ме споходи, докато приготвях бонбоните... Бях решила, че е някакво отклонение, а всъщност през цялото време съм виждала истината за случващото се...

– Но защо би заминал? – зачудих се на глас. – Защото не издържа повече. Защото мисли, че ви е предал. Опитал се е да помогне, но това само е влошило нещата още повече. Смята, че всички ще са по-добре без него. И може би е прав... – Осъзнах, че вече не говоря само за Рейно. – Някои неща — някои хора – са неспасяеми. Възможностите на добрата воля са ограничени. Можем да бъдем само такива, каквито сме създадени да бъдем, не каквито околните очакват или се надяват да бъдем... – Замълчах, усетила озадачения поглед на Люк. – Е, искам да кажа, че понякога е най-добре човек да си тръгне – продължих. – Известно ми е до болка, това ми е коронният номер.

Той се взираше невярващо в мен.

– Наистина ли мислиш така?

– Знам, че е трудно за разбиране, обаче...

– О, прекрасно разбирам – внезапно се вбеси той. – Ти си царицата на бягството, нали, Виан? Баба ме предупреди, че ще си тръгнеш, и ти го направи. Точно когато тя предвиди.

Но Арманд каза и че един ден ще се върнеш. Дори ти написа писмо. И ето че отново си тук и твърдиш, че понякога е най-добре човек просто да си тръгне. Смяташ ли, че това изобщо щеше да се случи, ако беше останала тук?

Погледнах го смаяно. Наистина ли това момче беше Люк Клермон? Малкият Люк, който преди време заекваше толкова силно, че едва смогваше да се доизкаже? Люк, който четеше стиховете на Рембо тайно, докато майка му е на църква?

Нечий глас в главата ми се засмя ликуващо. Този път не беше гласът на майка ми, дори не беше гласът на Зози, а на Арманд, затова ми беше много трудно да го пренебрегна. Браво, момчето ми, дай ѝ да разбере, каза гласът. Понякога дори вещицата има нужда от това.

Опитах да го пренебрегна.

– Не е честно, налагаше се да замина – отговорих. – Пътуването ми още не беше приключило, Люк. Трябваше да намеря себе си.

– И успя ли? – гневно попита той. Аз само свих рамене. –Така си и знаех.

Думите му отекваха в съзнанието ми много след като той си тръгна и децата си легнаха. Разбира се, това е нелепо и непочтено. Франсис Рейно не е дете. Сигурно е имал причини да замине. Въпреки това вътрешният глас продължаваше упорито: Смяташ ли, че това изобщо щеше да се случи, ако беше останала тук?

Ако бях останала в Ланскене, Рижия нямаше да напусне Жозефин. Пожарът в магазина за шоколад нямаше да се случи. Рейно нямаше да бъде обвинен. Щяхме да се сприятелим с магриби, а Инес Бенчарки и брат ѝ нямаше да стъпят толкова здраво в Ле Маро.

Изпратих есемес на Рижия: Извинявай, исках да си дойда у дома, но вече дори не знам какво означава това. Тук се случват твърде много неща. Ще опитам пак да ти се обадя. В.

Дали щеше да разбере? И Рижия като Розет живее в настоящето и не търпи неща като "ами ако", "само ако". Местата не го задържат – превръща в свой дом каквото пожелае. Само да бях като Рижия и да оставя миналото където му е мястото.

Миналото обаче никога не напуска мислите ми, съжаленията дебнат съвсем наблизо. Като дете обичах градините, спретнатите лехи с невени, лавандуловите храсти покрай зидовете, грижливо поддържаните зеленчукови полета с техните лехи със зелки, праз, лук и картофи.

Да, бих искала да имам градина. Дори само няколко билки в саксия. Майка ми казваше: "Защо да си правиш труда, Виан? Ще ги отглеждаш, ще ги поливаш, а после ще трябва да заминеш. Няма да има кой да се грижи за растенията и те ще умрат. Защо изобщо да ги отглеждаш?".

Ала аз въпреки това непрекъснато опитвах. Здравец на перваза на прозореца. Заравях жълъд под някой жив плет. Пръснати край пътя диви цветя, нещо, което да пусне корен и да порасне, но да си бъде тук и ако се случи отново да дойда...

Спомних си Рейно в градината му, повел сериозна борба с ежегодното нашествие на глухарчетата, изплезили зелените си езичета откъм лехите, зеленчуковата градинка и грижливо окосената морава. Ако той не се върне, само след месец градината му ще прорасне. Глухарчетата ще поемат по пътеката, ще нахлуят в моравата и ще изпълнят сивия неспокоен въздух с полкове от своите парашутчета. Лавандулата ще плъзне като паяк през пукнатините на градинския зид, а бръшлянът ще зарови пипалца между разхлабените камъни. В цветните лехи ще настане анархия. Бойните редици на гергините ще бъдат покосени, а грамофончетата ще надуят победоносно фанфари, когато бурените завземат територията.

Къде си, Рейно?

Допитах се до картите, но както и преди, те бяха неясни. Ето ги отново Рицаря чаши, Осмицата чаши, отчаяние, поквара. Рейно ли е Рицарят чаши? Лицето му е в сянка, твърде зацапано е, за да го разтълкувам. Картите, които и бездруго са от евтините, са много захабени. А ето я и партньорката му, Кралицата чаши, а между тях са Любовниците – Жозефин и Рижия?, – а също и Кулата, Поломена и срутена. Хвърлени зарове. Разруха. Промяна. Но кой предизвиква промените?

Ти.

Първа глава

Четвъртък, 26 август

Явно отново съм заспал, отче, защото сънувах. Не сънувам често – изглежда съм изгубил този навик, – но този път сънищата ми бяха като скакалци, връхлетяха ме на пълчища, превърнаха ме в суха пустиня и светът се изпълни с шума от крилцата им. Събудих се скован и изтощен. Ребрата още ме боляха, ранената ми ръка беше подута и пулсираше бясно. Искаше ми се да си носех нещо болкоуспокояващо, но разбира се, бях оставил хапчетата у дома.

У дома. Боже, какъв глупак бях. Защо изобщо си въобразявах, че ще избягам от сенките, които ме преследват? Че ще бъда като Виан Роше, ще отида накъдето ме отвее вятърът? Точно тук грешах, отче. О, боже, всичко бих дал да можех да върна нещата назад.

Малкият светъл квадрат около решетката се появи отново. Беше ден. Водата, която се стичаше от тръбата, почти бе стигнала стълбите да вратата. Изядох и последната си храна и прецених положението – не изглеждаше добро.

Явно бях тук вече едно денонощие. През това време никой не беше дошъл, нито за да ми обясни причината да бъда затворен, нито (което щеше да е за предпочитане) за да ме освободи. Надявах се, че който ми причини това, ще се уплаши на дневна светлина, ще реши, че наказанието ми е достатъчно, и ще ме освободи. Това не се случи и вече започвам да се чудя дали преценката ми за положението не е прекалено оптимистична. От колко време ме държаха тук? Защо съм затворник? И най-важното, кой се беше провъзгласил за съдия и беше произнесъл присъдата ми?

Над главата ми тракането на бягащата пътечка поддържа  постоянния си ритъм, а от време на време към него се присъединява и тропотът на други фитнес уреди. Нямах представа, че в спортната зала на Саид цари такова оживление. Знаех, че е популярна, но не съм подозирал, че тук се събират толкова много мъже. С времето се научих да различавам звука на различните уреди, топуркането на бягащата пътечка, скърцането и тропотът на гребните тренажори, скрибуцането на велоергометрите, целеустременото завършващо тракане на щангите. Има и някакви групи: чувам ги, усещам плъзгането на много стъпала по пода горе и насърчителните възклицания. Каланетика? Бойни изкуства? Не мога да определя със сигурност, но от онова, което чувам, сигурно половината мъже от Ле Маро са тук, тупат с крака почти ритмично и най-вероятно изобщо не подозират за присъствието ми тук, долу.

Отново опитах да викна за помощ. Никой не ме чу. Никой не дойде. За половин час всички шумове секнаха, затова предположих, че е време за молитва. През това време чух друго – някакво стържене по стените. Сигурно от плъхове. Избите гъмжат от тях. После бягащата пътечка отново забоботи.

Стъпих върху щайгите и надникнах навън. Засега дъждът беше спрял. Гледката беше безрадостна като вчера – тухлена стена с натрупани в основата отпадъци и глухарчета между камъните. Тъкмо щях отново да се провикна за помощ...

И в този момент едно кръгло любопитно личице (обърнато наопаки) впери поглед в мен между два розови гумени ботуша. Тъмните като кафе очи примигнаха изненадано.

– Ти джин ли си?– попита Мая.

Втора глава

Четвъртък, 26 август

След неспокоен полусън през нощта отидох да проверя дали Рейно си е у дома. И не само аз. На "Рю дьо Фран Буржуа" се натъкнах на Каро Клермон, обсадила задната врата на къщата на Рейно заедно с Жолин и Бенедикт. Скоро се изясни, че според Каро изчезването на мосю кюрето е подозрително и дори зловещо.

– Според мен е най-добре отец Анри да провери сметките на енорията за последните няколко месеца – разпореждаше тя, когато пристигнах. – Каквото и да говорите, няма дим без огън, а с оглед на всичко, което се случва... – стрелна ме Каро неодобрително с поглед. Сигурно и моето присъствие беше едно от необичайните събития. Светлосините ѝ очи, бледи и прашни, сякаш оставиха върху ми тебеширена следа. – Разбира се, ако той се е забъркал с онова момиче...

– Кое момиче? – попитах.

Тя се усмихна напрегнато.

– Едно момиче от Ле Маро – отговори. – Според Луи Ашрон видели кюрето на моста към полунощ заедно с някакво момиче. Със сигурност магриби.

– И какво от това? – свих рамене.

– Ами коя е била? Луи каза, че била забулена.

– Половината жени от Ле Маро са забулени – отбеляза Шарл Леви, който надничаше над оградата на градината си.

– А дали половината жени от Ле Маро си уреждат среднощни срещи с кюрето? – попита Каро опияняващо сладникаво.

– Може би – включи се Бенедикт. – Чувала съм, че Жозефин Муска адски се е сближила с него.

Бенедикт и Каро ме погледнаха.

– Е, не е за пръв път – отбеляза Каро.

– Какво искаш да кажеш?

Отново се появи сиропираната усмивка.

– Тя е твоя приятелка, защо не я попиташ? А що се отнася до Рейно, поведението му е... как да кажа, необичайно. Сигурна съм, че нещо става. Обадих се на отец Анри. Той ще реши какво трябва да се направи.

Оставих ги да чакат отец Анри и се запътих към площад "Сен Жером". Ако някой знаеше къде е Рейно, най-вероятно щеше да е Жозефин. Ала забележката на Каро ме глождеше.

Не е за пръв път.

Разбира се, тя от край време не харесваше Жозефин. В Ланскене неомъжената жена винаги е обект на клюки. Вече би трябвало да го знам и да не допускам клюките на Каро да ме смущават. Въпреки това дали не бе възможно тя да знае истината за бащата на Пилу?

Кафенето беше празно. Дори на бара нямаше никого. Повиках Жозефин. Никакъв отговор. Мари-Анж явно беше в почивка. Изпитах детинско облекчение. Сега няма да ми се наложи да я виждам. В този момент забелязах движение зад завесата от стъклени мъниста, която отделяше кафенето от жилищните помещения отзад.

– Жозефин? – провикнах се отново.

– Кой я търси? – попита мъжки глас.

– Виан. Виан Роше.

За миг настана тишина. После завесата се разтвори и се показа мъж с прошарена коса на инвалидна количка. Отначало не го познах. Приковах поглед в инвалидната количка и безполезните крака, завити с карирано одеяло. И тогава забелязах него – красивите и жестоки черти, усмивката, мускулестите ръце, които се подаваха от ръкавите на джинсовата му работна риза.

– Мръсницата, която си вре носа в хорските работи!

Мъжът беше Пол-Мари Муска.

Трета глава

Четвъртък 26 август

Все едно ме фрасна с юмрук. Не заради онова, което каза, смая ме видът му. Лицето му не се беше променило много. Прошарената му коса беше подстригана съвсем късо и скалпът му ясно се очертаваше. Беше отслабнал и грубостта, присъща преди на чертите му, се бе изфинила до сурова хубост. Изражението му обаче си беше същото: преценяващо, смътно враждебно, подозрително, но въпреки това с оттенък на дяволита закачливост.

– Изненадваш се да ме видиш, нали? Чух, че си се върнала в Ланскене. Кучката надали ти е споменала за мен. Не би го направила. Не ставам за нищо.

Приковах го с очи.

– Ако имаш предвид Жозефин, не, не ми е споменавала нищо за теб.

Той се засмя дрезгаво и си запали цигара "Галоаз".

– Тя не обича да пуша тук. Не обича и да пия. Едно уиски?

– Не, благодаря – поклатих глава.

Той си наля двойно питие от бутилката на бара.

– Аз създадох това място от нулата. Цели шест години го управлявах като по часовник. Разбира се, тя обича да се преструва, че е нейно и че не ми дължи нищо. И защо не? Дадох ѝ името си, грижех се за нея, купувах ѝ дрехи, търпях настроенията ѝ. Но щом стана напечено, тя ме изхвърли като улично псе. – Пол-Мари отново се засмя безрадостно и издуха пушек през ноздрите си. – Май трябва на теб да благодаря, задето ѝ пусна мухата. Е, дано сега да си доволна. – Отпи от уискито си. – Понеже стана точно както искаше.

– Какво ти се е случило? – попитах.

– Какво те интересува? Или сега, когато съм половин човек, вече съм една от твоите каузи?

Проверих цветовете му. Така очаквах – бяха мътни както обикновено, със същите гневни отблясъци на опушено червено и прегоряло оранжево. А насред пушека имаше искрици живот, някакви стъкленици горе, над бара, нещо горящо край пътя. Разбрах, че това е моят Рицар чаши: този гневен, съсипан и презрителен човек.

– Винаги си си падала по увредената стока. По безнадеждните случаи. По речните плъхове. Онази дърта кучка Арманд. И Жозефин... – изхили се той със своя злобен и неприязнен смях. – Сигурно тя и теб е изненадала? Кой да си помисли, че е способна на такова нещо? Изхвърля ме от къщи, заплашва ме с полиция, а когато се връщам след шест месеца само за да си взема някои неща, тя си живее с онзи рижия, а той ѝ строи лодка. А, да, и е бременна. Щастливи времена. – Той дръпна от цигарата си и после изля уискито в гърлото си. – Разбира се, ти знаеш всичко това – усмихна се мрачно. – Я ми кажи, една по една ли ви караше, или едновременно? Както и да е, трябва да е бил адски специален и за двете, щом...

– Млъквай, Пол – сряза го строг женски глас зад мен.

Обърнах се и видях Жозефин с пребледняло от гняв лице.

Пол отново се засмя мрачно и угаси цигарата си в чашата.

– Опа, ето я моята благоверна. Сега вече загазих – ухили се той широко и противно на Жозефин. – Двамата с Виан просто си бъбрехме. Стари приятели, стари любови, малко уиски... А ти как прекара сутринта, прелестна моя?

– Казах да млъкваш! – повтори Жозефин.

– Или какво, моя любов? – сви рамене Пол.

Жозефин не му обърна внимание и ме погледна.

– Наистина исках да ти кажа. Просто не знаех как. – Лицето ѝ вече не беше бледо, а цялото пламтеше, и може би за пръв път, откакто бях пристигнала, видях тъжната, непохватна и неразговорлива Жозефин, с която се запознах преди осем години, Жозефин, която крадеше от мен шоколад просто защото не можеше да се сдържа.

Заля ме жалост. Какво се бе случило с Жозефин Боне, която имаше толкова грамадни и смели мечти? Мислех, че съм я освободила от Пол-Мари. А сега установявах, че е затворничка както винаги. Какво се беше случило? И моя ли беше вината?

Тя ме стрелна с поглед.

– Хайде да отидем да се поразходим. Изведнъж изпитвам нужда от чист въздух.

Пол се ухили и запали още една цигара.

– Така де, поразтъпчете се!

Последвах Жозефин навън. Известно време не ѝ се говореше и двете просто крачехме: покрай църквата, през площада, по покритите с обли камъни улици към реката. Когато стигнахме моста, тя спря и погледна над парапета. Буйната река под нас имаше цвета на чай с мляко.

– Виан, съжалявам... – поде тя.

Погледнах я.

– Не си виновна. Аз заминах. Изоставих и двама ви. Постъпих егоистично. Какво очаквах да се случи?

Тя видимо се обърка.

– Не разбирам...

– Говоря за Пилу – поясних.

– Пилу ли? – втренчи се в мен неразбиращо Жозефин.

– Той е чудесно момче, Жозефин – усмихнах се. – Имаш право да се гордееш с него. На твое място и аз щях. А що се отнася до баща му...

Лицето ѝ се сгърчи.

– Недей, моля те.

Положих длан върху ръцете ѝ.

– Всичко е наред. Не си направила нищо нередно. Всичко стана заради мен. Аз ви събрах. Аз заминах. А после, когато Рижия дойде в Париж, аз пренебрегвах признаците...

– Рижия ли? – погледна ме тя любопитно.

– Ами... нали това имаш предвид? Че Рижия е баща на Пилу?

– По-лошо – поклати глава Жозефин.

– По-лошо ли? – Че какво може да е по-лошо, помислих

си.

Тя приседна на парапета.

– Наистина ми се искаше да ти кажа. Но главата не ми раждаше как. Ти толкова се гордееше с мен – че напуснах съпруга си, че въртях заведението, въпреки че в крайна сметка така и не успях да хвана онзи влак...

– Имаш Пилу – напомних ѝ.

– Да, Пилу – усмихна се Жозефин. – През цялото време го лъжа, защото не мога да понеса истината. Както излъгах и теб, Виан, понеже исках да си мислиш, че съм постигнала нещо по-добро в живота си...

Понечих да кажа нещо, но тя ме спря.

– Моля те, Виан, нека да продължа. Исках да се гордееш с мен. Исках Рижия да се гордее с мен. Мечтаех, че съм волен дух като вас, че отивам където си поискам. Никакви обвързаности, никакво семейство. Пол замина. Ти вече беше напуснала Ланскене и аз също планирах да се махна. И тогава установих, че съм бременна. – Тя млъкна, лицето ѝ стана сериозно: донякъде нежно, донякъде печално. – Отначало не можех да повярвам. Мислех, че не мога да имам деца. Толкова дълго се опитвахме с Пол, а после веднага щом той замина... – сви рамене тя. – Не можеше да се случи в по-неподходящ момент. Бях напълно готова за пътуването, обаче Рижия ме убеди да остана поне до раждането на детето. А после, когато го видях...

– Обикнала си го.

Тя се усмихна.

– Точно така, обикнах го. А когато Пилу порасна достатъчно, за да задава въпроси, му казах, че баща му е пират, моряк, войник, авантюрист... само не Пол Муска, страхливец, който бие жена си, а щом тя му се опълчи, си плюе на петите.

– Пол-Мари ли? – вперих поглед в нея. – Той ли е бащата на Пилу? Но аз мислех, че ти и Рижия...

– Това никога не се е случвало – поклати глава тя. – Би могло, ако нещата стояха различно. Но с него бяхме само приятели. Мисля, че той дори тогава ти принадлежеше. Но когато Пол-Мари се върна и разбра, че Рижия живее тук и че съм бременна...

– Ти го остави да си мисли, че детето не е негово, така ли? – попитах.

– Не можех да го търпя – поклати глава тя. – Никога нямаше да ме напусне, ако знаеше, не и Пол-Мари. Бях бременна в осмия месец, когато той се върна, и... о, Виан, беше толкова грозно!

– Представям си.

Наистина си представях: Пол-Мари с пламнало от ярост лице, Рижия, който се опитва да я защити, и Жозефин, вкопчила се в единствената сламка, която можеше да ѝ осигури някаква защита. Пол е бил пиян и агресивен, настоявал е за онова, което му се полага по право, както обичаше да се изразява – своя дял от приходите от кафенето, малкото вещи, които е оставил. Направил си е прибързаното заключение, че Рижия е бащата на бебето, а Жозефин го е допуснала, вместо да му разкрие истината.

– Какво се случи после?

– Обичайното. Той потроши бара, обсипа ме с обиди и отпраши на мотора си. По-късно дойдоха полицаите и ми съобщиха, че е претърпял катастрофа.

Откарали Пол в болницата. Жозефин била най-близката му роднина. Когато научила, че той повече няма да може да ходи, му позволила да се прибере у дома. Какво друго ѝ оставало? Отчасти вината била нейна. Лъжата ѝ предизвикала поредицата от събития, довели до това, и макар че не смятала никога да му каже истината, не можела да бяга от отговорност. Той нямал работа, нямал спестявания. Дала му стая в "Кафе де Маро" и постоянна сметка на бара. Част от нея се надявала краката му да се оправят, но това така и не станало. Обвинявала себе си. И ето ги сега, осем години по-късно, приковани един до друг по силата на обстоятелствата и разделени от лъжа, която с всеки изминал ден се разраства все повече. Горкият Пол-Мари. Горката Жозефин.

В този момент си дадох сметка. Обзета от тревогата си за Жозефин, не бях обърнала внимание на нещо съществено. Рижия не ми беше изневерил. Той не беше бащата на Пилу. Може и да харесваше Жозефин, но когато трябваше да избира, беше избрал мен. Всичките ми подозрения, всичките ми съмнения бяха само уасуас, дяволски шепот, както казваше Оми, който Черният отан ни беше донесъл. Но защо това не ме прави по-щастлива? Камък ми бе паднал от сърцето, а продължавах да го усещам, макар да знаех, че вече не е там – тъмно и нашепващо присъствие, където преди имаше само сладост...

Защо не ми се довериш?, беше ме попитал Рижия. Защо никога не е просто?

Може би точно това е разликата помежду ни, Рижия. Ти си убеден, че животът може да е простичък. За другите може би, но не и за мен. Защо не ти се доверявам ли? Може би защото никога не съм смятала, че си мой и че имам право да те задържа, понеже си мислех, че рано или късно вятърът ще се промени...

Прогоних тази мисъл. Можеше да почака. Жозефин все още се нуждаеше от мен.

Прегърнах я и казах:

– Всичко е наред. Ти нямаш вина.

– Така каза и Рейно – усмихна се тя.

– Каза ли му?

Това ме учуди. Жозефин не ходеше редовно на църква и фактът, че е споделила своята старателно пазена тайна, и то тъкмо с Рейно, ми се стори много озадачаващ.

– Странно, нали? – усмихна се тя. – Но трябваше да кажа на някого... а той беше насреща.

Май вече проумявах. Имаше го в цветовете ѝ, в поруменялото ѝ лице, в обнадеждения ѝ поглед. Любовниците. Защо досега не го бях видяла? Кралицата чаши и нейният пострадал Рицар бяха Жозефин и Пол-Мари. Но тези Любовници...

Жозефин и Рейно?

Истина ли беше? На пръв поглед изглеждаха невероятна двойка, но въпреки това имаха някои общи неща. И двамата бяха наранени хора, самотни и потайни. И двамата бяха жертви на мрежата от клюки в Ланскене. И двамата притежаваха качества, които не съзнаваха напълно: упорство, сила на духа, отказ да допуснат врагът да спечели.

– Той ти харесва, нали?

Тя отмести поглед.

– Знаеш ли къде е? – попитах.

Жозефин отново поклати глава.

– Просто изчезна. Не знам къде е. Но съм сигурна, че онази жена е замесена – кимна тя към стария шоколадов магазин. – И хората от Ле Маро.

Малко по малко историята доби очертания. Графитите на вратата на кюрето, осуетеният му опит да ремонтира опожарения магазин, нападението над него в неделя през нощта и предупреждението, което беше получил.

Това е война. Не се бъркай.

Война ли? Така ли смятаха? И кои са воюващите страни? Църквата? Джамията? Расото? Фереджето? Или просто става дума за обичайната война на Ланскене срещу всеки непознат, речните плъхове, аутсайдерите, а сега – срещу жителите на Лe Маро. Името означава "нашественици", макар че всъщност е само неправилна форма на думата за "мочурище", тъй като кварталът е съвсем близо до реката и Тан редовно го наводнява...

Отново се замислих за Рейно. Възможно ли бе някой да го е подплашил със заплахи за още насилие? Не ми се вярваше да успеят с кюрето. Той беше упорит като самата мен. И непоклатим като канара, вятърът не го поместваше.

Но къде беше тогава? Все някой трябваше да знае. Все някой трябваше да го е видял да заминава. Ако не тук, поне в Ле Маро, откъдето минава пътят за магистралата. Замислих се за видението си в парата, докато приготвях бонбоните: Рейно сам и с раница през рамо върви по брега на реката.

За минали или за предстоящи събития беше видението ми? И къде е свещеникът сега? Спи в някоя канавка? Пребит е до смърт в някоя пряка? Никога не съм предполагала, че ще се тревожа какво се случва с Франсис Рейно, но изправена пред тези възможности, се оказа, че наистина съм загрижена. И то много.

– Ще го намерим – уверих колкото себе си, толкова и Жозефин, която ме слушаше. – Ще го намерим и ще го върнем у дома. Където и да е отишъл. Обещавам ти.

Тя се усмихна с печалната си и обнадеждена усмивка.

– Когато говориш така, се чувствам почти сигурна, че всичко е възможно.

– Така е – уверих я, – а сега ела с мен.

Прекосихме моста към Ле Маро.

Четвърта глава

Четвъртък, 26 август

Взрях се в блестящите кафяви очи, които надничаха през решетката към мен. Дали ме виждаше – може би не ясно, така допусках, като светло петно, като вдигната ръка между накъсаните сенки. Отначало ми се искаше да извикам за помощ, но момиченцето беше съвсем малко и сигурно щеше да побегне, ако го стресна.

– Мая, не се страхувай – казах възможно най-благо.

Тя коленичи, за да надникне през решетката. Виждах коленете ѝ върху грапавия камък и чорапите над розовите гумени ботуши.

– Ти джин ли си? – попита Мая. – Джиновете живеят в дупки.

– Не, Мая, не съм.

– Тогава какво търсиш там, долу? Нещо лошо ли си направил? Моят джиддо казва, че когато човек направи нещо лошо, полицията го праща в затвора.

– Не, не съм направил нищо лошо. Някой ме заключи тук.

Очите ѝ станаха още по-кръгли.

– Ти си джин! Знаеш името ми и всичко...

Постарах се гласът ми да прозвучи убедително и кротко.

– Моля те, Мая, чуй ме. Не съм джин и не съм направил нищо лошо. Обаче съм затворник. Нуждая се от помощта ти.

Тя направи гримаса.

– Точно така ще каже един джин. Те винаги лъжат.

– Моля те, не лъжа. – Долових напрегнатата нотка в гласа си и се постарах да смекча тона. – Моля те, Мая, помогни ми. Искаш ли да ми помогнеш?

Мая кимна неуверено.

– Добре – поех си дълбоко въздух. Трябваше внимателно да обмисля всичко. Разбира се, можех да я помоля да повика някой от родителите си, но все още нямах представа кой е отговорен за затварянето ми и мисълта, че може да се наложи да се обяснявам пред група магриби, убедени, че съм запалил училището им, ми се струваше най-малкото плашеща. Обаче в Ле Маро все пак имаше човек, способен да ми помогне, но трябваше някак да се добера до тази личност.

– Познаваш ли Виан Роше? – пресегнах се към Мая с гласа си.

Тя кимна и рече:

– Мемти на Розет.

– Точно така. Отиди да намериш Виан. Кажи ѝ, че съм тук. Кажи ѝ, че Рейно е тук и се нуждае от помощ.

Мая се позамисли.

– Така ли се казваш? – попита накрая.

– Да..– О, Боже, дай ми търпение! – Моля те, тук съм от вчера. Водата се покачва. Има и плъхове.

– Плъхове ли? Страхотно! – Явно това дете прекарваше твърде дълго в компанията на Жан-Филип Боне. Отново си поех дълбоко въздух. Дишай, Франсис. Съсредоточи се.

– Ще ти дам каквото поискаш. Играчки, бонбони. Само иди и кажи на Виан.

Мая отново се замисли.

– Каквото поискам ли? – попита. – Нещо като три желания, така ли? Като в приказката за Аладин?

– Всичко!

Детето за пореден път потъна в размисъл. После взе решение.

– Добре – скокна тя на крака. Пред очите ми се изтъпанчиха розовите гумени ботушки. Сълзи на признателност ли парнаха очите ми, или се дължеше на уличния прах?

– Първото ми желание – поде Мая през решетката – е джиддо да се оправи. За другите две ще си помисля. Довиждане, джинко. Скоро ще се върна.

– Не, не, почакай, Мая, чуй ме!

Обаче бонбоненорозовите ботуши вече бяха изчезнали.

Проклех се на латински и на френски и слязох от купчината щайги. И тогава, точно в този момент, докато стоях, нагазил до глезени в студената и мръсна вода и си казвах, че от това по-зле няма накъде, чух стъпки зад вратата на мазето.

Бързо се дръпнах от щайгите. Чух как пъхват ключ в ключалката. За миг се зачудих дали да не изненадам похитителите си и да не се хвърля към вратата, но това си беше чиста фантазия. В сегашното ми физическо състояние дори жена с лекота би ме избутала обратно надолу по стълбите.

Вратата се отвори. Появиха се трима мъже. Разпознах Карим Бенчарки, макар и само като силует. Другите двама бяха по-млади, вероятно младежи от спортната зала. Носеха факли, а Карим държеше туба. Долових мирис на бензин.

– Вие никога не си взимате поука – заяви Карим. Все още бях в корема на кита.

Пета глава

Четвъртък, 26 август

– Станало е недоразумение – рекох. – Пуснете ме и ще ви обясня.

Карим остави тубата с бензина. По дрънченето познах, че е празна.

– Обясни ни това, мосю кюре. Беше у теб, когато те видяхме да шпионираш сестра ми.

– Не е вяр... – подех, но после си спомних Соня. Явно беше нейната туба. Тя я изпусна, когато ѝ препречих пътя. Но после ми изповяда всичко! Как да я издам на съпруга ѝ? –Не я шпионирах – казах. Беше лъжа и точно така си звучеше.

– Исках да поговоря с нея.

– Затова ли се криеше зад дървото?

Понечих да изръся още една лъжа, но осъзнах, че няма да свърши работа. Някои хора са родени лъжци, отче, но аз не съм един от тях. Опитах друг подход.

– Нека те попитам нещо, Карим. Колко дълго мислиш, че можеш да ме държиш заключен тук? Ако ме освободиш незабавно, обещавам да не предприемам мерки против теб.

Сега като се замисля, сигурно думите ми са прозвучали малко арогантно. Един от младежите каза нещо на Карим. Той му отговори нетърпеливо. Последва кратък бърз разговор на арабски.

Притесних се.

– Виж, трябва да ми повярваш – обърнах се аз направо към Карим. – Не съм подпалил училището. Не съм нападнал сестра ти. Винаги съм се опитвал да ѝ помогна.

Лицето на Карим беше непроницаемо на светлината, която влизаше през вратата, но усетих враждебността му – излъчваше я като радиосигнал. Отново каза нещо на приятелчетата си. После се обърна към мен:

– Какво си направил с балдъзата ми?

– Моля? – стъписах се аз.

– Алиса Махджуби. Къде е тя? И защо е била с теб преди седмица?

Поех си дълбоко дъх.

– На сигурно място е. Но това няма нищо общо с мен. Тя е при приятелка. По свой избор. Аз нямам нищо общо.

Карим кимна едва забележимо.

– Разбирам. Но мадам Клермон твърди, че са те видели с млада жена през нощта до реката.

– Не стана така... – Боже, колко неубедително звучеше! –Случайно я срещнах. Тя беше в беда и аз ѝ помогнах. Това е всичко.

– Както помогна и на сестра ми ли?

Отворих уста, но не казах нищо.

– Носи ти се славата, мосю кюре – предупреди ме Карим. – Неведнъж си изразявал ненавистта си към чужденците. Дори отец Анри го признава. Ти си нетолерантен човек. Обичаш да командваш. Опита се да попречиш на строителството на джамията. Често се изказваш против никаба. Преди време дори си се държал вандалски в магазина за шоколад, понеже си го смятал за дръзко незачитане на твоите религиозни традиции. Вече знам от сестра си, че миналата седмица си влизал в къщата ѝ. А сега те пипнахме да се навърташ край лодката ѝ с туба бензин и явно канейки се да напуснеш града...

Избухнах в нервен смях.

– Смешно ли ти се струва? – попита Карим.

– Не, разбира се. Но грешиш.

Карим се изсмя подигравателно.

– Съмнявам се, че отец Анри Льометър ще се съгласи. А сега ни кажи къде е Алиса и какво си търсил тук вчера.

Трябваше да се помъча да запазя спокойствие, отче, но вместо това се ядосах.

– Няма да се оправдавам пред теб или пред когото и да било – заявих. – Всичко си беше наред, преди да пристигнеш ти. Ти и сестра ти. Оттогава ме заплашват, нападат, обвиняват и държат тук, долу, против волята ми. Не ти позволявам да ме заплашваш. А за Алиса разбирам – притесняваш се. Твърде млада е да напусне дома си, така е. Обещавам ти, когато ме освободиш, да седнем и да намерим решение...

Карим и приятелчетата му отново си размениха няколко думи на гърления си арабски. После той пак се обърна към мен.

– Извинявай, мосю кюре. Днес ме чака много работа. Надявам се да си поговорим, когато се върна.

Когато се върна ли? Сърцето ми се сви. Осъзнах колко много съм разчитал той да ме пусне.

– Не разбирам какво печелиш, като ме държиш тук. Да не мислиш, че ще ме принудиш да призная? Да призная какво? Сестрата на жена ти не е в опасност, Карим. Тя е при Виан Роше.

Мълчание.

– При Виан Роше?

– Точно така. А сега...

– Какво ти каза?

– Нищичко. А сега ще ме пуснеш ли?

По-продължително мълчание.

– Не мога – рече той.

– Защо не! – Гневът ми растеше. – Какво искаш от мен, по дяволите?

Карим пристъпи по-наблизо. Вече виждах лицето му ясно и установих, че онова, което бях сметнал за спокойствие, всъщност беше ледена ярост.

– Сестра ми Инес е изчезнала – каза той. – Нея и детето ги няма, откакто вчера те пипнах да се опитваш да подпалиш лодката, където спяха двете с дъщеря ѝ. Разбира се, можехме да се обадим в полицията. Но щяха ли да ни обърнат внимание? Затова ще те държим тук, кюре, докато не ни дадеш нужните отговори. Ишиаллах, дано следващия път, когато се видим, да кажеш истината.

След това той и приятелчетата му излязоха и затвориха вратата зад себе си. Чух ги да превъртат ключа в ключалката.

Отправих проклятия на френски и на латински. После седнах на стъпалата – единственото останало сухо място – и зачаках с надежда Мая да се върне. Какво бях сторил, та Бог ме наказваше така, питах се и мечтаех за кафе и пресни кроасани. Горе бягащата пътечка и другите уреди отново забоботиха.

Шеста глава

Четвъртък, 26 август

Първото място, на което се отбихме в Ле Маро, беше единственото, където щяха да ни посрещнат сърдечно. Ала зелените капаци на прозорците на къщата на семейство Ал-Джерба бяха затворени, а когато Захра ни отвори, изглеждаше смутена зад никаба си.

– Съжалявам, майка ми излезе – каза тя.

Обясних ѝ, че търсим Рейно, и я попитах дали не го е виждала.

Тя поклати глава. Зад булото цветовете ѝ се разбуниха.

– Как ви се сториха шоколадовите трюфели? – попитах. –Оми хареса ли своите с кокос?

– И Оми излезе – рече Захра.

Усещах, че все още е притеснена. Зад булото очите ѝ се стрелкаха между мен и Жозефин.

– Сигурна ли си, че не си виждала Рейно? Или че не си подочула нищо?

Тя поклати глава.

– Той ти е приятел, нали?

– Да, мисля, че да – отговорих.

– Интересно как човек като него е приятел с човек като теб. – Гласът ѝ беше равен и не издаваше нищо, но под никаба тя цялата гореше, цветовете ѝ проблясваха и потрепваха.

– Невинаги е било така – признах. – Всъщност може да се каже, че сме били и врагове. Но това беше много, много отдавна. И двамата сме се променили оттогава. А аз установих, че страховете ми са си само мои, не негови, и че ще бъда свободна едва когато се отърся от тях.

Тя се замисли над думите ми.

– Какви хора сте... Изобщо не ви разбирам. Винаги говорите за свобода. Ние пък смятаме, че никой никога не може да бъде истински свободен. Аллах вижда всичко, контролира всичко.

– Рейно смята същото – уверих я.

– Но ти не?

Поклатих глава.

– Ами Шейтан?

Свих рамене.

– Мисля, че хората вършат премного злини и без да намесват дявола. Аз съм възпитана, че ние трябва да се научим сами да контролираме живота си, сами да създаваме правилата и да приемаме последиците.

Тя възкликна тихо и неопределено.

– Колко различно от онова, на което ни учат нас – рече. – Но ако няма правила, как ще знаеш винаги какво да направиш?

– Според мен никой не знае винаги – отговорих. – Понякога допускаме грешки. Но да спазваш правилата, без да мислиш, да правиш каквото ти казват, все едно си дете – според мен не това е Божият промисъл. Така твърдят хората, които използват Бог като извинение да принуждават другите да им се подчиняват. Не вярвам, че Бог се интересува как се обличаме, какво ядем, в кого избираме да се влюбим. И не вярвам в Бог, който иска да подлага хората на гибелни изпитания или да си играе с тях като дете с мравчена ферма.

Допусках, че тя ще направи някакъв коментар, но точно преди Захра да заговори, зад гърба ѝ внезапно настана раздвижване и отвътре изхвърча Мая, понесла Типо под мишница. Погледна ме заинтригувано и попита:

– Розет с теб ли е?

– Днес не.

Тя се намръщи.

– Толкова ми е скучно! Може ли да изляза да си поиграя с Розет? Искам да ѝ покажа нещо – погледна тя палаво Захра.

– Една тайна. Само моя и на Розет.

– Мая, бъди послушна – строго се свъси Захра. – Джиддо не се чувства добре.

Кафявите очи се ококориха.

– Но аз...

Захра ѝ каза нещо на арабски.

Мая отново направи гримаса.

– Липсва му котаракът – обясни ми. – Когато живеел при чичо Саид, котаракът винаги сядал при него. Може би ако донесем Хази...

– Няма нищо общо с котката – нетърпеливо отбеляза Захра.

Усетих, че се задава караница, и се намесих, преди да избухне.

– Защо да не взема Мая с мен? – предложих. – Така всички ще можете да си починете. Прекрасно знам какво е да имаш малко дете вкъщи. – Усетих, че Захра се изкушава. – Не се притеснявай, тя ще е с Розет. Ще я доведа преди ифтар.

Захра видимо обмисляше. После кимна рязко като птичка, която кълве орех.

– Добре, а сега трябва да тръгвам. Благодаря, че се отби да ни навестиш, Виан.

След това зелената врата отново се затвори и трите останахме навън, където вятърът все още свиреше по стрехите, а дългата сянка на минарето се беше проснала напряко на огряната от слънцето улица като стрелката на Слънчев часовник.

Жозефин ме погледна подозрително.

– Нали ти бяха приятели?

– Така е. – Бях озадачена. – Захра ми се стори малко разстроена. Може би се тревожи за стария Махджуби.

Докато се връщахме по булеварда, Мая хукна пред нас, скачайки в локвите, а аз разказах на Жозефин за болестта на стареца и за отчуждението между него и останалите в семейството. Не споменах предупреждението му да не се доближавам до вода, нито сънищата му за мен и Инес. Минахме покрай спортната зала. Както винаги, вратата беше открехната и отвътре се носеше лек мирис на хлор, примесен с характерния мирис на Ле Маро: сбор от прах, киф, готвено и река. Забелязах, че Мая бързо подмина началото на пресечката, но се позадържа пред прохода към дъсчената пътека. Възрастен трудно би минал между сградите, но за нея не представляваше проблем.

– Там живее моят джин – посочи тя към прохода.

– Така ли? – усмихнах се. – Имаш си джин?

– Аха. Ще ми изпълни три желания.

– О! А има ли си име?

– Лиско.

– Много хубаво.

Засмях се. Мая много ми напомня за Анук, когато беше на пет, с жизнерадостното ѝ лице и лъчезарна усмивка, и тези подскоци в локвите с гумените ботуши. Анук, моята малка непозната, която най-неочаквано един ден се появи от гората със зайче на име Чехълчо, което само привилегированите можеха да виждат.

– Деца... – обади се Жозефин.

– Пилу се държи много хубаво с Розет. Като със сестра.

Тя се усмихна. Грейва, чуе ли името му.

– Виждаш го какъв е. Много е добър. Разбираш ли защо постъпих така? Не можех да го деля с Пол. Нали знаеш как Пол щеше да се опита да му напълни главата със своите глупости?

Сигурно беше вярно, казах си. Но все пак момчето е син на Пол. Кой знае как би могло да го промени бащинството?

Жозефин разгада изражението ми.

– Мислиш, че не съм права.

– Не, но...

– Знам, и мен ме измъчва. Поне когато се почувствам слаба. Когато съм силна, съм разумна. Пилу заслужава по-добър баща от Пол-Мари.

– Твърдиш, че е променил живота ти, Жозефин. Пол не заслужава ли същия шанс?

Тя упорито поклати глава.

– Знаеш го какъв е. Той никога няма да се промени.

– Всеки може да се промени.

В края на улицата се запитах дали наистина е така. Някои хора са непоправими. Но как ли се чувстваше Пол-Мари – да живее под един покрив с момче, което смята за син на своя съперник? Спомних си блесналите му и зли очи, гнева и безнадеждността на думите му. Приличаше на животно в клетка, което ръмжи на всеки, който се доближи. Разбира се, не съм толкова наивна да смятам, че човек като Пол-Мари ще се разтопи от новината, че има син. Но не заслужава ли да получи шанс? А и какво е причинила тази лъжа на Жозефин?

Стигнахме края на булеварда. Последния път, когато дойдох тук, лодката на Инес Бенчарки беше закотвена на пристана. Сега забелязах, че я няма, на мястото ѝ беше останало само малко навито въже. Жозефин се ококори. Разбира се, лодката беше нейна, нищо че рядко я използваше.

– Искаш да кажеш, че тази жена е живяла тук? – попита тя, когато ѝ обясних. – Как смее да се настанява в моята лодка! И къде я е откарала, по дяволите?

Не знаех. Застанах на пристана и огледах брега на реката. Нямаше и следа от черната лодка къща – нито от страната на Ле Маро, нито от страната на Ланскене. Възможно ли беше Инес да си е заминала завинаги? От тази страна има само няколко безопасни места, където да закотвиш лодка, а в момента придошлата Тан е изключително безмилостна. Освен това двигателят на лодката на Жозефин не работеше, затова най-доброто, на което можеше да се надява Инес, е течението да я понесе надолу и може би да си намери друго място в Шавини или Пон льо Саол. Защо беше заминала? Беше ли взела и Дуа? И кога смяташе да се върне, ако изобщо щеше да се върне?

И тогава забелязах нещо на брега – наполовина стъпкано в калната трева. Отначало го взех за колие – наниз от зелени стъклени мъниста на сребърна верижка. Може Дуа да го беше изпуснала, така реших, когато вдигнах наниза, но после видях разпятието...

– Това е броеница.

Жозефин се приближи да погледне.

– На Рейно е – заяви тя. – Виждала съм я върху полицата на камината. Какво става тук според теб? Мислиш ли, че той е откраднал лодката ми?

Поклатих глава.

– Нямам представа. Допусках, че Инес ще знае.

Възможно ли бе тя все още да е в Ле Маро? Ако бе така, знаеше ли къде е свещеникът?

Опитах да науча нещо от Мая, но безуспешно. Тя се притесняваше повече за Дуа, отколкото за изчезването на лодката, най-вече заради кученцата, които заедно с другите деца държаха в стария магазин за шоколад.

– Какво? – повдигна вежда Жозефин.

Мая закри устата си с ръка.

– Не биваше да казвам. Гризко и Зъбчо. Крием ги там. Мосю Ашрон искаше да ги удави.

– Дали Дуа все още не е там?

– Струва си да проверим – вдигна рамене Жозефин.

Седма глава

Четвъртък, 26 август

Старият магазин за шоколад отвън изглеждаше запуснат. Вратата, прозорците и част от покрива бяха покрити с дебел найлон. На вратата имаше дървена табела с грубоват надпис: "Опасно! Не приближавай!".

Вътре обаче кипеше оживена дейност. Там се оказаха Люк Клермон, Жано Дру, Розет, Анук, Пилу и, колкото и да беше учудващо, Алиса, а също така Влад, една стълба, няколко кутии с боя, гъби, валяци, четки и кашонът с кученцата. Бяха успели с общи усилия да боядисат почти цялата кухня, площадката и някогашната предна част на магазина в бодро светложълто, а на стената забелязах очертанията на недовършен стенопис: предимно абстрактна плетеница, в която на места се забелязваше скрит силует на животно. Много приличаше на рисунката в "Кафе де Маро". Очевидно Пилу беше творческата сила зад проекта, но другите се трудеха също толкова усърдно, макар и здравата да клепаха себе си, дрехите си и Влад, присъединил се с ентусиазъм, но без никаква продуктивност.

Когато влязохме, всички замръзнаха – освен Влад, който позна приятели и изстреля залп от лай.

– Обещах да свърша това-онова по къщата – заобяснява Люк. – Колкото да отстраним щетите. А после намерих това посочи той Пилу и кашона. – И си казах, че така и така са тук, поне да помогнат. Купих някои неща и... – Млъкна и се усмихна срамежливо. – После всичко се разви от само себе си.

– Виждам – отвърнах, мъчейки се да обуздая въодушевлението на Влад.

Пилу призна, че Влад по-скоро пречи, отколкото помага, но пък начинанието им безусловно се нуждаело от куче пазач.

– Е, какво мислиш? – попита Анук, застанала до Жано Дру. И двамата бяха изцапани с боя: по фланелката на Жано имаше жълти следи от пръсти, както и по едната буза на Лнук. – Добре ли сме се справили, маман?

Не можех да намеря думи, когато видях мястото преобразено – ярко, макар и неопитно боядисано, кипящо от живот и смях, прогонил всички сенки и шепота...

Зли духове, махайте се оттук.

– Мисля, че да – усмихнах им се.

Анук видимо си отдъхна.

– Знаех си. Люк ни потърси. Реших, че ще е хубаво, ако всички заедно се заловим.

Погледнах любопитно към Алиса. Беше със сламена шапка, за да пази косата си от мократа боя, и като че ли се беше отърсила от проблемите си със същата лекота, с която беше захвърлила хиджаба.

– Оказва се, че ако не съм с хиджаб, никой не ме забелязва – каза тя. – Минах покрай пекарната на Поату и никой дори не ме погледна.

– Влязохме по пожарната стълба – поясни Пилу. – Никой не знае, че сме вътре. Само вие двете и Спутник...

– Спутник ли? – попитах.

– Моят котарак – отговори Пилу.

– Твоят какво? – озадачи се Жозефин.

Пилу грейна в лятната си усмивка.

– Онзи ден го спипах да краде храната на кученцата. Гризко го ухапа.

– А, разбирам.

– Ще ни помогнеш ли, Виан? Нуждая се от помощ със стенописа. Розет навсякъде рисува маймунки, а още дори не сме започнали спалните...

– Не днес – отговорих. – Търся приятелката ви Дуа и майка ѝ.

Обясних им какво се е случило. Както очаквах, никой не беше виждал Инес или дъщеря ѝ от вчера. Но защо ще заминат толкова внезапно, без да кажат на никого? И кюрето? Никой нищо не знаеше.

Оставихме ги да боядисват и излязохме на площада. Розет се присъедини към Мая и двете изхвърчаха на слънце на площада, където пред църквата седеше Поату и мрачно ядеше багета със сирене. Изненада се да ни види.

– Какво търсите тук? – попита. – Не знаете ли, че къщата е на жената с бурката?

– Точно нея търся.

– Ами успех – навъси се той. – Тя не живее ли някъде в Ле Маро?

– Мисля, че е заминала – отговорих.

– Не съм я виждал от дни. – После изведнъж нещо му хрумна: – Може да е избягала с мосю кюрето. Миналата седмица той работеше тук. Разчистваше бъркотията, която сам предизвика. – Поату се разсмя гръмко, но ние двете с Жозефин не се присъединихме. Предположението, че заминаването на Рейно е свързано с изчезването на Инес Бенчарки не беше съвсем неправдоподобно. Нали намерихме броеницата му на няма и двайсет крачки от мястото, където беше закотвена лодката ѝ! Възможно ли беше Рейно да е взел лодката?

Според Жозефин не.

– Мисля, че онази жена я е взела – предположи тя. – Може да е оправила двигателя. Или е пуснала лодката по течението, или я е продала на някого. Ако е така, честно казано, пет пари не давам. Струва си, само и само да се махне.

– Значи Карим беше прав. Тя наистина е изчезнала.

Обърнах се и пред погледа ми се разкри нежелана гледка:

Каро приближаваше устремно през площадчето, следвана от съпруга си Жорж, видимо смутен. С тях беше и отец Анри. Той ме удостои с безсмислена сияйна усмивка и потупа Мая по главата.

Мая го стрелна навъсено с поглед.

– Моят джин не те харесва – заяви тя. Отец Анри се сепна. – Моят джин живее в дупка – продължи тя. – Има плъхове. Ще ми изпълни три желания.

Усмивката на отец Анри се разшири гротескно.

– Какво оригинал но дете! – възкликна той.

– Жалко, че са я оставили да дивее – додаде Каролин и погледна многозначително към Розет. – С оглед на всичко, което се случва в Ле Маро напоследък, допусках, че хората няма да позволяват на децата си да търчат из цялото село без подходящ надзор.

Розет издаде един от звуците си – дръзко кратко пукане. В същото време токчето на Каро се заклещи в пролука между облите камъни от настилката. Каро се помъчи да го измъкне, но токчето беше здраво заседнало.

– Розет! – казах.

Розет ме изгледа невинно и отново направи с уста пукането. Токчето на Каро рязко се освободи и обувката ѝ изхвърча насред площада. Отец Анри хукна да ѝ я донесе.

Мая и Розет се спогледаха и се изкискаха.

– Говорила си с Карим ли? – попитах Каро. – Той ли ти каза, че сестра му е е заминала от Ле Маро?

Каро кимна.

– Карим ни е добър приятел. Много мил човек, прогресивен, учтив, далеч от политиката, съвсем различен от стария Махджуби. Де да бяха всички като него!

– Не знаех, че сте толкова близки. Ами сестра му?

– Инес. Мен ако питаш, за него е по-добре, ако тя не е тук.

Почти същото бе казала и Жозефин.

– Защо?

Каро направи гримаса.

– Тази жена е бреме. Отблъсква всички. Карим толкова се старае да въведе общността в двайсет и първи век. Вижте само как подкрепяше сестра си – която не е от най-стабилните личности – и горкото ѝ дете. Той пръв разбра защо старият Махджуби трябва да бъде сменен, той превърна спортната зала в това, което представлява днес. Преди да пристигне Карим, мястото беше просто една бетонна кутия с няколко уреда. Сега е социален клуб, място за срещи, където здравите млади мъже ходят, вместо да се наливат с алкохол – изви тя вежди към Жозефин. – Да можеше и нашите момчета да са такива!

– Преди си играеха тук – обади се Жозефин. – Помня как твоят Люк риташе топка заедно с Алиса и Соня.

Каро изсумтя презрително.

– Ти не разбираш културата им – отсече тя. – Момчетата и момичетата не бива да са заедно. Не са свикнали така и може да възникнат всякакви неприятности – усмихна се Каро захаросано. – Трябва да го имаш предвид.

– Защо? – тихо попита Жозефин.

– Ами, твоето момче ми се струва доста близко с дъщерята на Инес Бенчарки. А след като вече сме виждали какви са последиците от общуването между деца от две различни култури... – Тя изведнъж млъкна раздразнено и аз се запитах дали не се чуди къде е Люк. – Искам да кажа, че трябва да проявяваме чувствителност – довърши Каро и стрелна със строг поглед Жорж, който досега не беше отронил нито дума. – Някои хора просто не са съвместими с общност като нашата.

– Хора като Инес ли? – попитах. – Или като Алиса Махджуби?

Каро видимо се напрегна.

– Явно знаеш повече от мен – рече. После се обърна към отец Анри: – Хайде, отче, чака ни работа.

След тези думи тя и антуражът ѝ минаха покрай църквата, където в отсъствието на Рейно в момента махаха старите дървени пейки и на тяхно място поставяха практични пластмасови столове и предстоеше да пристигнат видеоекрани, които щяха да оповестят навлизането на "Сен Жером" в двайсет и първи век.

Осма глава

Четвъртък, 26 август

Жозефин беше бясна.

– Как са могли да го причинят на Рейно? Знаят колко много обича това място. Никога не биха посмели, ако той беше тук...

Това със сигурност е вярно, помислих си. Подобно на стария Махджуби Франсис Рейно не е привърженик на новите нрави. Не за пръв път се питах как двама мъже, които имат толкова общо помежду си, са станали такива заклети врагове.

– Ела у дома с мен – поканих Жозефин. – Ще приготвим малко бонбони и ще си поговорим. И бездруго няма какво да правим тук.

Върнахме се в къщата на Арманд и аз приготвих горещ шоколад с кардамон и една тава сладкиш с праскови, който стана за двайсет минути с новото сладко и малко сметана с арманяк. Розет и Мая помагаха в кухнята, но и доста поизцапаха. Розет напяваше песничка без думи, а Мая се включи сериозно със свой импровизиран текст и като потропваше с дървена лъжица по масата.

– Домашно сладко...

– Бам–бадда–бам...

– Прасковено сладко от Виан за Рамазан!

Жозефин прихна неудържимо.

– А аз си мислех, че момчетата са по-забавни.

– Трябва да занесем малко сладкиш на моя джиддо довечера – каза Мая, когато извадихме тавата от фурната. – Може да хапне малко за ифтар. Моят джин направи вълшебство, за да се оправи дядо.

– Надявам се – казах.

Не беше точно вълшебство, но всички си имаме тайни. Шепот, знак, щипка подправки. Обръщането на приятелска карта. Песен.

– Ще проработи – усмихна се Мая. – Това е едно от трите ми желания.

Е, Мая, може би ще свърши работа. Случвали са се и по–странни неща. От посещението си при него вече научих, че страданието на стария Махджуби не е свързано с болест. Причината му е онова, което Оми нарича уасуас: шепотът, който се промъква в съзнанието и носи тревожни сънища, потиснатост, отчаяние. Разпрата със сина му. Фактът, че вече не го смятат подходящ да бъде духовен водач. Заминаването на Алиса при толкова загадъчни обстоятелства – всички тези неща допринесоха за внезапното влошаване на здравето на стареца.

– Ще му занесем, когато те изпратим до вас. И Алиса иска да го види. Сигурна съм, че вие ще му помогнете да се оправи.

– Лиско ще го направи – заяви Мая.

В пет часа дойде Анук заедно с Пилу, Люк, Жано и Алиса. Всички бяха в отлично разположение на духа и омазани с боя от глава до пети. Изпратих ги да се измият и преоблекат и пъхнах във фурната още една тава прасковен сладкиш, а Влад се излегна пред готварската печка, миришещ на боя. След малко вече спеше и вечно заетите му лапи потрепваха.

После приготвих още малко шоколад с допълнително захар, маршмелоу и сметана и всички се настанихме около покритата с драскотини стара кухненска маса на Арманд, хапвахме, пиехме и се смеехме, все едно бяхме прекарали тук целия си живот, а не само две седмици.

– Магазинът изглежда приказен – отбеляза Анук. – Хубав е почти колкото преди. Трябва му само нова табела...

Погледнах я. Тя погледна към Жано.

– Ако някой иска отново да го направи магазин за шоколад. Няма да бъде трудно. Трябва само да се постави плот и няколко стъклени витрини, и може би няколко маси и столове...

Розет ми каза със знаци: На мен ми хареса. Нарисувах маймунки на стената.

– Просто ми хрумна – добави Анук. – Не мисля, че все още е училище.

О, Анук. О, Розет. Нещата никога не са толкова прости. На нас не ни е писано да оставаме, не ни е писано да се установяваме тук. Живяхме в Париж по-дълго от където и да било другаде. Напълно немислимо е да се откажем от това, да признаем поражението си.

А и Рижия. Какво ще каже той? Толкова се постара да изгради живот за нас, да намери нещо общо между нашия и своя цигански чергарски бит. Зарежем ли всичко сега – и то за да го заменим за Ланскене, – би било равносилно на подло отхвърляне. Щеше ли Рижия да го преживее? Щеше ли да привикне? Изобщо възможно ли е един речен плъх да се промени? Самата аз исках ли той да опита?

Почукване на вратата прекъсна мислите ми. Жозефин отиде да отвори. Може би си мислеше, че е Рейно...

Оказа се Карим Бенчарки.

Той мина покрай Жозефин, все едно беше завеса, и аз изведнъж си спомних как преди осем години Пол-Мари, пиян и вбесен, се опитваше да разбие вратата на магазина за шоколад. Цветовете му беснееха, лицето му пламтеше, беше красив както винаги, но светеше с нова, опасна светлина като горски пожар.

Алиса го видя и застина. За миг тази стратегия почти проработи. В пълната с хора стая и с късата си коса тя беше толкова различна от преди, че той можеше дори да не я забележи. Златистите му очи неспокойно огледаха половин дузината обърнати към него лица и се ококориха, когато се спряха на Алиса.

– Значи е вярно. Наистина си тук. – После се обърна към мен и рече: – Много съжалявам, мадам Роше. Не възнамерявах да нахлувам така. Не знам какво ви е разказала, но Алиса изчезна преди няколко дни. Семейството ѝ...

– Кой ви каза къде е тя? – попитах.

– Няма значение. Казал ми е истината. – Карим отново се обърна към Алиса: – Как можа да избягаш? Знаеш ли, че майка ти и баща ти не са на себе си?

Алиса отговори на арабски.

– Няма значение. Да си вървим вкъщи.

Алиса не отвърна, но поклати глава.

– Хайде, Алиса. Облечи се прилично. Майка ти ще полудее...

– Не ме интересува. Няма да се върна. И ти не можеш да ми заповядаш.

Последва канонада от бесен арабски, по време на която неистовите му цветове припламваха.

Той пристъпи към нея. Алиса се дръпна назад, протестирайки, а Карим гневно извиси глас.

– Престанете! Оставете я на мира! – Беше Люк. – Тя ще остане при Виан. Тук е в безопасност. Когато поиска да се прибере у ддома... – Усетих, че детинското му заекване отново започва да се проявява, но погледът му беше решителен, а тонът му – учудващо зрял. – Когато е готова да се върне, ще го направи. Но трябва сама да избере.

Карим прикова Люк с поглед. Явно не го помнеше, защото през последните две години младежът учеше в университет в друг град. После пристъпи още по-близо до него. Влад заръмжа тихо. Карим стрелна кучето с предпазлив поглед.

– Дръжте това куче.

Алиса каза нещо на арабски.

Карим я стрелна ядосано с очи и отстъпи крачка назад.

– Това е нелепо – заяви той. – Наистина ли искаш да се излагаш така? – Изгледа презрително Люк. – Заради него ли избяга? Какви лъжи си наговорила на тези хора?

– Мисля, че трябва да си ввървите – настоя Люк.

Карим се взря по-внимателно в него.

– Познавам майка ти. Мадам Клермон, нали? Тя много ни подкрепя. Питам се какво ли ще е мнението ѝ за твоята намеса.

Люк се стъписа за миг, но после отново заговори, и този път съвсем гладко:

– Това няма нищо общо с нея. Къщата е моя. Алиса е моя гостенка. А кучето на Пилу става неспокойно, когато някой заплашва гостите ми.

Прочетох изненада в погледа на Карим. Всъщност малкият Люк изненада всички. Безучастното потиснато момче, което заекваше, най-сетне се беше откопчило от властното влияние на майка си.

Алиса наблюдаваше внимателно и лицето ѝ грееше с изражението на човек, който току-що е разгадал непосилна загадка. По косата и по лицето ѝ още имаше жълта боя. Изглеждаше невероятно млада и сърцераздирателно красива.

Карим махна с ръка в знак на протест. Изглеждаше по-скоро наранен, отколкото ядосан, като че ли за пръв път някой устояваше на очарованието му. Погледна умолително към Жозефин.

– Мадам Муска...

Тя поклати глава.

– Някога познавах мъж като вас – рече. – Но Виан отдавна ми показа, че не е нужно да бягам, за да контролирам живота си. Вече и Алиса го знае. Тя има приятели, които са загрижени за нея. Вече нито вие, нито някой друг мъж ще ѝ нарежда какво да прави.

Карим се озърна, търсейки подкрепа, но не намери.

– Ще предам поздравите ви на майка си – обади се Люк.

Карим се обърна и се запъти към вратата, като метна един последен опасен поглед към Анук, Розет и мен.

– Внимавайте, това е война – предупреди той. – Да не попаднете под кръстосан огън.

Девета глава

Четвъртък, 26 август

Слънцето беше ниско. Скоро щеше да залезе. Почти беше време да изпратим Мая до дома ѝ. Бях обещала да занеса и сладкиш, както и да заведа Алиса да види дядо си. Сбогувахме се с останалите. Алиса отново си върза хиджаба.Докато се разделяхме с другите, забелязах как Анук и Жано се споглеждат – имаше нещо ярко в цветовете им, обещание за бъдещи тайни. Приготвихме кутия с шоколадови бонбони и току-що изпечения сладкиш и се запътихме към къщата на семейство Ал-Джерба.

Алиса мълча по целия път. Анук също мълчеше и проверяваше мобилния си телефон за съобщения. Мая и Розет припкаха отпред и играеха някаква шумна игра, в която имената Бам и Лиско се повтаряха често-често. Виждах Бам съвсем ясно – подскачаше постоянно по застлания с обли камъни булевард, – обаче въпросният Лиско още не се беше появил. Вероятно Мая го виждаше. Запитах се дали е видим и за Розет.

Пристигнахме в къщата със зелените капаци и аз почуках. Отвори ни майката на Мая. Беше с жълт хиджаб, джинси и копринена туника. Красивото ѝ лице грейна, като ни видя.

– Виан носи сладкиши – радостно избъбри Мая. – Заедно ги направихме. Аз помагах!

Ясмина се усмихна.

– Радвам се, че всички сте тук. Тъкмо приготвях вечерята. Влизайте! – Каза нещо бързо само на Алиса, която кимна и тръгна нагоре по стълбите. – Моля, заповядайте, ще направя чай. Майка ми и сестра ми са тук.

Последвахме я в предната стая, където Фатима и Захра седяха заедно с Оми върху възглавнички на пода. Захра беше загърната с кафява джелаба и носеше обичайния си хиджаб. Фатима шиеше. Когато влязохме, Оми вдигна поглед с толкова различно изражение от обичайната си съсредоточена палавост, че изведнъж се усъмних дали старият Махджуби не е починал.

– Какво има? – попитах.

– Надявах се Дуа да е с вас – сви рамене Оми.

– Не е, съжалявам – поклатих глава.

– Майка ѝ я е отвела – додаде Фатима. – Карим е съсипан.

– Така ли? – попитах. – Нямах представа, че са толкова близки.

Не споменах посещението на Карим в къщата на Арманд, но Захра явно беше усетила нещо в тона ми, защото ме изгледа изпитателно. Фатима не забеляза, а обясни:

– Карим е всеотдаен към Дуа.

Оми изсумтя презрително.

– Затова не ѝ говори и дори не я поглежда, ако се случи в стаята. – Изгледа предизвикателно Фатима. – Теб може и да те върти на пръста си, но тази жена не е, каквато се представя.

– Оми, моля те – намеси се Захра. – Стига клюки.

Оми не ѝ обърна внимание.

– Знам ги аз тези работи. Може и да съм стара, но не съм сляпа. Казвам ви, че тази жена е първата съпруга на Карим, а Дуа е тяхна дъщеря.

Побързах да се намеся:

– Донесох ви нещо да се почерпите. Направих сладкиш с праскови. Надявам се да го опитате, когато може.

– Аз веднага ще го опитам – заяви Оми.

– Оми, моля те...

Поднесох ѝ кутията. Тя надникна вътре.

– Значи това е твоето вълшебство, Виан – отбеляза Оми.

– Ухае като поляните с цветя в джаннат. – Усмихна се на Розет с костенурчата си усмивка. – И ти ли помогна да изпечете сладкиша, малката?

– Всички помагахме – обади се Анук. – Аз правя шоколад от петгодишна.

Усмивката на Оми стана още по-широка.

– Е, ако и това не накара стареца да слезе...

– Ще дойде – оповести Мая. – Помолих моя джин да излекува дядо.

– Така ли? – изненада се Оми. – Значи си имаш джин?

Мая кимна оживено.

– Обеща да ми изпълни три желания.

– Розет си има въображаем приятел – намесих се. – Мисля, че и Мая иска същото.

– А, разбирам. И сега какво? Чакай да помисля. Може би ще те превърне в принцеса. Или мен отново ще ме направи млада и слабичка. Или ще ти даде вълшебно килимче от мънички пеперуди, с което да можеш да летиш навсякъде по света, без да ти трябва паспорт...

Мая я изгледа строго.

– Това са глупости, Оми.

Старицата се изкиска.

– Добре, че ти ми наливаш ум в главата.

Сякаш като опровержение на песимизма на Оми след по-малко от десетина минути на вратата се появи старият Мохамед Махджуби – стори ми се съсухрен, но беше облечен с бялата си джелаба и шапката си топи. С него беше и Алиса – с бистър поглед, облекчена.

Щом ме видя, старецът наклони глава.

– Ассаламу алейкум, мадам Роше. Благодаря ви, че отново доведохте Алиса. – Протегна ръка към Алиса, тя я пое и той тихичко ѝ заговори на арабски. После се обърна към всички в стаята на френски със силен акцент: – Вчера говорих с внучката си. Тя обеща да помисли над думите ми. А днес, алхамдуллила е решила да се върне заедно с мен вкъщи. Животът е твърде кратък и времето е твърде ценно, за да го пилеем за глупави кавги. Утре ще поговоря със сина си. Каквото и да се случи помежду ни, аз все още съм му баща.

– По лицето му пробяга сянка от усмивка. – А ти, моя малка Мая, ти какво прави днес?

– Правихме сладкиши. Вълшебни, за да се оправиш.

– Разбирам. Вълшебни сладкиши. – Усмивката му грейна по–силно. – Не го казвай на чичо си Саид. Кой знае защо си мисля, че той няма да одобри.

– Надявам се да останете за ифтар – покани Фатима нас, останалите. – Приготвили сме предостатъчно храна. Добре дошли сте.

Разположихме се върху пъстрите възглавнички: мъжете от едната страна, жените от другата. Медхи ал-Джерба се присъедини към нас заедно със съпруга на Ясмина, Исмаил, който много прилича на брат си Саид, само че няма брада и е със западни дрехи. Мохамед отправи молитвите. Алиса беше притихнала, но изглеждаше доволна. Забавлявах се да наблюдавам как Мая учи Розет да се храни правилно – ето така правим ние, Розет, и седи върху възглавницата с изпънат гръб, – а Бам също изпълняваше инструкциите ѝ и комично изпъваше гръб, блестейки някъде в тъмното.

Започнахме с фурми, традиционния начин за прекратяване на поста по време на Рамазан. Последва хариса и супа с розови листенца, палачинки бигрир, кускус с шафран и пикантно печено агнешко. За десерт имаше кайсии и бадеми, рахат локум и ориз с кокос. После на всички поднесоха сладкиша и шоколада.

Мохамед Махджуби хапна малко, но прие поднесеното му от Мая парче сладкиш.

– Трябва да изядеш едно, джиддо. Двете с Розет помагахме да ги изпечем.

Той се усмихна.

– Разбира се, как не? Особено щом са вълшебни.

Оми нямаше никакви колебания. Липсата на зъби не я безпокоеше, тя просто оставяше шоколада да се разтопи.

– Това е по-вкусно от фурмите – оповести старицата. – Дайте ми още едно парче.

Разбира се, няма никакво вълшебство. Но храната, приготвена с любов, има специални свойства. Всички хвалеха трюфелите и не след дълго сладкишът също свърши.

Мохамед вече изглеждаше изморен и съобщи, че отива да си легне.

– Лека нощ. Денят беше дълъг. А утре ни чака още един – погледна той многозначително Алиса.

– Но още е рано – възрази Мая. – А ти обеща да поиграем на дама...

– Почти полунощ е – заяви Оми. – А и вълшебството може само толкова. Старите хора лесно се изморяват.

– Ти не си изморена – не се предаде Мая.

– Аз съм непобедима.

Мая се позамисли над думите ѝ.

– Трябва ни котаракът – каза тя накрая. – Хази отново ще направи дядо щастлив. Ще помоля моя джин да се погрижи.

– Помоли го – усмихна се Ясмина.

Докато Ясмина слагаше Мая да си легне, Захра отиде да приготви ментов чай и аз се вмъкнах при нея в кухнята и оставих другите да си говорят в съседната стая. Тя свали никаба си, докато правеше чая, и аз забелязах притесненото ѝ изражение.

– Още се тревожиш за Инес.

– Явно съм единствената – сви рамене тя.

– Мислиш ли, че ѝ се е случило нещо?

Отново сви рамене.

– Кой знае? Може би просто ѝ е омръзнало всички да клюкарстват.

– Вярваш ли, че тя е първата съпруга на Карим?

– Знам, че не е – поклати глава Захра.

– А вярваш ли, че му е сестра? – попитах.

Тя ме погледна.

– Знам коя е, но нищо не мога да кажа.

Чаят беше силен и ароматен. Захра го прави с прясна мента, две щедри шепи, които попарва в украсена сребърна кана, толкова голяма, че можеш да я вдигнеш само с две ръце. От оформения като розова пъпка чучур се издигаше пара като дух от анимационно филмче.

Това ме накара да се замисля за джина на Мая. Дали Мая виждаше своето животно приятел, както Анук и Розет виждаха техните? Трябва да призная, че съм малко изненадана, задето все още не съм го зърнала. Представите на децата са много силни, а аз от край време съм чувствителна. Но сега, в парата, долових следи от още нещо – нещо като скреж по замръзнал прозорец. Приближих се мъничко. Уханието на мента обгърна и двете ни.

– Моля те, Захра, искам да помогна – казах и съвсем деликатно се пресегнах – не с ръце, а с мислите си. С този номер понякога постигам прозрения, но в повечето случаи ми носи само нюанси и отражения.

Кошница червени ягоди, два жълти чехъла, гривна от черни нефритени мъниста, женско лице в огледало. Чие е това лице? Виждала ли съм го преди? Или е лицето на Жената в черно? Ако е така, тя е още по-красива, отколкото се говори. И е млада, невероятно млада, притежава неосъзнатата арогантност на младостта, има вид на човек, който не вярва, че ще остарее, ще умре или ще се откаже от илюзиите си. Анук изглежда така. Някога аз също.

Помъчих се да придам форма на уханната пара, да я вчеша с пръсти. Нейният мирис на късно лято беше сладко носталгичен и бистър. Отново видях картите на майка си, представих си ги. Кралицата чаши, Рицарят чаши, Любовниците и Кулата...

Кулата. Ударена от мълния и порутена, изглежда твърде крехка, та изобщо да е била някаква твърдина. Тънък като парче стъкло връх, декоративен, без прозорци. Кой – или какво – е Кулата?

Тук имаме две кули. Едната е камбанарията на "Сен Жером" – варосаният дундест правоъгълник с късичкия му шпил. Втората е минарето, вече неизползваният комин, увенчан със сребрист полумесец. Коя е Кулата от картите? Църковната камбанария или минарето? Коя е ударената от мълния? Коя ще остане и кое ще се срути?

За трети път се помъчих да разчета парата. Уханието на мента се засили. И отново видях как Франсис Рейно крачи по брега на реката, потънал в размисъл, с раница в ръка и приведен срещу дъжда. В краката му имаше нещо – скорпион, черен и отровен. Той го вдигна. И аз си помислих: ако Инес е скорпионът, възможно ли е Рейно да е биволът? И ако е така, вече прекалено ли съм закъсняла, за да спася и двамата от удавяне?

Захра ме наблюдаваше внимателно.

– Какво правиш?

– Опитвам се да разбера – отговорих. – Приятелката ти е изчезнала. Моят приятел също. Ако знаеш нещо, което може да помогне...

– Не знам – отговори Захра. – Това е война. Съжалявам, че и ти се оказа въвлечена.

– Каква война? – погледнах я.

Тя сви рамене и отново върза воала пред лицето си. Зад него цветовете ѝ подскачаха и танцуваха.

– Война, която ние никога не можем да спечелим, война между мъже и жени, стари и млади, любов и омраза, Изток и Запад, толерантност и традиция. Никой не я иска всъщност, но война има. И никой не е виновен. Ще ми се нещата да стояха другояче. – Тя ми подаде сребърна лъжичка. – Вземи това. Аз ще донеса чашите.

– Захра. Почакай. Ако знаеш нещо...

Тя поклати глава.

– Трябва да се връщам. Съжалявам за приятеля ти.

Десета глава

Четвъртък, 26 август

През нощта валя два пъти. Първия път чух дъжда в уличката над килията ми и ми се прииска да си бях оставил малко питейна вода в шишето в раницата си. Втория път от счупената тръба отново закапа вода, по което отсъдих, че реката пак е придошла. Въпреки това успях да дремна малко, загърнат в палтото си. Краката ми бяха мокри и студени. Душа давах за топла вана.

Часовникът ми беше спрял. Може би влагата беше повредила батерията. Но мисля, че доста точно успявах да отмервам времето с помощта на призивите на мюезина, уредите горе и далечния звън на камбаната на "Сен Жером". Затова бях почти сигурен, че между десет и единайсет часа вратата на мазето се отключи и влезе Карим Бенчарки, сам. С него нахлу и силен мирис на киф. Изглеждаше гневен и превъзбуден.

Освети очите ми с фенерче и попита:

– Къде е сестра ми?

Опитах да му обясня, че не знам, но Карим беше прекалено ядосан, за да ме слуша.

– Какво си ѝ казал? Какво си казал? Какво правеше онази сутрин?

– Нищо не знам — уверих го. – Не знам къде е сестра ти.

– Не ме лъжи. Знам, че си я шпионирал. – Гласът му беше станал остър като бръснач. – Какво видя на реката? Какви лъжи ти е наговорила Алиса?

– Моля те. – Боже, колко мразя тази фраза! – Станала е ужасна грешка. Пусни ме и ще направя всичко по силите си да ти помогна. Само ме пусни.

Той ме погледна.

– Сигурно вече си гладен и жаден.

– Да. моля те, пусни ме. Пусни ме и ще изясним всичко. Ако Инес е изчезнала...

– Какво си видял?

– Вече ти казах. Нищо не съм видял. Защо?

Той изсумтя безсилно.

– Ха! Откакто пристигна сестра ми, ти не я оставяш на мира. Шпионираш я от църквата, задаваш въпроси, преструваш се, че помагаш. Какво ти е казала? Какво знаеш?

– Нищичко. Доколкото ми е известно, сестра ти ме мрази колкото ме мразиш и ти.

Личеше си, че той не ми вярва. Защо? От какво толкова се страхува? Какви тайни крият? Помня какво ми каза Соня. Той ходи при нея понякога нощем. Омагьосала го е. Той е под нейно влияние. Тогава реших, че думите ѝ са плод на ревнива фантазия. Тази жена му е сестра в края на краищата. Ами ако не беше, отче? Какво доказателство имаме за това коя е всъщност?

– Тя не ти е сестра, нали? – попитах.

Пауза.

– Кой ти го каза?

– Досетих се.

Още една пауза, по-дълга. После Карим явно взе решение.

Угаси фенерчето и аз се взрях в лицето му с присвити очи.

– Ще ти дам още един шанс – рече той с различен тон, по-спокоен. – Следващия път ще доведа приятели. Приятелите, с които се срещна в събота вечерта до къщата си в селото. Тогава друга песен ще запееш. Ще ми кажеш всичко. Иначе – гласът на Карим стана още по-студен и сдържан – ще направим така, че да прилича на нещастен случай. Все едно си се удавил. А белезите по тялото ти ще изглеждат като причинени от реката. Никой няма да разбере. Никой няма да се поинтересува. Не си най-популярният човек в селото. Никой няма да те потърси.

След това отново затвори вратата и ме заряза в тъмното.

Разбира се, опитваше се да ме уплаши. Съзнавам го, отче. Не се страхувам. Карим не е убиец. Може и да е отговорен за съботното нападение над мен, но това не е убийство. И все пак...

Никой няма да разбере. Никой няма да се поинтересува. Никой няма да те потърси.

Това поне е вярно, отче. Ако изчезна завинаги, дали наистина ще липсвам на някого?

Около час по-късно вратата на мазето отново се отвори. Скокнах на крака и очаквах да видя Карим и приятелчетата му. Вместо това на тесния вход се появи забулена в черно жена.

– Ако опиташ да излезеш, ще се разпищя. – Гласът ѝ ми беше познат. Но толкова малко от тези жени изобщо продумват (освен ако не разговарят помежду си, разбира се), че не очаквах да я позная. Беше млада обаче, това си личеше. Говореше френски почти без акцент.

Погледнах я неприветливо.

– Какво искате?

Носеше картонена кутия.

– Донесох храна и вода. Ще оставя кутията горе на стълбите. Ако скриете кутията, Карим и другите няма да разберат, че съм идвала.

– Карим не знае ли?

Тя поклати глава.

– Реших, че сигурно сте гладен.

– Тогава ме пуснете – настоях. – Моля ви! Кълна се...

– Съжалявам, дойдох само да ви донеса храна – каза тя.

Храната се оказа някаква супа в стиропорена чашка и малко хляб, маслини и сушени смокини, увити в парче восъчна хартия. Имаше и вода в пластмасова бутилка, а също и някакви сладкиши. Когато жената си тръгна, аз изядох и изпих всичко, а кутията и хартиите скрих между празните щайги.

Трябва да се измъкна оттук, помислих си, преди Карим и приятелите му да се върнат. Жената в черно, която ми донесе храна... дали не беше Соня? Може би. Но пък нея щях да разпозная. Дали тя изобщо знае, че съм тук? Ако е така, вероятно се чувства виновна. Може би затова е донесла храната. Сигурно следващия път...

Ако има следващ път. Може би се хранех за последен път. Последната храна на осъдения на смърт. Само ако Мая се върне...

Мили боже? Толкова ли съм отчаян? Но все пак тя е всичко, което имам. Последната ми искрица надежда зависи от едно петгодишно дете. Дали ще си спомни какво ми е обещала, отче? Или вече е забравила играта?

Единайсета глава

Петък, 27 август

Още една нощ без никакви отговори. Картите на майка ми не помогнаха. Приготвих шоколад за децата и изпих своя от чашата на Арманд – с каймак, уханен и много сладък. Де да беше Арманд тук сега! Почти чувам гласа ѝ. Ако раят е толкова хубав като това, още утре се отказвам от греха. Скъпата Арманд. Колко щеше да се смее, ако ме види сега – притеснена за Франсис Рейно.

Той може да се грижи за себе си, така щеше да каже. Остави го да поскита. Ще му се отрази добре. Но въпреки това инстинктите ми направо крещят, че Рейно е в опасност. Мислех си, че трябва да спасявам Инес Бенчарки, но съм грешала. Рейно е бил. Още от самото начало е бил Рейно.

Какво пишеше в писмото на Арманд? Ланскене отново ще има нужда от теб. Не разчитам обаче на нашия твърдоглав свещеник да ти съобщи, когато се случи това.

Не, защото хора като Рейно никога не молят, не разчитат на никого. Дали не се е опитал да помогне на Инес? И не се е оказал ужилен от скорпиона?

Отец Анри съобщи, че Рейно е изчезнал, но полицията се оказа безполезна. Нищо не сочи, че мосю кюрето е станал жертва на мръсна игра. Всъщност нали отец Анри предложи Рейно да си вземе отпуск? А що се отнася до слуха, че Рейно е напуснал града, защото са се появили нови улики във връзка с пожара в стария магазин за шоколад, изглежда, няма доказателства в подкрепа на този факт. За разочарование на Каро.

Отбих се в църквата. Беше празно, имаше само купчина от новите столове и няколко човека, седнали пред изповедалнята. Познах Шарл Леви и Анриет Муасон и се запитах дали и те не търсят нашия изчезнал свещеник.

– Не си е отишъл наистина – рече Шарл, когато ги попитах. – Не би ни изоставил. Къде ще отиде? Кой ще се грижи за градината му?

Анриет Муасон се съгласи.

– Трябва да приема изповеди. От много отдавна не го е правил. Няма да говоря пред онзи другия, perverti, който се крие в църквата. Той е голям измамник.

– Той е отец Анри Льометър – каза Шарл.

– Знам – заяви Анриет.

Шарл въздъхна.

– Обърква се. По-добре да я заведа у дома. – Той се обърна към Анриет и се усмихна. – Хайде, мадам Муасон, елате да ви изпратя до къщи. Тати ви чака.

Жозефин също нямаше новини. Отбих се в кафенето, където заварих Пол-Мари, блед и небръснат, с едновременно съкрушен и интригуващо победоносен вид.

– О, ура, идва кавалерията. Идваш да оправиш света ли? Да излекуваш болните и сакатите? О, почакай... – ухили се той мрачно. – Сигурно специалните ти способности нещо не действат днес, понеже доколкото виждам, още си живеем в лайнян свят.

– Никога не съм твърдяла, че имам способности...

Той се изсмя озъбено.

– Значи има неща, които не можеш? Защото ако се вярва на кучката, за която се ожених, ти можеш да ходиш по водата. А онова нейно копеленце...

– Пилу.

– Според него пък ти си кръстоска между Мери Попинс и феята на зъбчетата. Вълшебни шоколади, невидими любимци, ти знаеш всякакви номера, нали? Какво следва? Лекарство за СПИН? Бих се задоволил с два здрави крака... А, да, може и една свирка...

– Пилу е момче с въображение – казах. – Мисля, че с Мая и Розет са си играли на нещо.

Пол-Мари се намръщи.

– Така ли му викаш? С въображение? По цял ден се мотае край реката с две лигави момиченца. За теб това може и да е въображение, но аз мисля, че той трябва да си намери свестни приятели, истински френски момчета, а не онази измет от Ле Маро...

Не лапнах въдицата. Пол Муска е от хората, които обичат да провокират реакция.

– Къде е Жозефин? – попитах.

Той сви рамене.

– Сутринта взе колата. Мисля, че е отишла да търси лодката. Е, дано има късмет. Говори се, че са я откраднали циганите или пък са били магриби. Не разбирам на нея какво ѝ пука, а ти? Изобщо не използва лодката – не и откакто онзи нейният рижко си замина.

Онзи нейният рижко. Искаше ми се да му обясня колко греши, но не можех да издам тайната на Жозефин. Вместо това рекох:

– Кажи ѝ, че съм идвала.

Той отново се засмя подигравателно.

– Ако си мислиш, че имам време да се мотая и да ви предавам съобщенийцата...

– Кажи ѝ, че утре пак ще дойда.

– Ще те чакам – отговори Пол-Мари.

Дванайсета глава

Петък, 27 август

Когато се върнах в къщата на Арманд, Алиса ме чакаше. Беше облечена с черната си абая и косата ѝ беше покрита с кърпа – беше толкова различна от момичето, което опознах, че едва не я сбърках с някоя друга.

– Исках да ти благодаря, преди да си тръгна – каза тя.

– Значи се прибираш у дома, така ли?

Тя кимна.

– Джиддо знае какво съм направила. Твърди, че не аз съм извършила зина. Освен това казва, че Карим не е този, за когото се представя. Баща ми е добър човек, но лесно се ласкае, така смята дядо. А майка ми цени външността. – Тя се усмихна печално. – Дядо може и да е стар, но много добре преценява хората.

– Ще каже ли на родителите ти какво се е случило?

Тя поклати глава.

–А ти?

– Според дядо това само ще навреди. Случилото се не може да се промени. Можем само да се молим на Аллах да ни прости и да се опитаме да продължим напред с живота си.

Дали изобщо беше възможно? Може би, помислих си.

Алиса определено смята така. С присъщия на младостта оптимизъм тя вярва, че може да заличи миналото. Но миналото е неотстъпчив непознат, който ни бележи толкова много пъти, колкото и ние се опитваме да бележим него. Възможно ли е Алиса да бъде доволна, живеейки в онзи друг свят?

Помъчих се да не мисля за казаното от Инес. Детето вижда как птиченце пада от гнездото. Вдига го и го отнася в дома си. След това ще се случи едно от следните две неща: или птичето веднага ще умре, или ще оцелее за ден-два и детето ще го върне обратно при семейството му. Обаче то ще мирише на хора и близките му ще го отхвърлят. Птичето ще умре от глад или ще го убие котка, или другите птици ще го изкълват до смърт. Ако детето има късмет, никога няма да разбере.

Но аз не съм дете, Инес. Алиса не е птиченце. Дали семейството ѝ ще я приеме? Надявам се. Може би. А може би не. Ако не я приемат, според мен тя е достатъчно силна, за да оцелее самичка, без тяхната помощ. През броените дни, докато беше с мен, я наблюдавах как се променя. Вече не беше уплашеното птиче, започнаха да ѝ растат криле. Ще може ли да се върне в гнездото и да се преструва, че не иска да лети?

Изпратихме я до къщата на семейство Ал-Джерба, където я очакваше старият Махджуби. Външно изглеждаше овладян, но цветовете му бяха бурни, сиво се стрелкаше през кърваво оранжево и черно и така издаваше притеснението му.

– Ще се справите ли? – попитах.

– Иншаллах – отговори старият Махджуби.

На вратата се показа лицето на Мая.

– И аз искам да дойда. Искам да покажа на Розет къде живее моят джин. Освен това той трябва да ми изпълни още едно желание.

Розет ме погледна и ми даде знак: Искам да отида да видя Лиско.

– Добре – съгласих се. – Но не се отдалечавайте. – После отново се обърнах към стария Махджуби. – Да дойда ли с вас?

– Благодаря ти, но не – поклати глава той. – Най-добре да поговоря със сина си насаме. Време е да го направя, твърде дълго отлагах. Гордостта и гневът ми пречеха. Изобщо не биваше да позволявам гордостта да попречи на съвестта ми. Повече няма да го допусна. Бях сляп, но вече прогледнах. Аллах ми дава сила да помогна и на другите да прогледнат. Кимнах.

– Добре, но ако се нуждаете от помощ...

– Знам къде да дойда – увери ме старият Махджуби.

Тринайсета глава

Петък, 27 август

Събуди ме потропването по металната решетка високо на стената. Хукнах към купчината щайги, които вече почти изцяло бяха покрити от водата.

– Виан?

Не беше Виан, разбира се. Но се оказа Мая и си водеше приятелка. Това би ми вдъхнало надежда, само дето приятелката беше Розет, която почти не говори, а когато го прави, ръси безсмислици.

Помъчих се да не показвам отчаянието си.

– Мая. Каза ли на Виан, че съм тук?

Тя кимна. До нея Розет гледаше с кръгли като палачинки очи. През решетката двете момичета приличаха на котета от анимационно филмче, които шпионират огромна мишка.

– Защо не я доведе?

– Дължиш ми още две желания – начумери се Мая.

Овладях порива да ѝ се разкрещя.

– Знаеш ли, Мая, щеше да ми е много по-лесно да ти изпълня желанията, ако не бях заключен тук, долу.

Двете момиченца се спогледаха. Мая прошепна нещо в ухото на Розет. Розет също ѝ прошепна в отговор – пресекливо и накъсано от смях. После двете отново се обърнаха към мен.

– Второто ми желание е да върнеш котарака.

– Какъв котарак, за бога?

– Онзи, дето идва в къщата ни. Хази.

– Мая, това е котка. Откъде да знам къде е?

Мая ме изгледа сериозно през решетката.

– Благодарение на теб джиддо наистина е по-добре, обаче още е тъжен заради котката. Моля те, върни Хази. После ще те пуснем.

Отче, бях в състояние да я убия. Все едно говорех с Анриет Муасон. Задоволих се обаче само с нетърпелив вой, който накара двете котешки личица да се отдръпнат, все едно ги е нападнало куче.

– Мая, Розет, съжалявам. Просто искам да изляза от тук.

Мая огледа решетката с присвити очи.

– Не и преди да ми изпълниш желанието.

Няма нищо по-безполезно от това да спориш с петгодишно хлапе, особено през метален процеп колкото този на пощенска кутия. Върнах се на стълбите на мазето – три от стъпалата вече бяха под водата – и се постарах да не се отдавам на отчаяние. Беше просто въпрос на време някой да научи за новата игра на Мая и да поиска да види лично въпросния джин. А дотогава щях да се опитам да запазя спокойствие и да се убеждавам, че все пак има някакъв смисъл в това абсурдно положение. Надявах се след седмица да си спомням за случилото се през смях и да се забавлявам с недоразумението. В този момент обаче не виждах светлина в края на тунела. А и водата се покачваше – не толкова бързо, че да представлява непосредствена заплаха, но достатъчно, за да ме притесни. Може и да не се удавя тук, отче, но пък току–виж съм се разболял от пневмония. Това ли иска моят Бог от мен?

Ето го отново призива за молитва. Аллаху Акбар. Под земята всичко добива странна звучност. Попаднал съм в раковина и край мен отеква ревът на прибоя. Всекидневните шумове се носят отгоре като изхвърлен от кораб товар. През решетката прониква и светлина – ярка и празнична накъсана светлина, която танцува и примигва като светулка. Вятърът е утихнал. Дъждът също. Може би най-сетне Черният отан е поел по пътя си. Дано.

Аллаху Акбар. Ашхаду Алля. [20] Звукът в раковината е силен и настойчив като спомен. Извиква в съзнанието ми спомен за грамадна дюна, голямата бяла дюна в Аркашон, където ходехме, когато бях дете, за заслепяващия бяг към морето, за нескончаемото катерене обратно по огрения от слънцето пясък, подобен на кован бронз, и за зачервения ми тил, докато драпам нагоре.

И сега за пръв път ми хрумва, че може да умра тук, долу – сам, забравен и нежелан. На кого ще липсвам, ако си отида? Нямам семейство, нямам приятели. Майка ми, църквата, предпочита отец Анри. Никой няма да ме търси. И кой ще пролее сълза за Рейно освен може би самият Рейно?

Четиринайсета глава

Петък, 27 август

Тръгнахме по булеварда към малкия пристан. Мая и Розет ни водеха, а Розет пееше своята песен без думи. Мая ѝ припяваше. Лиско и Бам явно бяха създадени един за друг. Притворила очи, виждах Бам като оранжева драскулка подире им, ала новият спътник на Мая си оставаше невидим. Разбира се, невинаги ги виждам. Минаха месеци – може би дори години, – преди да зърна Чехълчо. В края на улицата и двете хлътнаха в една от пресечките към малката дъсчена пътека.

– Не се отдалечавайте – провикнах се след тях. – И не доближавайте водата.

Анук ме погледна и попита:

– Алиса ще се оправи ли?

– Надявам се. Не мога да се меся. Колкото по-дълго стоеше при нас, толкова по-трудно щеше да ѝ бъде да се върне у дома.

– Но тя си подстрига косата... а и всичко останало. Алиса харесва футбол и Фейсбук, и попмузика. Дори ни помогна да пребоядисаме магазина. Как ще започне пак да се забулва и никога да не излиза самичка?

– Това е нейният избор.

– Ами Люк? Нали знаеш, че е луд по нея?

– Знам, Анук.

Тя доби войнствен вид.

– Не сме тук случайно. Ти би трябвало да оправиш нещата.

Прозвуча ми като Люк и цялата изтръпнах.

– Невинаги ми се удава да го направя, Анук.

– Тогава какъв е смисълът! – Вече беше сърдита, в очите ѝ бликнаха сълзи. – Какъв е смисълът на това, което правим, ако в края на краищата не можем да ги спасим?

Птиченце, паднало от гнездото.

– Никога не съм твърдяла, че ще спасявам някого.

– Не е вярно – възпротиви се Анук. – Правили сме го преди. Ще го направим и сега. Ние променяме живота на хората. На Жозефин. На Гийом. На Арманд. На Рейно...

И виж какво става с тях, Анук, помислих си. Остарели са с осем години, но какво се е променило? Никой от тях не е спасен. Малко са понапълнели може би, има я мимолетната топлота на спомените. Но Жозефин още си е в "Дафе де Маро". Пол-Мари е в инвалидна количка. Гийом е със старото си куче. Арманд е в земята. А Франсис Рейно... всички са просто имена, написани върху пясъка и отвени от безмилостния вятър.

Анук ме изгледа обвинително.

– Ти си се предала. Вече не вярваш, че си способна да променяш нещата.

– Не казах това, Анук.

– Ами пет пари не давам. Сама ще го направя. Двете с Розет ще го направим. Ще подредим нещата за Алиса и Люк. Ще намерим Рейно. Ще ремонтираме магазина за шоколад. И после ще трябва да повярваш... – Тя млъкна с блеснали от сълзи очи.

– Какво има, Анук? – попитах. – Защо изведнъж е толкова важно?

Анук поклати глава, упорита като оловен войник.

– Моля те, Анук.

Тя се извърна. И много дълго не ми отговори. Усещах, че се опитва да се овладее, да удържи нещата под контрол. Малката ми непозната от край време е удивително самостоятелна, същинско съкровище от скъпоценности и мечти, пъзел, който си остава недокрай подреден. Почаках.

– Заради Жан-Лу – отговори. – Не отговаря на мейла си. Обеща да отговори, щом излезе от операция. Но тя беше преди три дни, а той още не ми е изпратил есемес, нито е постнал нещо във Фейсбук. – Сълзите вече се стичаха по лицето ѝ. – Никой не е чувал нищо за него. Никой. А той обеща...

Прегърнах я и притиснах лицето си към косата ѝ.

– Всичко ще се оправи, Анук. Всичко ще се оправи.

Значи затова Анук е толкова раздразнителна и неспокойна през последните няколко дни – изобщо не е заради Жано, а заради приятеля ѝ Жан-Лу Рембо...

– Не го знаеш. Няма как да си сигурна.

Имаш право, Анук. Това са само думи. Най-евтините вълшебни думи, просто свирукане покрай гробище. Но понякога разполагаме само с думи, и пак понякога привиденията се плашат от тях. Не всеки път, само понякога...

Точно в този момент се случи нещо. Розет, която си играеше в пресечката с Мая, внезапно нададе изненадан възглас. Вдигнах поглед и под моста забелязах неочаквано раздвижване. Възможно ли беше наистина да е къща лодка?

Хукнахме към моста. Наистина беше лодка. Не, не лодката на Инес Бенчарки, а малка тъмнозелена речна лодка, кривият ѝ комин кашляше пушек, на палубата имаше гърнета с цветя. А от моста видяхме още две лодки – една жълта, другата черна, вече закотвени до брега.

Розет и Мая изприпкаха да погледнат.

Анук се обърна към мен, отново грейнала обнадеждено.

– Знаеш какво означава това, нали?

Речните плъхове се бяха върнали.

Първа глава

Петък, 27 август

Речните плъхове. Същинско нашествие от речни плъхове, закотвили лодките си на стария пристан, тесни дървени речни лодки, каквито вече не можеш да видиш, някои боядисани в ярки цветове, други сивкави като стари изкорубени каруци с малките си ламаринени коминчета и покриви от вълниста ламарина. На обяд в задната част на Ле Маро вече имаше десетина. Виждаха се от къщата на Арманд, която гледаше към реката, а когато се мръкна, светлинките им заблещукаха по Тан и започна да се чува как готвят, как се поздравяват и как малката плаваща общност се кани да се установи на лагер за през нощта.

Анук е убедена, че това е знак. Не е сигурна за какво, но според нея завръщането на речните плъхове означава промяна на вятъра.

Е, Анук, може и да си права. Вятърът се укроти. Небето е ясно. Семействата по булевард "Де Маро" се приготвят да прекратят поста на седемнайсетия ден от Рамазана. Над нас има река от звезди, булевардът е целият осветен и съзвездие от лодки е пръснато върху спящата Тан.

Тази вечер поне сме сами. Алиса си е у дома и къщата отново е нормално голяма. Но Розет, която обича лодките, искаше да отидем да ги видим, а Анук искаше да си провери съобщенията, ала, естествено, нямаше сигнал.

Признавам, зарадвах се, че излязоха. Твърде много хора, твърде много за вършене, твърде много тревоги. Само половин час насаме, казах си, и ще си възвърна ясния поглед. Приготвих си чаша горещ шоколад и излязох в градината. Въздухът още беше прохладен след дългия дъжд, а мирисът на мокра пръст и на лавандула тъкмо започваше да се разбужда отново. В краката ми бяха улиците на Ле Маро. Над мен – звездите.

Затворих очи. Нощните шумове плавно се спуснаха: цвърченето на щурците, църковната камбана, скърцането на старата къща, която се намества във влажната пръст като изморена старица на стола си. Панделка музика – може би флейта – трептеше над Ле Маро. Когато речните плъхове пристигнаха преди осем години, аз подготвях първия си празник на шоколада. Анук беше на шест. Рижия беше непознат. Арманд все още беше жива. Сега, докато слушам музиката, почти мога да повярвам, че нищо не се е променило. Почти съм в състояние да повярвам, че самата аз не съм се променила.

Всичко се завръща, твърдеше Арманд. Реката накрая връща всичко. Скъпата Арманд. Само да можеше. Само да можеше да бъде с мен сега. Ако можех да ти кажа... тайните, които знам...

Всеки се доверява някому. Голяма част от привлекателността на Католическата църква несъмнено се крие в изповедта и в обещанието за изкупление. Рейно приемаше изповеди всеки ден, без изключение. Сега отец Анри има това задължение, но изповедта се приема веднъж седмично и е предвидена така, че да съвпада със службите. Някои от възрастните хора тъгуват за Рейно. Хора като Анриет Муасон и Шарл Леви, които иначе почти не си говорят. За тях той е повече от свещеник, той е приятел и довереник. Старият Махджуби е същото нещо за хората от Ле Маро, а вероятно по своему аз бях нещо подобно, докато въртях магазина за шоколад. Но към кого да се обърнем ние, когато имаме нужда да се изповядаме? Кой ще изслуша мен?

Шоколадът ми изстина. Излях го в храстите. Нощният въздух също стана хладен. Изправих се и се наканих да се прибирам. И тогава забелязах нещо на дървото на Арманд. Явно го бяхме пропуснали миналата седмица, когато обрахме последните плодове – една-единствена съвършена праскова, току-що узряла, като по чудо непокътната. Откъснах я. Уханието ѝ беше слабо, но се съживи от топлината на дланите ми. Разтворих прасковата и я опитах. Прасковите от края на лятото често са безвкусни и воднисти, но тази все още беше хубава – сладка и леко мускусна от дъжда.

Арманд имаше право – срамота е да допуснеш хубавите плодове да се съсипят. Трябва да заровя костилката до гроба на Арманд, това би ѝ харесало. Има колкото искаш място до гробищния зид, а през лятото децата ще се катерят да крадат праскови. И това щеше да ѝ хареса. Сигурна съм. Пъхнах костилката в джоба си. Отсреща в Ле Маро речните лодки продължаваха да пристигат, шарените фенери на носовете им оставяха огнени дири по водата. Защо бяха толкова много? И защо идваха днес? Дали Инес беше сред тях?

Струваше ми се малко вероятно. Но все пак...

Познавам общността на пътуващите. Ако някой намери Инес, това ще са речните плъхове, те ще я надушат. А що се отнася до Рейно, където и да се намира, несъмнено мисълта, че речните хора нахлуват в Ланскене су Тан, ще бъде предостатъчна, за да го измъкне от скривалището му. Може и да не беше същият Рейно, който се опита да съсипе магазина ми за шоколад преди осем години, но недоверието му към чужденците си остава. Ще се върне още щом научи новината. Накрая всичко се завръща.

Погледнах часовника си. Минаваше девет. Време беше Розет да си ляга. Знаех къде бяха отишли с Анук – на дъсчената пътека до Тан, сигурно за да потърсят свои приятели. Реших да отида да ги намеря – само на десет минути пеш от къщата е – и се отправих към Ле Маро, където светлините за Рамазан по булеварда бяха получили отражение в светлините по реката.

Минах покрай къщата на семейство Ал-Джерба. Капаците бяха наполовина отворени и видях как хората вечерят – всички се смееха и си говореха, – а котаракът спеше на прозореца. Явно имаше три къщи. Държиш ли котката вътре, тя ще гледа да избяга. Държиш ли я навън, умира да влезе. Хората не са много по-различни. Поне желанието на Мая се беше сбъднало. Само да можеше и всичко останало да е толкова просто.

Минах и покрай къщата на Махджуби, но капаците ѝ бяха затворени. Нямаше никакъв признак на живот. Дано Алиса и семейството ѝ да бяха намерили общ език. В края на булеварда сянката на минарето падаше напряко на пресечката от входа на спортната зала на Саид – а в пресечката видях жена в черно, която носеше нещо като картонена кутия. Спрях в сенките. Жената не ме забеляза. Движеше се бързо и потайно, отвори вратата на залата, влезе вътре...

Коя ли беше, запитах се. Всички вечеряха. И какво търси една мюсюлманка в спортна зала само за мъже?

От другата страна на спортната зала имаше тесен проход. Скрита от погледите, изчаках там жената да излезе. Тя се върна след по-малко от пет минути, но без картонената кутия. Беше забулена от глава до пети, но веднага познах Захра ал-Джерба. Излязох в пресечката.

– Захра.

Цветовете ѝ я издаваха. Усетих тревогата ѝ зад воала. Гласът ѝ обаче прозвуча спокойно:

– О, ти ли си, Виан? Тъкмо оставих някои от нещата на стария Махджуби.

– В спортната зала?

Тя сви рамене.

– Не исках да се натрапвам. Освен това...

– Не си искала да се видиш с Карим.

– Защо го казваш? – сепна се тя.

– Заради нещо, което спомена баба ти – усмихнах се. –Той е много красив, нали?

– Да, красив е. И опасен. Не се тревожи, мен той не ме впечатлява.

Сухият ѝ тон ме учуди. След признанието на Алиса и собствената ми първа среща с него си бях създала определена представа за Карим. Жените и мъжете от всяка възраст, от Оми до Алиса, бяха убедени, че той изневерява на новата си съпруга, но всички те обвиняваха Инес, а не самия Карим – въпреки това Захра ми се стори почти развеселена от мисълта, че и тя се е поддала на обаянието му.

– Извинявай, но трябва да вървя – рече тя. – Другите ще се чудят къде съм.

Проследих я с поглед как се отдалечава забързано по булевард "Де Маро". Вярвах на онова, което ми беше казала за Карим, но останалото все още ме озадачаваше. Защо ще носи вещите на стария Махджуби в спортната зала посред нощ? И защо няма доверие на Карим, при положение че всички останали го боготворят?

Тръгнах към вратата на спортната зала. Както винаги, неоновата табела светеше. Вътре беше тихо. Бутнах вратата. Оказа се отключена. Усетих мириса на хлор, а отдолу влажна и блатиста миризма: старите сгради се наводняват лесно, а в момента река Тан беше придошла. С изключение на това не забелязах нищо необичайно – само силуетите на спортните уреди и конете в устремен скок, очертани неоново в мрака.

– Ехо? – провикнах се. Никакъв отговор.

Затворих вратата и се върнах на булеварда. През тесния проход към дъсчената пътека виждах светлини и чувах гласове и музика. Речните цигани празнуваха. Тръгнах по булеварда към пристана и между дърветата видях огньовете и сенките на хората, които щъкаха. Има нещо в огъня на открито, което от край време ме привлича. Затова почти неусетно се запътих към пристана и светлините, натам, където на брега на реката имаше някой, който печеше картофи над огън в метален варел. Други двама го наблюдаваха от палубата на лодка, а трети подскачаше маймунски и крещеше: Бам! Бам! Бадда–бам!

Показах се между дърветата.

– Маман! – провикна се Анук. – Намерихме Жозефин. И виж кой още!

Жозефин се изправи още щом се появих на пристана. Беше облечена с джинси и рибарски пуловер, а косата ѝ беше като светла корона на фона на отблясъците от водата.

– Смятах да те потърся – поде тя, – но...

Аз обаче не я слушах. Цялото ми внимание беше насочено към фигурата на брега на реката. Светлината от огън позлатяваше лицето му и превръщаше червената му като чушка коса в кръг от буен огън...

– Здравей, страннице – обади се фигурата.

Кой друг можеше да бъде?, помислих си. Рижия.

Втора глава

Петък, 27 август

Жозефин започна да обяснява:

– Отидох да търся лодката. Реших, че ако я намеря, може би Рейно... – сви рамене тя. – Не я открих. Вместо това намерих Рижия. И онази жена беше с него.

Рижия се усмихна. Има много подкупваща усмивка – непосредствена и в същото време интригуващо неохотна, – в която участва цялото му лице, включително очите. Този път там имаше въпрос. Аз се качих на пристана и го прегърнах. Миришеше на пушек от огъня и на нещо неопределимо, но познато като шумоленето на вятъра. Може би беше мирисът на дома. Устните ми намериха неговите, целунахме се. Засега въпросът намери отговор.

– Никога ли не включваш телефона си? – попитах.

Той се ухили.

– Изгубих зарядното. А после, когато получих съобщенията ти...

– Вече няма значение. Ти си тук. Но къде е Инес?

Сега Рижия разказа историята си. Пристигнал с влак преди два дни и отишъл при приятели в Ажен. Всички по реката познаваха Рижия, беше работил на практика по всяка лодка от Гарона до Тан и хората му се доверяваха инстинктивно. Намерили черната лодка надолу по течението, незаконно закотвена точно пред Ажен, а Инес и Дуа все още били на борда. Рижия веднага познал лодката, оправил двигателя и я върнал у дома.

– Ами Инес?

Той сви рамене.

– Каза, че тук имала проблеми. Не искала да открадне лодката, но когато тя се понесла по течението, но знаела как да я върне обратно.

– Тя ли ти каза това?

– Защо не?

Вярно е, разбира се, хората говореха с Рижия. У него има нещо, което предизвиква доверие. Деца, животни, хора в нужда... подобно на Свирача от Хамелин той печели последователи където и да отиде. Въпреки това излъчва и отчуждение, което никой не е успял да преодолее, дълбока и мълчалива неохота да говори за миналото, отказ да се обяснява при каквито и да било обстоятелства. Оттук и нежеланието му да обсъжда Жозефин и дори да спомене за съществуването на Пилу, макар сигурно да си е давал сметка, че ако мълчи, ще изглежда виновен.

Ала на реката това е позволено. Никой не задава много въпроси. Приятелствата се градят на основата на половин туба бензин, дадена назаем. Реката има само настояще, миналото остава на брега. Имената най-често са прозвища, никой няма документи. Криминални досиета, минали грешки, развалени семейства, нищо от това няма значение. Животът е простичък и подреден...

Отново погледнах към Жозефин. Стори ми се, че изглежда смътно разтревожена, че цветовете ѝ са избледнели и колебливи. Може би защото отново виждаше Рижия, помислих си с искрица неудобство. Но това беше нелепо, най-вероятно тя се притесняваше за Рейно.

А що се отнася до Рижия...

Няколко дни на реката бяха разбудили отново нещо у него.

Трудно ми беше да определя точно какво: нещо, което отсъстваше от толкова отдавна, че дори не бях забелязала кога е изчезнало. Една голяма лодка къща на постоянен пристан не е същото като речна лодка. Спазваш определени правила, плащаш такси, а парижката речна общност е напълно различна. Тук, на Тан, той отново е свободен. И промяната е още по-смайваща, понеже той не я съзнава.

– Къде са Инес и Дуа сега?

– Върнах ги с колата си – обясни Жозефин. – Рижия ми се обади. Сигурно са се прибрали вкъщи.

– Не видя ли къде?

– Не – поклати глава тя. – Важно ли е?

Анук наблюдаваше нетърпеливо.

–Маман! Жан-Лy ми изпрати есемес!

Прегърнах я.

– Много се радвам. Сигурна съм, че той ще се оправи.

– И имаме картофи!

– Картофи ли? – попитах.

Рижия посочи към огъня.

– Намерих диви картофи, които растат по целия бряг на реката. Опитай, Виан. Много са вкусни.

С помощта на остра пръчка си взех един печен картоф. Под овъглената обелка се оказа наистина вкусен: сладък, брашнен и бледорозов. Другите също си взеха и всички заедно изядохме картофите, седнали на палубата. Двете с Жозефин разказахме на Рижия за Рейно, Инес и Алиса, и за всичко случило се след пристигането ни...

Отне ни доста време. Когато приключихме, Жозефин отиде да види как е Пилу и отново ни остави сами. Розет и Анук вече спяха, сгушени в каютата.

Луната започваше да залязва и Тан беше покрита с миниатюрни отражения. Рижия хвърли шепа сухи стърготини върху въглените – веднага се разнесе силен мирис на лимонова трева и лавандула, на градински чай, ябълка и бор като огньовете на открито от детството ми.

– Тя ми разказа за Пилу. И че е излъгала Пол-Мари – казах.

– О! – Очите му бяха непроницаеми.

– Съжалявам.

– За какво?

Какво можех да кажа? Съжалявам, задето си помислих, че ме лъжеш? Задето си помислих, че е възможно да си водил такъв мъчителен двойствен живот и в същото време да си се преструвал на открит като разперена длан.

Свих рамене.

Вече няма значение. Липсваше ми, Рижия. На всички им липсваше.

Той хвана ръката ми.

– Тогава защо не си дойде? – Въпросът му отново беше в очите. – Виан, вече не живееш тук. Дойде за малко. А ето те тук, отново в Ланскене, правиш същите неща като предния път, замесваш се...

– Смяташ, че не бива да се замесвам, така ли?

Той сви рамене.

– Но Арманд ме доведе. Писала ми е по някаква причина. Твърдеше, че някой се нуждае от помощта ми...

Той отново сви рамене.

– Винаги ще има такива хора.

– Какво искаш да кажеш?

Той ме погледна. Очите му бяха зелени като джанки.

– Може би ти се нуждаеш от Ланскене, а не обратното.

Разбира се, той греши. Не се нуждаех от Ланскене. Но думите му разтварят нещо у мен, някаква тайна клетка на копнеж и скръб. Защо виждам тези неща, запитах се. Защо откликвам на повика на вятъра?

Няма ли да настъпи момент, когато ще се освободя от тази тревожна необходимост? Не, не плача. Аз никога не плача. Двамата седнахме на палубата. Намерих онова местенце на рамото му, в което главата ми идеално приляга, и двамата дълго мълчахме, заслушани в щурците и жабите сред тръстиките. После, без да си продумаме, си намерихме подслон под дърветата и се любихме на лунна светлина, заобиколени от мириса на влажна пръст и нощ. Странно колко бяхме привикнали с ежедневието си – хрумна ми, че не сме се любили на открито от последния път тук.

Върнахме се на лодката, където Анук и Розет още спяха. Рижия извади одеяла на палубата и двамата легнахме и се загледаме към Млечния път, който се извиваше като фойерверк...

Дълго не можах да заспя. Навън нощта се бе кротнала. Дори жабите бяха млъкнали, а Тан беше станала искрящо и мъгливо бяла. Станах и седнах край огъня, наблюдавах как небето изсветлява. Рижия винаги заспива лесно. Освен това никога не знае колко е часът и кой ден от седмицата е. Ако беше карта Таро, щеше да е Шутът, който свирука към небето с развързана връзка на едната обувка, сляп за всякакви пречки – Шутът, който винаги казва истината, понякога дори без да я знае.

Но въпреки това той греши, нали? Никога не съм се нуждаела от Ланскене. В известен смисъл обичам това място, но никога не съм принадлежала тук. Как бих могла? Аз съм свободен дух. Пътувала съм надалеч, видяла съм твърде много неща, за да се поместя в такова тясно място. Ланскене су Тан. Абсурдно е, нелепо е, че такова малко и тесногръдо местенце има огромна власт над сърцето ми. Какво има в Ланскене? Село като всяко друго на брега на Тан. Съвсем обикновено място, не толкова привлекателно като Пон ле Саол, не с богата история като Нерак. Да, разбира се, има спомени, но същото важи за още сто различни градчета, сто различни общности. Аз все още ли съм свободен дух? Или съм само бурен, който полита накъдето го духне вятърът?

На зазоряване се върнах на палубата и отново се помъчих да заспя. Явно съм успяла, защото когато се събудих, слънцето грееше, Рижия го нямаше, децата се размърдваха сънливо в каютата и вятърът отново беше сменил посоката.

Трета глава

Събота, 28 август

Жената в черно се върна отново снощи. Този път донесе термос с ментов чай и резени студено печено агнешко, увити в някакви палачинки. Бях си обещал да се въздържам от недостойни молби, затова приех храната безмълвно и само вдигнах поглед към нея от основата на стълбите, чиито само две горни стъпала бяха останали сухи. Затова се налага да стоя почти до бедрата във вода.

Явно ѝ стана неловко от този факт.

– Водата скоро ще престане да се покачва – увери ме. –Днес изобщо не е валяло.

Свих рамене, но не казах нищо.

– Добре ли сте? Не ми изглеждате добре.

Всъщност се чувствах ужасно, отче. Нося същите мокри дрехи, откакто съм тук, а един Бог знае какви бактерии се въдят във водата. Мисля, че имам температура, целият треперя и ръката още ме боли.

– Добре съм – отговорих. – Тук адски ми харесва.

Тя ме изгледа над воала си.

– Виан ми разказа какво сте направили. Как сте помогнали на Алиса, когато скочила в Тан. И как не сте казали на никого.

Отново свих рамене.

– Но защо опитахте да изгорите училището на Инес и саботирахте нейната къща лодка?

Последната фраза беше достатьчна, за да се убедя, че жената не е Соня. Пък и гласът ѝ беше различен: по-сух и по-носов.

– Говорете със Соня Бенчарки. Тя знае, че нямам нищо общо с това.

– Със Соня ли? Не с Алиса?

– Просто я попитайте. Кажете ѝ, че съм тук. Кажете ѝ какво се случи.

Жената дълго се взира в мен.

– Може да го направя.

Разбира се, не съм сигурен, че Соня ще каже истината на тази жена. Но не са ми останали много възможности. Поне успях да посея съмнение в главата ѝ.

Не знам как ме сполетя всичко. Винаги съм изпълнявал дълга си. Заради тези хора е, тези магриби. Всичките са луди. Направих всичко по силите си да им помогна, отче, а вижте докъде стигнах! Съдбата ми зависи от петгодишно момиченце, една изгубена котка и една жена в черно. Ако не бях толкова изморен, отче, сигурно щеше да ми се струва забавно. Но съм изтощен – малкото сън, който успях да открадна върху последните две сухи стъпала, беше накъсан от толкова много и колоритни видения, че сякаш изобщо не бяха сънища. На няколко пъти се събуждах уж от почукване по решетката, но когато отивах да проверя, нямаше никой. Съзнанието ми погажда номера. Гърлото ми е пресъхнало. Главата ме боли. Изпих ментовия чай, но не можах да изям храната, която жената ми донесе. Искам само да заспя, може би завинаги. Да заспя на чисти ленени чаршафи, да положа измъчената си глава върху възглавница...

Съмва се. Призивът за молитва. Аллаху Акбар. Аллах е велик. Тези думи са първото, което чува новороденото, първите думи, които се изговарят във всеки дом. Аллаху Акбар. Аллах е велик. А сега, през този половин час тишина, преди отново да затракат уредите горе и да проехтят камбаните на "Сен Жером", където отец Анри ще води службата с моето паство...

Но наистина ли е моето паство? Само като си представих отец Анри Льометър да завладява "Сен Жером" – да заменя дървените пейки със столове, вероятно да инсталира екрани за "Пауър Пойнт", – се изпълних с отвращение. Но това не обяснява напълно силното чувство за загуба, което изпитвам, изолираността, копнежа по моето подредено местенце в света. Още преди всичко това, отче, аз не бях един от тях. Макар да съм роден тук, никога не съм се чувствал истински тукашен. Отличавам се от тях не само по призванието си. Сега, докато стоя във водата, това ми се струва съвсем очевидно. Карим беше прав за едно: на никого няма да липсвам много. Така и не докоснах сърцата им, само разбуждах съвестта им.

Защо е така, отче? Виан Роше сигурно ще каже, че понеже не умея да се свързвам с хората. Стоя на разстояние. Толкова ли е лошо? Един свещеник не може да си позволи да се държи приятелски с енориашите си. Трябва да поддържа авторитета си. Но кой съм аз без расото си? Рак отшелник в черупката си, безпомощен пред всеки хищник.

Четвърта глава

Събота, 28 август, 9,40 ч.

Той се върна малко след девет с кроасани и кифли с шоколад. Изядохме ги на палубата, докато Анук приготвяше кафе в кухничката, а Розет си играеше с Бам на брега.

– Щях да си дойда по-рано – каза Рижия, – но хората все ме спираха и ме заговаряха.

Отец Анри ще води литургията днес. На площада сигурно е било пълно с народ.

Поату върти най-активно търговия в събота и неделя: красиви торти за обяд, плодови пити, бадемови сладкиши, виенския хляб, който приготвя единствено през уикенда и но специални поводи. Енориашите обикновено отиват най-напред в църквата, после – в пекарната. В крайна сметка и духът се нуждае от храна. Само Божието слово не стига, има нужда и от сладкиши.

– Някакви новини от Рейно? – попитах.

– Не. Само дето този новият свещеник, отец Анри, адски държеше да говори с мен. Обясни ми колко уважавал начина па живот, който съм избрал аз и цялата пътуваща общност, и искал да разбере кога ще си тръгваме.

Засмях се.

– Значи в това отношение няма промяна.

– Рейно поне беше откровен.

– А според теб отец Анри не е?

Той сви рамене.

– Мисля, че има прекалено много зъби.

Анук изяде закуската си на три хапки и хукна да търси Жано. Сега, след като Жан-Лу вече се бе свързал с нея, другият ѝ приятел отново получава предимство, а цветовете и са ясни, зелени и чисти като невинната млада любов.

Розет душеше около началото на една от тесните пресечки към пътя. Попитах я какво вижда там, долу.

Мая, каза ми тя със знаци. Лиско.

– О, значи и ти го виждаш?

Не. Той живее в дупка.

– В бърлога ли?

Не. Иска да излезе оттам.

– А, разбирам.

Подобно на Бам и на Чехълчо Лиско вече се е сдобил с многобройни интересни подробности. Бам е пакостлив, което отразява непостоянната природа на Розет. Чехълчо е дружелюбен спътник. А Лиско, изглежда, е въплъщение на бунтовния дух на Мая – може би тя вече проявява любопитство към правилата и ограниченията край себе си. Освен това е избрала лисиче, а то най-много прилича на куче.

Погледнах към булевард "Де Маро". Мая беше там, бликаща от енергия със своите сандали Дисни и тениска с Аладин. Махна ми и се изгуби в тесния проход. Само че на около триста метра зад нея по булеварда се задаваше стегната и целеустремена групичка хора, които отдалеч приличаха на шахматни фигури – три черни пешки и стар бял цар. Идваха към пристана.

Царят беше Мохамед Махджуби. Познах бялата му брада, едрото му тяло, бавната му и достопочтена походка, бялата джелаба, която винаги носи. Пешките бяха жени, всичките с никаб – от толкова далеч трудно можех да позная кои са. Дали и Инес беше сред тях? Над групата беше надвиснало напрежение като магнит над метални стружки. По целия булевард се отваряха врати, тракаха капаци, хората излизаха да ги наблюдават.

Рижия също го усети и ми се ухили.

– Комитет по посрещането, а?

Не беше това. Когато групичката стигна на пристана, към нея вече се бяха присъединили още хора. Разпознах Алиса, Соня и майка им, и Саид Махджуби – другият цар – да се задават от отсрещната страна. После видях Оми, Фатима, Захра с никаб, както обикновено, и Карим Бенчарки, малко по-назад и облечен както винаги с джинси и фланелка, овладян, но гневен.

Оми ме поздрави с дрезгав смях.

– Ей, ама че цирк!

– Какво става?

Нямаше време да ми отговори. Когато наближи пристана, Карим изстреля залп на арабски и се запъти право към лодката. Старият Махджуби му препречи пътя. Карим се опита да избута стареца.

– Какво става, по дяволите? – попита Рижия.

Саид се обърна към него и отговори:

– Тези лодки не може да останат тук. Всичко това е частна собственост.

– Нима? – попита Рижия. – Понеже кюрето ми каза, че можем да останем колкото си поискаме.

– Кюрето ли?

– Отец Анри – отговори Рижия.

Последва още един бърз разговор на арабски.

– Ще поговоря с отец Анри – обърна се Саид към Рижия.

– Може би той не е предвидил изцяло евентуалните последици за нашата общност.

Старият Махджуби поклати глава.

– Сега е Рамазан. Всички са добре дошли тук, стига да се уважаваме взаимно. – Обърна се към Рижия и му рече: – Останете колкото искате.

Саид видимо се подразни.

–Не мисля, че...

– Да им откажем ли гостоприемство? – Гласът на стария Махджуби беше тих, но въпреки това звучеше авторитетно. Саид го изгледа неприязнено. Старият Махджуби само се усмихна.

– Много добре – отсече Саид накрая. – Баща ми има основание. Не искаме спорове и конфликти по време на празника си. Само ви молим да проявите уважение и да стоите на разстояние.

Карим беше скочил на борда на лодката и надничаше в кухнята.

– Извинете, това е моята лодка – обади се Рижия.

Карим се извърна и го погледна.

– Твоята лодка?

– Инес се е прибрала вчера – намесих се аз. – Не е ли дошла в къщата ти?

Карим се слиса.

– Не, не е. Да не искате да кажете, че тя е тук, в селото?

Рижия отново разказа случилото се. Докато другите слушаха, се възползвах от възможността да попитам Алиса:

– Как мина вчера?

Тя поклати глава.

– Не ми говорят. Смятат, че съм посрамила семейството.

– Ще размислят – уверих я тихичко. – Ами Карим?

– Напълно го преодолях – сви рамене тя.

– Е, това е нещо.

– Той постоянно настоява да се видим насаме. Казах му, че не искам.

– А сестра ти?

– Ами, мисля, че ѝ прилошава заради бебето – отвърна неопределено Алиса. – Не ми говори много, но си личи, че е изморена.

Погледнах към Соня, която стоеше самичка, загледана в реката. Имаше нещо печално в позата ѝ. Когато се приближих, видях в очите ѝ сълзи.

– Какво има? – попитах.

Тя ме погледна изненадано. Когато си с никаб, си в плен на илюзията, че си невидим, освен това не желаеш да общуваш с непознати. Очите ѝ, очертани с черно и красиви, неспокойно отбягнаха погледа ми.

– Вие сте Виан Роше, нали? – попита тя. – Алиса ми разказа за вас.

Долових критичен намек в тихия равен глас иззад булото. Усмихнах се.

– Приятно ми е да се запознаем – рекох. – Надявам се двете да ни дойдете на гости.

Отново ме изгледа сепнато. Соня Бенчарки не е свикнала да получава покани от непознати. Под покривалото цветовете ѝ са като печална и безвкусна въртележка. Нещо измъчва това момиче: тъга, страх, може би дори вина...

Забелязах, че Карим ме наблюдава от лодката. Изглежда се притесни, че двете сме заедно. Соня също го видя и се отдръпна на няколко крачки. Последвах я.

– Моля ви, не мога да говоря с вас – едва чуто каза тя.

– Защо?

– Съжалявам. Оставете ме на мира.

Оставих я. Наоколо имаше твърде много хора, за да се опитвам да преодолея резервите ѝ.

– Просто е срамежлива – обади се Захра. – Всъщност е много мило момиче.

Точно като Алиса, казах си. Или като Алиса преди Карим Бенчарки. Пак погледнах към Карим, който стоеше на пристана и говореше с Рижия, и се запитах как така този човек беше успял да спечели толкова силно влияние над малката общност. Да, беше красив. Да, притежаваше обаяние. А от всичко, което бях чувала от Каро Клермон, явно беше направил много, за да доведе Ле Маро в двайсет и първи век. Влиянието му над Саид беше причината джамията да стане по-прогресивна, работата му в спортната зала беше осигурила сборен пункт за младите мъже от квартала. Ето защо беше странно, че сестра му бе възприела толкова традиционна позиция – освен ако слуховете не се окажеха верни и покриваното на Инес не беше просто фалшива скромност, под което се крие нещо съвсем различно.

Но онова, което видях онази вечер – и отново тук, тази сутрин, – ми подсказва съществуването на тъмна страна. Отношението му към Алиса, неуважението към стария Махджуби и арогантното му поведение към Рижия.

Вече знаехме, че Карим е способен на изневяра, но започнах да се питам дали не е способен и на нещо повече. Показа, че може да бъде агресивен. А дали е способен и на насилие? Невъзможно ли беше Соня да се страхува от него? Ами Инес и Дуа? Съзнателно ли го избягваха?

Захра продължаваше да ме наблюдава любопитно с тъмните си очи. Същото изражение като предишната вечер, зад спортната зала. Дали Захра носеше вещи на стария Махджуби, или пък бяха неща на Инес?

Погледнах към минарето в другия край на булеварда. Тънко, бяло като кост, елегантно, увенчано със сребърен полумесец. А на отсрещния бряг на реката четвъртитата малка камбанария на "Сен Жером" обикновена, лишена от гъвкавост, без украса. Две кули една срещу друга на двата бряга на река Тан като шахматни фигурки...

– Знаеш къде е тя, нали? – попитах.

Захра кимна.

– Видях я снощи. Разказах ѝ за приятеля ти Рейно и за всичко, което се случи тук. После говорих със Соня. – Тя стрелна с поглед момичето и изрече няколко думи на арабски.

– Тя какво казва? Виждала ли е Рейно?

– Не – поклати глава Захра. – Но аз знам къде е той. Съжалявам, Виан. Знам от самото начало.

– Но... защо? – вторачих се в нея.

– Мислех си, че защитавам Инес – сви рамене тя.

– А сега?

Тя ме погледна и се усмихна.

– Сега тя иска да говори с теб.

Пета глава

Събота, 28 август, 10,00 ч.

Десет часът. Краят на литургията. Дори тук, в корема на кита, отец Анри продължава да ме тормози. Разбира се, навсякъде мога да позная камбаните си. Как да сбъркам звука им! А след малко той ще седне в моята изповедалня, ще слуша тайните на хората, ще раздава разпореждания по колко "Аве Марии" да казват и отново ще заеме мястото ми...

Почукване по решетката. Отново беше Мая. Мая и Розет: два чифта крачета, едните с принцеса на "Дисни", а другите лимоненожълти. И един видимо преситен котарак в обятията на Мая, който мяукаше печално.

– Е, значи си намерила котката.

Тя ме възнагради с лъчезарна щастлива усмивка.

– Снощи. Занесох го в къщата на джиддо.

– Прекрасно. – Всъщност, отче, изобщо не се радвах. Главата ми се въртеше, а гърлото ми беше толкова възпалено, че едва се чувах, като говоря. – А сега какво ще поискаш? Пони? Среща с папата? Пееща шапка?

– Това са глупости. Шапките не пеят.

Постарах се да се стегна. Сигурно ми се виеше свят от треската. Обзе ме почти непреодолимо желание да се засмея – ала аз не съм човек, в чиято природа е да се кикоти, отче. Замислих се за заплахите на Карим Бенчарки и съумях да се съсредоточа поне малко.

– Моля те, Мая, каза ли на Виан?

– Аха. Разказах ѝ за теб.

– А тя какво каза?

– Каза, че било хубаво.

Опитах отново:

– Чуй ме, Мая, аз не съм джин. Карим Бенчарки ме затвори тук.

Мая наклони глава на една страна.

– Ако не си джин, защо изпълняваш желания?

– Мая! Няма ли да ме чуеш?

– Третото ми желание...

Не можеш да спориш с неумолимата детска логика.

За пръв път от десетина години бях на крачка от сълзите.

– Моля те, Мая, болен съм, студено ми е, ранен съм. Страх ме е, че ще умра тук...

Внезапно малката решетка се превърна в преградата на изповедалнята. Аз бях каещият се, а Мая – свещеникът, който слушаше изповедта. Беше нелепо, но не можех да се спра. Може би заради треската, може би защото все пак беше по-добре да се изповядам пред това петгодишно момиченце, отколкото да няма пред кого.

– Аз съм свещеник и ме е страх, че ще умра. Нелепо, нали? Но никога не съм вярвал в рая. Не истински. Не и в сърцето си. В ада вярвам. Раят обаче ми прилича на приказка, която разказваш на децата, когато се боят от тъмното. Вярата е свързана с подчинение, със спазване на правилата, с поддържане на реда. Иначе ще настане анархия. Всички го знаят. Затова църквата има йерархия, стабилна пирамида на управление, всеки е на мястото си и научава само необходимото. Хората приемат онова, което решим да им разкрием. Бог от своя страна прави същото. Ред. Контрол. Покорство. Защото ако допуснем хората да узнаят истината – че дори ние не знаем нищо със сигурност, – тогава всичко, което църквата е съградила през последните две хиляди години, ще се превърне само в шепа прах и малко хартия...

Спрях, за да си поема дъх. Всъщност, отче, започваше да ми се вие свят. Три дни без нормален човешки контакт и вече се чувствах много странно. Изпънах пръсти към решетката – мислех, че ако Мая ме види, ще повярва на историята ми. С малко повече усилие щях да стигна.

– Мая, аз съм тук. Погледни ме.

Мая притисна лице към решетката. Розет застана до нея –видях рижите ѝ къдрици на слънцето. И двете ме погледнаха – сериозни и неумолими личица. За миг си ги представих като съдии, които ще въздадат справедливост...

– Третото ми желание...

Нададох вой. Но гърлото ми беше толкова пресъхнало, а главата ми толкова немощна, че прозвуча по-скоро като стенание. Мая продължи, без да ми обръща внимание:

– Третото ми желание е Дуа да се върне у дома. Речната лодка се върна, но Дуа и майка ѝ ги нямаше. Трябва да върнеш Дуа, както върна Хази. След това ще си свободен. Точно като във филмчето на "Дисни" за Аладин.

Предадох се. Безнадеждно беше. Бях дал всичко от себе си, но се оказваше недостатъчно.

– Съжалявам – прошепнах. Още не знам защо.

Лицето на Мая се отдръпна от решетката. Розет остана още мъничко. Знаех, че ще е загуба на време да опитвам да разговарям с нея, но въпреки това тези любопитни очи като на птиче искряха умно.

– Кажи на майка си, че съм тук – помолих я. – Кажи на някого. Умолявам те.

Розет изкътка тихичко. Това означаваше ли, че ме е разбрала? После сложи ръка на решетката. Като жест на опрощение. Точно в този момент купчината щайги под краката ми се срути и аз полетях странично в тъмното и цопнах в дълбоката близо метър вода.

За кратко потънах целият. Водата беше много студена. Изпаднах в паника за секунда-две, опитах да изплувам на повърхността, после стъпих на крака, отметнах мократа си коса от очите и тръгнах обратно към стълбите.

Шеста глава

Събота, 28 август, 10,15 ч.

Само Оми забеляза, че тръгваме. Докато завивахме по булеварда и оставихме сцената на пристана зад гърба си, бях сигурна, че долових любопитния поглед изпод една хлабаво вързана забрадка. Оми ал-Джерба е твърде стара, за да носи пикаб, всъщност на нейната възраст дори хиджабът бил ненужна предпазна мярка, весело ми бе казала тя. Е, може и да е възрастна, но зрението ѝ още беше остро, а любопитството ѝ – неизчерпаемо, затова не се учудих, когато няколко минути по-късно тя вече ни следваше от разстояние нагоре но булеварда, покрай къщата на семейство Ал-Джерба и по моста към Ланскене.

Захра беше убедила Соня да ни придружи. Отначало тя не искаше да се вижда с Инес, но Захра отново ѝ заговори бързо и ожесточено на арабски, каза нещо, в което разпознах името на Карим, и, изглежда, това я убеди.

Сега Соня хвърли поглед през рамо.

– Оми ни следи.

– Не бива да ни настига – нареди Захра.

Трите ускорихме крачка. Оми се правеше на две и половина и уж се наслаждаваше на гледката от моста. Но когато стигнахме площада пред "Сен Жером", вече беше зарязала всички преструвки и бързаше колкото може, за да не изостава.

Беше десет и петнайсет. Литургията беше приключила, но площадът все още беше пълен с хора. Група мъже играеха на петанк на червената площадка зад църквата, а пред пекарната на Поату имаше опашка от двайсетина клиенти. Някои от тях изгледаха любопитно Захра и Соня в черните им дрехи. В Ле Маро никабът те прави невидим, но на другия бряг на реката е точно обратното: черната дреха привлича погледите, а воалът предизвиква размисъл. Жолин Дру излизаше от пекарната с кутия със сладкиши, а панделката беше в същия нюанс на розовото като костюма ѝ за църква и малката ѝ шапка без периферия. Изгледа ни състрадателно и ни подмина в облак от "Шанел 5".

Захра застана пред стария магазин за шоколад. Сега и играчите на петанк ни гледаха – малка групичка от мъже на средна възраст, сред които беше и Луи Ашрон.

– Обзалагам се, че е много готино миньонче – заяви той, преценявайки с поглед Соня. – Не бих имал нищо против да надникна под покривалото. – Той дори не направи опит да снижи глас. Него ако питаш, всички забулени са глухи и слепи.

– А аз се обзалагам, че пенисът на този мъж е много малък – хитроумно отговори Оми и много ми напомни за Арманд.

– Прибирай се, Оми – каза ѝ Захра. – Това няма нищо общо с теб.

Оми се изсмя.

– Няма нищо общо с мен, така ли? Като че ли не знам, че криете там малката ми Дуа.

– Откъде знаеш? – попита Захра.

– Котаракът ми каза – усмихна се Оми.

Захра раздразнено поклати глава. Вече бяхме привлекли твърде много внимание, че да спорим пред магазина.

– Добре, можеш да влезеш, обаче на никого нито дума.

Захра почука. Дуа отвори вратата. Отначало не я познах. Бях я виждала само в черната роба като на майка ѝ, с коса, скрита под стегнато вързан под брадичката хиджаб. Сега обаче носеше розова туника, джинси и маратонки, а косата ѝ беше сплетена на дълга плитка. Мислех, че е на десет-единайсет години, но сега, когато я огледах както трябва, установих, че е малко по-голяма – на тринайсет или на четиринайсет.

Влязохме в магазина за шоколад. С току-що боядисаните стени мястото изглеждаше почти както когато с Анук го отворихме навремето. На голия каменен под имаше само едно малко килимче, няколко възглавници и ниска масичка. Цялата къща миришеше на боя и на тамян.

– Малката ми прасковка! – възкликна Оми. – Значи сте пътували по реката?

Дуа кимна.

Срещнахме бащата на Розет и той ни помогна да поправим двигателя. – Дуа ми се усмихна стеснително. – Страхотен е. Пилу непрекъснато говори за него.

– Майка ти тук ли е? – попитах.

Тук беше: по джинси и червена туника, но за разлика от Дуа не си беше махнала никаба. Дори вътре Инес Бенчарки криеше лицето си, а косата ѝ беше прибрана под черен шал. Вътре това изглежда доста извратено, някак неприлично, безспорно враждебно. Красивите очи отново бяха подчертани с ивица цветен плат. Над него изражението ѝ беше почти равнодушно.

Радвам се, че сте добре и в безопасност – казах. – Хората бяха започнали да се притесняват.

Тя сви рамене.

– Много се съмнявам. Не съм най-популярният човек тук. – Обърна се към Захра, която като Соня беше свалила булото още щом прекрачихме прага. – Казах ти да доведеш Виан Роше. Защо си довела цяла делегация глупачки?

Оми се засмя.

– Гостоприемна както винаги. Защо се криеш тук, като знаеш, че брат ти те търси?

– Така ли? – сухо попита гласът.

– Да, и ако не се интересуваше само от себе си...

– Престани, Оми, нямаш представа какво се случва всъщност – сряза я Захра и се обърна към Инес: – Говорих със свещеника. Трябва да им разкажеш историята си.

– Рейно ли имаш предвид? – попитах. – Той тук ли е?

Соня обаче се взираше в Инес с напрегнато и любопитно изражение. За пръв път я виждах без воала и приликата ѝ с Алиса ме порази. И двете имаха дребни и деликатни черти, големи изразителни очи, златна обичка на ноздрата. Но Алиса беше ведра и ярка, Соня изглеждаше безцветна и унила. Под очите ѝ има тъмни кръгове, устата ѝ е между скобите на две печални бръчки.

– Защо замина? – попита. – След като си възнамерявала да се върнеш, защо изобщо замина?

– Ти не разбираш – вдигна рамене Инес.

– А очакваше ли да разбирам? – попита Соня. – С Карим си живеехме добре, преди ти да дойдеш и да развалиш всичко. Ако ни оставиш на мира, може би двамата ще имаме шанс...

Инес се изсмя рязко.

– Това ли си мислиш? Че ще имате шанс?

Соня бавно поклати глава.

– Мисля, че ти си зла жена – отсече тя. – Никога няма да го освободиш. Омагьосала си го по някакъв начин и той не може да бъде на никой друг. Преструваш се на скромна и чиста, но всички знаят каква си всъщност. И ако си мислиш, че още има човек, който вярва, че си му сестра... – Соня замълча, задъхана и цялата разтреперана. Лицето ѝ беше по-бледо от всякога.

Инес посочи към възглавниците на пода.

– Седни – нареди ѝ тя сухо. – Цялата тази драма вреди на бебето.

Соня мълчаливо се подчини. Очите ѝ пареха и бяха болезнено  сухи. В този момент изглеждаше толкова млада, по-млада дори от Алиса, затова ми беше трудно да повярвам, че е бременна.

После Инес се обърна към нас, останалите. Говореше напрегнато и остро. Проверих цветовете ѝ – под покривалото нямаше и следа от напрегнатост или отчаяние. Всъщност ми се стори едва ли не надменна, спокойна като жена, отказала се от всякаква надежда за изкупление.

– Е, всички смятат, че ги лъжа. Бъдете спокойни, не съм ничия уличница.

– Знаех си! – възкликна Оми. – Ти си му жена, нали?

– Не, не съм – поклати глава Инес.

– Не ти вярвам – обади се Соня. – Тогава защо се измъква нощем тайно да идва при теб, когато мисли, че спя? Защо е като луд, откакто ти замина?

Инес изпусна дълга въздишка.

– Мислех, че ще можем да избегнем всичко това. Мислех, че лъжите между мен и Карим най-сетне ще бъдат погребани и забравени. Веднъж опитах да те предупредя за него, както опитах да предупредя и сестра ти. Но войната между мен и Карим взе прекалено много жертви. Не мога да продължавам да мълча. Съжалявам, ако така ще причиня болка, но никога не съм го искала.

– Не разбирам – слиса се Соня.

– Да, допускам, че не разбираш. – Инес приседна до нея и ни покани. – Разполагайте се. Сигурно ще се позабавим.

Насядахме по възглавничките. Оми извади от джоба си една кокосова сладка.

– След като ще слушам всичко това, трябва да се подкрепя.

Инес повдигна вежди.

– Старият Махджуби би казал, че си яхнала магарето на дявола.

– Магарето на дявола или овцата на Шейтан. Давай, разказвай!

Над булото замъглените очи се присвиха развеселено.

– Добре. Ще ви кажа коя съм. Но най-напред ще ви кажа коя не съм. Не съм сестра на Карим. Не съм му и любовница, не съм му съпруга. Алхамдуллила, аз съм му майка.

Седма глава

Събота, 28 август, 10,25 ч.

За кратко стаята притихна. После се разнесе канонада от въпроси, възклицания, опровержения. Негова майка? Това беше нелепо. А дори да беше вярно, защо Инес ще го крие? Защо ще предизвиква подозрения, след като би могла да се ползва с уважение, да бъде приета...

Когато въпросите най-сетне утихнаха, Инес заразказва. Говореше френски със силен акцент и много официално, с мъчително точния изказ на човек, усвоил езика от много стар учебник. Красивите ѝ очи бяха безизразни, гласът ѝ беше сух като есенни листа.

– Родих Карим шестнайсетгодишна. Семейството ми беше бедно. Живеехме във ферма в провинцията: родителите ми, тримата ми братя, двете ми сестри и аз. Когато станах на десет, нашите ме изпратиха в града да работя като прислужница. Оказах се в Агадир, в богато семейство. Имаха три деца, две момичета и един син. Отначало си помислих, че ми е провървяло. Ходех на училище. Започнах да чета. Учех математика, история и френски. Научих се да готвя и чистех къщата. – За пръв път ми се стори, че гласът ѝ потрепери. После Инес продължи: – Бях на петнайсет. Синът, Мохамед, беше на осемнайсет. Една нощ, докато спях, той влезе в стаята ми. Предупреди ме, че ако кажа на някого, ще ме уволнят. Изнасили ме. Казах на майка му. Тя ме изхвърли. Съобщих в полицията. Не им пукаше.

Помислих си, че дори на петнайсет, Инес явно е имала забележително силен характер. Третирана като виновника от полицията (първият им въпрос във връзка с нападението бил дали е била прилично облечена), уволнена от работодателите си, тя опитала да си намери работа в друга къща. Ала никой не искал да я приеме без препоръки. Спяла на улицата и просела храна. Арестували я два пъти. Втория път от полицията организирали медицински преглед и така установили, че е бременна.

– Обадиха се на баща ми – продължи Инес. – Той пристигна в Агадир с автобус, беше пътувал шест часа. Но след като изслуша разказа ми, се извърна от мен и си тръгна обратно. Семейството ми ме оплака, все едно съм мъртва. Писмата ми се връщаха неотворени. Майка ми ми изпрати малко пари – немного, колкото имаше – и ми каза, че повече не иска да ме вижда. Шест месеца по-късно се роди Карим, в болницата в Агадир. – Гласът ѝ сякаш отново потрепери, но за миг в безразличния ѝ тон се прокрадна нотка нежност. – Беше съвършен. Толкова красив. Мислех си, че когато родителите ми го видят...

– Смятала си, че ще го обикнат – казах.

Тя кимна.

– Грешах. Разбрах го още щом пристигнах. Бях опозорила семейството си. Бях провалила шансовете на сестрите си. Бях похарчила всичките си пари, за да се върна у дома, но се оказа, че вече нямам дом. Отидох в къщата на по-големия си брат – от край време му бях любимка. От осемнайсет месеца беше женен за Хариба, моя братовчедка. Не се зарадваха да ме видят, но въпреки това ме подслониха. А после, докато снаха ми беше навън, дойдоха те.

Инес мълча толкова дълго, че Оми попита нетърпеливо:

– Кои?

– Делегация от глупаци. Чичо ми. Баща ми. Братята ми. Заявиха, че е по-добре да умра, отколкото да живея в позор. Че съм блудница, че съм нарушил хая[21]. Че само с кръв мога да измия срама от онова, което съм причинила на семейството си. Твърдяха, че ако съм носела хиджаб, както било редно, ако съм се държала скромно и почтително, това никога нямало да се случи. И после...

Инес свали иглата от шала си и дръпна воала. Видяхме я за пръв път – аз я видях за пръв път, – Царицата на скорпионите, Жената в черно, призрака, който преследвах толкова отдавна, че вече се съмнявах дали е истинска...

Оми изграка сепнато.

Соня закри устата си с ръка.

Инес остана хладнокръвна. Захра също – явно не за пръв път виждаше Инес разбулена, макар че цветовете ѝ издаваха страдание.

Трябваше ми малко време, за да осъзная какво виждам. Очаквах, че Инес е красавица. Всичко го подсказваше. Позата ѝ, грациозната ѝ походка, цветовете и формите в зеленикаво –златистите ѝ очи – за секунда съзрях жената, която Инес можеше да бъде. Навярно не толкова млада, колкото предполагах, но въпреки това забележителна с тази пищна коса, елегантната шия, смайващите скули, извитите вежди, красотата, която щеше да се съхрани някъде дълбоко дори когато тя станеше на шейсет – или на седемдесет, осемдесет, – като диамант в сърцевината на скалата...

И тогава я видях истински. Както оптическата илюзия се нуждае от малко време, за да се преобрази – двама любовници се превръщат в лицето на демон, нечий профил се оказва пеперуда, – и после неизменно я забелязваш.

– Наричат го усмихнатото лице – обясни Инес. – Виждали сте го. В Танжер, в Маракеш, дори в Париж и Марсилия. С нож срязват от тук до тук и от тук до тук – с палец и показалец показа тя разстоянието между ъгълчетата на устата и ушите си. – Така до края на живота си не може да пропуснеш да спазваш хая. А всеки, който те погледне, да разбере, че си уличница.

Осма глава

Събота, 28 август, 10,45 ч.

Братовчедка ѝ повикала лекар. Той направил шевовете – по девет от всяка страна, с лъскав черен конец, който, след като махнал, оставил трайно петно между мъничките топчета плът. В резултат лицето ѝ приличаше на лицето на парцалена кукла, която си съдрал, а после нескопосано си съшил отново, но бодейки с иглата на различни места. Беше гротескно и неописуемо тъжно. Едната половина на лицето и беше безжизнена, сякаш беше прекарала инсулт – дължало се на засегнати нерви. Сега, когато беше без булото, не бе трудно да разбереш защо гласът ѝ звучи толкова равно и сковано – когато говори, Инес може да движи единствено челюстта си, като кукла на вентрилоквист. Белезите са на повече от трийсет години, разтеглени и загладени от времето. Зърнеш ли ги веднъж, преставаш да забелязваш каквото и да е друго освен тези ухилени следи. Засядат в гърлото като рибя кост, задушават те, давят те. Само като си ги представя на лицето на шестнайсетгодишно момиче, на дете на възрастта на Анук...

– Върнах се в Агадир – продължи Инес с лишения си от интонация глас. – Покривах лицето си и спях на улицата. В моята страна обезчестените жени не получават помощ отникъде. Те нямат права, не могат дори да дадат собственото си име на детето си. Религиозните благотворителни организации не ги забелязват. Всички ги отхвърлят. Най-накрая намерих някакъв дневен център, управляван от швейцарска фондация. Хората там се отнесоха добре с мен, макар че никой не беше мюсюлманин. Помогнаха ми и се погрижиха за детето ми. Намериха ми работа в шивашки цех. Спях в сутерена с Карим и по цял ден шиех на машината. Правех рокли, сарита, шалове, съшивах бродирани чехли. Карим растеше. Аз се трудех здраво. Съпрузите, които управляваха цеха, бяха мили хора. Мъжът се казваше Амал Бенчарки. Казах му, че съпругът ми се е развел с мен. Той не задаваше много въпроси.

Когато Карим станал на три, съпругата на Амал Бенчарки починала. Двамата нямали деца. Амал Бенчарки бил на петдесет и две години. Повечето му роднини живеели във Франция. Амал предложил на Инес да се ожени за нея и да даде име на сина ѝ.

– Не се интересуваше как изглежда лицето ми. Така или иначе, никой нямаше да го види. Постоянно носех чадра – така наричат там булото. Амал беше самотен. Скърбеше за съпругата си. Семейството му беше далеч. Мисля, че просто се нуждаеше от компания и от някой, който да му готви и да поддържа къщата. От прислужница. Е, можех да го направя. Имах голям опит. – Устните ѝ потръпнаха. Почти като усмивка. Има почти същата уста като сина си – или поне щеше да има, ако не бяха белезите. Но ако устата на Карим е като разрязана праскова, нейната е като разсечена тиква, повдигната със скрипци от плът. Разбира се, усмивката само влошава нещата.

– И ти се омъжи за него, така ли? – усмихна се състрадателно Оми.

Отново онази страховита усмивка.

– Щях да го направя, но близките му станаха подозрителни. Братята му дойдоха и започнаха да задават въпроси. Дори баща му пристигна от Франция. Не можех да им отговоря. Накрая им казах истината – сви рамене тя. – И това беше краят.

Амал Бенчарки дал на Инес пари и документи, за да напусне Агадир.

Документите били на покойната му съпруга, в чийто паспорт сложили снимката на Инес. С помощта на документите дала на Карим име и двамата стигнали до Танжер, където се надявала да потъне в големия град.

– Така станах Инес Бенчарки. Вдовицата на търговец на платове от Агадир. Грижех се за сина си и шиех дрехи на ма- шината в стаята си. Разказах на Карим същата история, но когато порасна, той започна да разпитва. Наговорих му още лъжи. Изпратих го на училище. Дадох му всичко, което можах. Исках да ходи в джамията, да има добри приятели, да се радва на уважение. Беше красивото ми момченце. Знам, че го разглезих, сгреших. Но само него имах. Казват, че Джанна[22] е в нозете на майката. Карим беше моят Джанна. Аллах щедро ми го беше дарил и аз исках синът ми да има всичко.

Инес отново докара страховитата си усмивка. Ала когато говори за Карим, аз съзирам красота в лицето ѝ.

– Нуждаех се от повече пари – продължи Инес. – Затова когато Карим порасна достатъчно, за да се грижи за себе си известно време, заминах за Испания да бера ягоди. Работата беше трудна и се работеше часове наред, но парите бяха добри. У дома никога нямаше да припечеля толкова, затова не устоях. Карим беше умен ученик. Исках да го запиша в университет. Тези неща обаче струват пари, повече пари, отколкото можех да спечеля в Танжер като шивачка. През онази година прекарах в Испания три месеца и оставих сина си сам. Явно не съм го контролирала достатъчно. Но той беше толкова добро момче, толкова почтително. На следващата година отново заминах за Испания. Карим беше едва на седемнайсет. Този път в мое отсъствие изнасилил момиче, което заплашил с нож.

Момичето се казвало Шада Идрис, на двайсет и две, неомъжена. Карим се запознал с нея в някаква чайна. Уличница, както би я определил той, по джинси и с високи токчета, с модерно вдигната коса под пъстрия хиджаб. Съгласила се да излезе на среща с Карим. Той я чакал заедно е приятелите си.

Отначало отричал, че е замесен. Казал на Инес, че само гледал. Но си бил запазил трофей – гривната ѝ, – наниз от черни нефритени мъниста. Инес я намерила в стаята му и го принудила да признае всичко.

На полицията казал, че тя си го просела, пък и не била девствена. Живеела с две по-възрастни жени близо до голямата джамия в центъра на града и трите се редували да гледат децата, докато другите ходели на работа. Вече имала незаконно дете – момиченце, което се казвало Дуа...

– Малката ми прасковка! – стрелна Оми с поглед Дуа.

Инес кимна.

– Не се притеснявайте, тя знае. Още от самото начало знае истината. Държах Карим в неведение и виж докъде се докарах. Дуа обаче знае, че зина е хлъзгава риба, която не можеш да уловиш, понеже скача от ръка на ръка... – Отново се усмихна. – Така или иначе детето не беше виновно. Научих поне на това сина си, но за останалото беше твърде късно. Ала се срамувах, нали разбирате. Надявах се никога да не ми се налага да му разказвам.

Шада съобщила в кварталния участък за нападението. Но както и в случая на Инес полицията предпочела да разследва самата Шада. Арестували я за проституция и макар обвиненията да били снети, се оказало, че тя живее незаконно в държавно жилище. Изгонили нея и детето от апартамента. Бездомна и отчаяна, Шада отишла пред общинската служба по настаняването, седнала насред площада, поляла се с бензин и се запалила.

Инес ни изгледа и четирите подред.

– Какво друго ми оставаше? – попита тя. – Синът ми трябваше да понесе своята отговорност. Затова разказах на Карим истината за баща му, за мен самата, взех детето на Шада и го отгледах като свое. Карим дълго време се сърдеше. На мен, задето съм го посрамила, но още повече се гневеше на себе си. Не поглеждаше Дуа, говореше с нея само когато е крайно наложително. Но тя беше мило момиченце. Наричах я "моята малка непозната".

Тази фраза. Моята малка непозната. Отначало реших, че не съм чула добре. Как така ще използва същите думи, с които аз от край време наричах Анук? Но същевременно беше и някак странно уместно. Инес вече не беше Жената в черно – имаше си лице и въпреки белезите аз го познавах много добре. Двете с нея си приличахме. И двете бяхме едновременно скорпионът и биволът.

Инес ме изгледа любопитно. Очите ѝ бяха тъмни като горски мед.

– Нали виждаш – прочете тя мислите ми. – В крайна сметка не сме толкова различни. Някои от нас избират семейството си. Други са избрани. А понякога се налага да избираме между двете половини на едно разбито сърце. Това беше моят избор, Виан. Не беше лесно. Чуй ме и се запитай дали ти би постъпила различно.

Девета глава

Събота, 28 август, 11,00 ч.

– Карим беше красиво момче – продължи Инес, – не след дълго стана красив мъж. Жените го харесваха, мъжете също. Умееше да ги очарова. Искаше да учи в Париж, така ми каза, и аз му дадох пари, за да замине. След първата година обаче ми писа, че прекъснал. Искал да се ожени за французойка, с която се запознал, докато учел. Жената била по-възрастна от него, работела в някакво посолство и имала пари. Била влюбена до уши. Давала на Карим каквото пожелаел. Признавам, още от самото начало заподозрях, че точно затова иска да се ожени за нея. Явно и семейството ѝ имаше същите опасения. Един ден ми се обади някаква жена, която се представи като майка на въпросната годеница. Поразпитала. Разбрала, че дъщеря ѝ не е единствената жена, с която се среща Карим. Имало и други. Няколко. А още по-лошо било, че се носели слухове... – Инес се изсмя рязко. – Историята ми беше позната. Някакво момиче било изнасилено по време на тържество, по понеже била пияна, разказът ѝ бил несвързан. Друга студентка била изнасилена в парка, зад някакъв нощен клуб. И двете били състудентки на Карим. И двата пъти споменали неговото име. Нито един от случаите не стигнал до полицията, но въпреки това аз си знаех. Дълбоко в сърцето си знаех.

Инес пристигнала в Париж и директно обвинила Карим. Той отричал двете нападения, но нещо в погледа му ѝ подсказвало, че е отговорен. Разровила вещите му и отново открила трофеите му. Колие, обица, шал за коса, който още ухаел на парфюм. Били просто уличници, обяснил ѝ намусено. В столицата било пълно с такива. Нямали срам, никакво благоприличие, така че защо да не се възползва?

– Но аз въпреки това го обичах – продължи Инес. – Той беше всичко за мен. Съзнавах, че вината е моя. Прекалено го бях разглезила, заблуждавах се, че мога да го променя. Когато стана на двайсет и три, Дуа беше на осем и вече ходеше на училище. Мислех, че ако успея да убедя Карим да посещава по-редовно джамията, да изучава Корана и да уважава жените и себе си, поведението му ще се промени. Принудих го да се върне с мен в Танжер. Накарах го да развали годежа. Започнах да си мисля, че се е променил, но вие всички сте виждали сина ми. Той показва пред света най-обаятелното си лице и хората просто се влюбват в него. Мина време. Намерих му работа при един вносител на платове. Беше сладкодумен, интелигентен, винаги се държеше учтиво с хората. Често пътуваше по работа и винаги ми носеше подаръци. Понякога се притеснявах – веднъж, когато момиче от блока ни беше изнасилено отвън, до кофите за смет; после отново, когато едно момиче дойде да търси Карим у дома. Но синът ми винаги имаше отговор, извинение, алиби. Запитах се дали подозренията ми не са просто уасуас, неоснователни страхове. А после се появи Саид Махджуби – отначало клиент, а после и приятел. Запознали се, докато били в Мека, и скоро се сприятелили. Отначало се зарадвах. Саид беше свестен човек, почтен и набожен. Надявах се да повлияе положително на Карим.

Вместо това стана обратното. Карим повлия на него. Малко по малко по-младият мъж очарова по-възрастния. Саид вече беше уязвим, понеже презираше баща си, беше преситен от случващото се във Франция, изпитваше носталгия по една страна и една епоха, които никога не са били негови.

Карим му обрисува прелестна картина на живота в Танжер, говореше за семейство, за уважение и за връщането си към исляма. Саид се впечатли и след година вече споменаваше за брак между Карим и най-голямата си дъщеря.

Отначало Инес се притеснила. Ала Карим се променил. Бил по-сериозен, учтив, истински улегнал. Пък и тя искала да вярва в това, искала той да се ожени. Соня била свястно мюсюлманско момиче от почтено семейство, а от снимките се виждало, че е и красива. Инес допуснала съмненията ѝ да избледнеят. Уговорили брака.

Оставал само един проблем – нейната тайна, скандалният произход на Карим. Той се представил на Саид като син на Амал Бенчарки и убедил Саид, че Инес е овдовялата му сестра.

– Ако Саид видеше лицето ми – каза Инес, – веднага щеше да се досети за истината. Затова го оставих да повярва в лъжата. И се превърнах в сестра на Карим.

Сватбата се състояла. Инес пристигнала с Дуа за церемонията. Не възнамерявала да остава, но нещо я разтревожило. Може би непосредствената атмосфера в квартала Ле Маро, незабулените момичета, западното облекло, някои дори не посели хиджаб. Обвинявала за това духовния водач Махджуби – старецът не бил учен и тълкуванията му на Корана били много нетрадиционни. Давал прекалено голяма свобода на паството си и се отнасял твърде снизходително към зина.Съперничеството му с Франсис Рейно било на границата на уместното. Демонстрирал неприкрита враждебност към никаб, четял всякакви неподходящи френски книги и дори се говорело, че пие алкохол. Инес решила да остане поне за малко.

Карим се изненадал и не бил доволен. Но не можел да каже или да направи нищо, без да издаде тайната си. Месеци наред Инес се опитвала да преодолее недостатъците на управлението на стария Махджуби. Отворила училище за мюсюлмански момичета, наложила никаба и традиционното облекло, а благодарение на връзката си с Карим, който вече бил спечелил сърца и умове и на двата бряга на реката, тя бързо се превърнала във виден член на женската общност в Ле Маро. Изглеждала им странна – едновременно добродетелна и любопитно освободена, – живеела сама, но всеки ден ходела в джамията и давала добър пример. Хората започнали да ѝ подражават, после да се състезават помежду си. Скромното облекло започнало да се възприема като изявление за принадлежност, а не като ограничение. Постепенно младите жени в Ле Маро взели да възприемат Инес Бенчарки като модел за подражание и духовна напътственица.

А междувременно Саид Махджуби правел всичко по силите си да постигне същото сред мъжете в селото. Спортната зала от край време си била техен сборен пункт, но сега се превърнала в магнит за скучаещите и недоволни млади мъже. Карим пък притежавал блясък, както лично се бях убедила. Бил привлекателен за жените, общителен с мъжете, почтителен с възрастните хора, но мълчаливо неконвенционален, достатъчно, за да впечатли младите. Саид проповядвал традиционното верую, уважение и връщане към исляма, а в спортната зала Карим използвал исляма, за да разпространява собствените си виждания, изградени по улиците на Танжер, където жените без хиджаб се смятат за полагаща се жертва на хищниците. За някои от мъжете в Ле Маро подобни приказки притежавали подривна притегателна сила. Дотогава стеснителни млади мъже започнали да се перчат. Приятелствата между Ле Маро и Ланскене постепенно замрели. Братята започнали да се държат крайно покровителствено със сестрите си, които не носели хиджаб, а докато по-традиционното облекло печелело все по-голяма популярност, общността все повече се поляризирала. Саид започнал по-открито да изразява неодобрението си към водачеството на баща си, а старият Махджуби разпалвал пламъка на недоволството, като говорел против никаб и се изказвал в полза на интеграцията.

Само за шест месеца обликът на Ле Маро неусетно се променил и никой не разбирал как точно и защо се е случило това. Дали заради влиянието на Карим? Или на Инес? Никой не знаел. Но под повърхността на кротката малка общност нещо набирало сила, нещо, което не след дълго щяло да се превърне във война.

Десета глава

Събота, 28 август 11,10 ч.

– Война – каза Инес. – Представете си! Тайна война между майка и син! И двамата не говорехме за това. Това би означавало да признаем, че помежду ни съществува недоверие. Карим всъщност не се беше променил, просто беше станал по-внимателен. Имаше си съпруга, която го обожава, но не му беше достатъчно. Публично хвалеше ползата от никаб, но си мечтаеше за западни леки жени. Ясно ми беше, че е просто въпрос на време зина отново да го намери.

Инес отново погледна Соня. Момичето изслуша целия разказ, без да продума, но вече клатеше глава.

– Не, не го вярвам. Грешиш. Моят Карим никога не би...

Инес положи длан върху ръката на Соня.

– Знам, че сигурно ти е трудно да повярваш. Съзнавам колко жестоко ти звучи. Преди и на мен ми беше трудно да повярвам. Опитах да си затворя очите за истината. Но се започна от порното в интернет. Намерих го на компютъра му. След това дойде сексът по интернет. Хванах го навреме с едно момиче от селото. Казва се Мари-Анж Люка и в профила ѝ пише, че е на шестнайсет. Всъщност е на петнайсет, но на Карим не му пука. Била курва, така ми каза. Защо иначе ще се съгласява да се срещне с момче, ако не иска секс? Намесих се точно навреме. Карим престана да общува с Мари-Анж. Мислех, че си е взел поука, но той просто си беше намерил по-привлекателна плячка. Сестра ти Алиса, която съблазнил, а после тласнал към самоубийство...

Лицето на Соня вече беше станало пепеляво.

– Не ти вярвам – прошепна тя.

– Съжалявам, трябваше да се обадя по-рано – сви рамене Инес. – Но си въобразявах, че мога да го контролирам. Мислех, че ако съм наблизо, ще успея да се намеся. Опитах с Алиса. После с Виан, чието пристигане в Ле Маро – при това с красива дъщеря – вече беше привлякло вниманието. Но след това започнаха да се случват разни неща. Някой подпали училището. Плъзнаха слухове за мен. Свещеникът, който се опита да ми помогне, беше наплашен от приятели на Карим. Върнах се да живея отново в къщата на Карим, но старият Махджуби правеше всичко възможно да ме накара да се чувствам неловко. И тогава установих, че Карим е започнал да забелязва моята малка Дуа.

– Не! – възкликна Соня и се отдръпна.

Инес се изправи.

– Онзи ден Дуа изгубила единия си чехъл. Червен бродиран чехъл, носим го от Танжер. Търсила го навсякъде, но не го намерила. Затова аз изчаках Карим да излезе и намерих ето това в гардероба му...

Тя влезе в кухнята и се върна с метална кутия. Отвори я и изсипа съдържанието върху ниската масичка. Гривни, обици, мъниста, шалове – и един бродиран чехъл, червен, с пришити малки стъклени мъниста...

Инес плъзна красивите си пръсти по сбирката от предмети.

– Гривната, която той взе от Шада Идрис. Една от обиците на Алиса. Пръстен, който беше на годеницата му. И това... – докосна тя червения чехъл. – Синът ми вече се е самозабравил, взема си трофеите предварително.

Сред купчината трофеи обаче погледа ми привлече нещо друго. Малка плетена гривна – жълта, със синя мидичка, каквато би направило дете, може би като подарък за сестра си...

– На дъщеря ти е, нали? – попита Инес, забелязала изражението ми.

Взех гривната. Много добре я познавах. Анук я носеше, когато пристигнахме – сега като се замислих, не я бях виждала от дни...

– Може би я е изпуснала – каза Инес. – Или я е забравила някъде. Но Карим вече я беше забелязал. Щеше да е само въпрос на време.

След като намерила кутията с трофеите, Инес се преместила заедно с Дуа на лодката. В най-добрия случай временно решение, но само това успяла да измисли. Макар да се преструвал на предан син, чрез слухове, злоба и хитрини Карим вече успял да настрои целия квартал Ле Маро против Инес – с изключение на Захра, която знаела истината и винаги се опитвала да защити Инес.

– Синът ми рядко действа лично – обясни Инес с измъчена усмивка. – Оставя другите да действат от негово име. Въобразяват си, че сами избират така, но всъщност просто се подчиняват на волята му. Онзи надпис на стената на къщата ми. Пожарът. Дори къщата лодка... – Тя погледна към Соня, чието лице беше смъртнобледо от прозрението за истината.

— Той е целял да те принуди да го направиш. Тласнал те е към действие. Знаел е, че не мога да разоблича него, без да разоблича и себе си, и е смятал да се преструва на невинен и да обвини теб...

Соня поклати глава.

– Моля те, не исках да нараня никого. Исках само да си заминеш.

– Разбира се, знам – увери я Инес. – Но дори да си бях тръгнала, Карим нямаше да е в безопасност. Знам твърде много за него. Той е искал да се отърве от мен завинаги, но преди това му е трябвала изкупителна жертва. Отначало си помислих, че ще си ти. Но макар да си сляпо влюбена в него, той знае, че не си убийца. Затова измислил по-добър план. И мосю кюрето падна право в капана му.

Рейно. Почти бях забравила за него.

– Къде е той? – попитах. – Добре ли е?

Захра се смути.

– Съжалявам, Виан, отначало и аз се хванах. И аз като всички бях сигурна, че Рейно е запалил пожара. А когато онзи ден Карим го пипнал с туба с бензин...

– Къде е той, Захра? – попитах.

– В мазето под спортната зала. Съжалявам. Трябваше да ти кажа. Но Карим беше страшно разстроен и аз си помислих...

– Разбира се, че ще е разстроен – обади се Инес. Сухият ѝ суров глас звучеше по-безизразно от всякога. – Кюрето се намесил в най-неподходящия момент. След като опитал всякакви други неща, синът ми най-накрая решил окончателно да се справи с мен. Допускал, че ако изчезна, отговорността ще падне върху Рейно. А ако изобщо откриели Рейно... – сви рамене тя. – Тан е опасна река, особено след дъжд. Може да минат седмици, преди да намерят тялото, а тогава вече ще е трудно да бъде определена причината за смъртта.

Всички се умълчахме, докато се мъчехме да проумеем какво ни говори. Карим убиец? Не може да бъде. Но въпреки това идеално пасваше.

– Синът ми вече нямаше време – обясни Инес. – Опасявал се е, че заради Дуа аз ще го разоблича. Къщата лодка ни правеше уязвими. Сигурно щеше така да подреди нещата, че в очите на всички да сме загинали при пожар. Може би се е канел да потопи лодката и да изхвърли телата ни в Тан. Но когато дошъл да осъществи плана си, се натъкнал на кюрето.

– Знам – обади се Соня. – Той ме видя. Аз му признах...

– Така ли? – развеселено попита Инес. – Е, каквото и да си му казала, си го задържала точно колкото да провали плановете на Карим. Явно Карим го е видял да наблюдава лодката. Щял е да бъде свидетел. Затова синът ми го нападнал вероятно с намерението по-късно да го използва като изкупителна жертва... Само че аз чух и видях всичко и докато Карим се разправяше с Рейно, отвързах лодката и я насочих по течението. – Инес въздъхна. – Изобщо нямах представа дали Рейно е жив. Видях го да пада. И това ми беше достатъчно. Но когато Захра ми разказа какво знае...

Сега я прекъсна Оми с дрезгавия си старчески глас и попита развеселено:

– Значи мосю кюрето през цялото време е бил в онова мазе? А, сигурно е направо бесен...

Погледнах Захра.

– Под спортната зала ли? Значи затова беше там снощи.

– Занесох му храна – кимна тя.

– Но защо изобщо го държи там? – недоумяваше Соня. –Ако Инес казва истината...

– Нужен му е жив – обясни Инес. – Ако смята да обвини свещеника за всичко, което ми се случи, няма да е добре полицията да открие, че убиецът е умрял дни преди жертвата...

– Чакал е да се върнеш – каза Соня.

– Мисля, че да – кимна Инес.

– Но Карим вече знае, че си тук – отбеляза Соня.

Настана продължително мълчание, докато новината се уталожи като прахоляк. После Инес се изправи и бързо се забради отново. Соня направи същото и след секунди всички скочихме на крака, дори Оми, която вече вадеше от джоба си поредната бадемова сладка.

Това вероятно бе четвъртият ден на Рейно в мазето на спортната зала. Знам ги тези мазета – тъмни и влажни, често се наводняват, когато вали. Само като си помисля, че е бил там през цялото време! Лоялността е много силна в Ле Маро. Приятелите на Карим никога не биха го издали. Само че спортната зала е на Саид. Дали той е знаел? Дали баща му е знаел?

Сънувах те – каза ми старият Махджуби в сряда, докато боледуваше. – Когато се опитах да направя истихара. Сънувах теб, после нея. Пази се. Стой далеч от вода.

Тогава си помислих, че говори на мен. Изпаднал в унес, той надали бе разбрал коя съм. Дали не говореше за Рейно? Както Жената в черно и аз, старият Махджуби и Франсис Рейно са като отражения един на друг. Дали старият Махджуби се е досетил каква е истината? Възможно ли е сънят му да означава нещо повече?

Единайсета глава

Събота, 28 август, 11,25 ч.

Излязохме на площад "Сен Жером". Слънцето вече прижуряше. По улиците не беше останал и помен от дъждовете и облите камъни бяха покрити с бронзов прах. Ято гълъби, които кълвяха нещо пред вратата, се разлетяха, пляскайки с криле. Площадът вече беше почти пуст. Пекарната на Поату затваряше, играчите на петанк си бяха събрали нещата и си бяха тръгнали към къщи за по един леден аперитив под сливата. Само една фигура беше останала под арката на "Сен Жером" – ниската печална фигура на Пол-Мари Муска в инвалидния си стол, наполовина на слънце, наполовина на сянка като Рицаря чаши от картите Таро.

– Поздравления, отново го направи – провикна се той към мен през площада. – Я ми кажи някъде специално ли си се обучавала, или просто ти идва отвътре?

– Не знам за какво говориш. Имаме спешен случай.

– Не ме изненадваш – засмя се той. – При теб все има нещо спешно. Хора, с които да се видиш, места, където да отидеш, бракове, които да разрушиш. Нямаше те осем години и не казвам, че беше идеално, но откакто се появи отново преди три седмици, всичко се разпадна.

Явно съм добила учудено изражение, защото той отново се засмя.

– Не си ли чула? Тя ме напуска. Този път завинаги. Ще избяга с речните плъхове. Като след свирача от Хамелин. – Оригна се той, явно много пиян. – Я ми кажи, плащат ли ти, Виан? Парите добри ли са? Или просто обичаш да го правиш?

– Нямам представа за какво говориш – отговорих. – Но дай ми половин час, ще се върна и всичко ще ми обясниш. Пийни малко кафе. И ме почакай.

Отново същият смях като от счупена водосточна тръба.

– Ти ме убиваш, Виан. Ама наистина. Нали ти си ѝ казала, че трябва да признае истината? Да ми каже, че това нейно хлапе не е на проклетия червенокоско, а мое? А сега, след като ми призна всичко, след като ме е лишила от цели осем години, кучката ми съобщава, че ще ме напусне, като че ли признанието ѝ дава някакво позволение...

– Казала ти е? – погледнах го.

– О, каза ми и още как! Като че ли така всичко ще се оправи. На теб трябва да благодаря, Виан. Какво следва, а? Какво толкова спешно има в Ле Маро? Някой бие жена си ли?

Повикайте Виан! Котка се е покатерила високо на дървото? Повикайте Виан.

Инес, Дуа и другите вече се бяха запътили към моста.

– Съжалявам, но трябва да вървя – рекох му.

– Аз да стоя тук и да пропусна веселбата? – Пол-Мари бясно забута стола си през площада. Теренът беше труден, но не невъзможен, а големите му ръце се движеха като мощни бутала. – А, не, и аз идвам. Искам да видя какво става. – Той тръгна подире ми по улицата, крещейки с пълно гърло:

– Елате всички, елате да видите как Виан ходи по водата!

Движеше се удивително бързо, като се клатушкаше по облите камъни. Зад него се отваряха врати, бутаха се капаци. Малката ни група – достатъчно необичайна, за да привлече вниманието дори при нормални обстоятелства – скоро привлече последователи. Поату излезе от пекарната, Шарл Леви престана да плеви градината си, клиентите на терасата на "Кафе де Маро" проточиха шия, за да видят какво се случва, зарязаха питиетата си и дотърчаха.

Видях Гийом, понесъл Пач, Жозефин с притеснено изражение, Каро Клермон, още с готварска ръкавица на едната ръка. Когато стигнахме на булеварда, след нас се бяха събрали още дванайсетина човека, а откъм Ле Маро се стичаха още: Фатима ал-Джерба и съпругът ѝ Мехди, дъщеря ѝ Ясмина, зет ѝ Исмаил. Имаше и не толкова приятелски лица: синовете на Ашрон и тяхната клика, Жан Люка и Мари-Анж, неколцина мъже от джамията с напрегнати и подозрителни лица. Луи Ашрон буташе инвалидната количка на Пол-Мари, който крещеше пиянски:

– Точно като свирача от Хамелин!

Жозефин се приближи до мен.

– Какво става?

Разказах ѝ, но хората, които се събираха пред спортната зала, вдигаха такъв шум, че не бях сигурна дали е разбрала.

– Значи Рейно е вътре?

Кимнах.

– Трябва да говорим със Саид. Трябва да му обясним какво става, преди да избухне бунт...

В началото на пресечката се стичаха все повече хора. Спортната зала беше отворена, а посетителите – все млади мъже по шорти и фланелки – бяха застанали на входа. Карим не беше сред тях. Беше почти непоносимо горещо, обедното слънце сякаш пробиваше темето ми с шип. Тълпата също беше доста разпалена – миришеше на метал и на хвойна. Под навеса на спортната зала сянката беше толкова тъмна, че почти не различавах лицата на младите мъже. Те бяха в тъмното, аз – на слънцето, стояхме едни срещу други през уличката като стрелци.

Запътих се към групата. Жозефин ме следваше. Но Захра и останалите не се доближиха. Дори сега бе почти немислимо жена да влезе в спортната зала. И Инес се поколеба, когато аз се запътих към входа.

Един от постоянните посетители ми препречи пътя. Не знаех как се казва, но го познах – един от мъжете, които бяха с Карим, когато го видях за пръв път.

– Трябва да говоря със Саид – казах.

Мъжът поклати глава.

– Саид не е тук.

Зад мен нежеланата ми свита беше станала адски шумна. Към загрижени жители на селото като Нарсис и Гийом се беше присъединила по-голяма група хора, които откровено си търсеха белята. Видях трима от синовете на Ашрон – единият беше съборил няколко саксии от съседния прозорец. Другият се опитваше да катурне голямата кофа за смет в уличката зад кафенето. Каро Клермон призоваваше за ред, но така само засилваше врявата. Мари-Анж Люка снимаше всичко с мобилния си телефон.

Имаше и неколцина от речните хора. Познах ги по дрехите, по косите, по това, че гледаха да стоят най-отзад. Рижия също беше тук, нямаше как да сбъркам косата му, огряна от слънцето. Нямаше и следа от Анук и Розет. Дуа също беше изчезнала. Надявах се Оми и Фатима да са я завели на сигурно място.

Пол-Мари се провикна:

– Речните плъхове! Как ще пропуснат!

Думите му предизвикаха леко раздвижване сред тълпа та и неколцина се обърнаха да погледнат, но се натъкнаха на задните, които се мъчеха да се промушат по-напред. До мен Захра протестира, когато някой дръпна хиджаба ѝ. Откъм пресечката се разнесе грохот – кофите най-сетне се бяха предали.

Изгледах мъжа, който ми препречваше пътя.

– Пуснете ме, моля ви.

Той поклати глава.

– Това е частна собственост.

– Карим Бенчарки вътре ли е?

Мъжът отново поклати глава.

– Знаете ли къде е?

Онзи сви рамене.

– Може да е в джамията. Кой знае? Сега се махайте, преди да съм извикал полицията.

В това време Пол-Мари здравата се забавляваше. Крясъците му се извисяваха над тълпата.

– Нали ви казах? Нали ви казах, че някой ден ще се случи? Пуснете ли ги вътре, скоро настава анархия! Да живее Франция!

Разнесе се хор от гласове. От отсрещния ъгъл се чу друг хор, на арабски. Някой хвърли камък.

– Да живее Франция!

– Аллаху Акбар!

Може би най-страховита от всичко е бързината, с която се развиват тези неща, мистичният резонанс на ненавист а, която ни завлича в своя водовъртеж. По-късно слушах разказите, недоумяващите и леко засрамени разкази за разменените удари и подхвърлените обиди, за счупените прозорци, преобърнатите кофи за смет, кражбите и щетите. Като гларуси, скупчени над скелет, клюкарите кълвяха частички истина и си вършеха своето: Рейно бил убит от магриби. Рейно откачил и убил някого. Рейно убил един магриби, но при самозащита. Магриби отвлекли френско момиче и го държали в спортната зала. Речните хора се били съюзили с трафикантите на хора сред магрибите. Рейно опитал да взриви джамията, затова го държали затворен до пристигането па полицията. Слуховете и от двете страни ставаха все по-невероятни. Лозунгите се размахваха като знамена.

– Аллаху Акбар!

– Да живее Франция.

В Ланскене нямаше полиция, никога не ни е трябвала. Рядко има неприятности, а когато това стане, обикновено селският свещеник разрешава конфликта. Само че дори да беше тук, отец Анри не би се намесил. Франсис Рейно може би щеше да знае как да постъпи. Рейно, който противно на правилото за политическата коректност почуква по хорските глави, стиска яки и раздава обиди, както възлага и рецитирането на молитви за изкупление. Ала Рейно го нямаше, а отец Анри беше на литургия в Пон ле Саол.

Полетя поредният камък, този път улучи един от мъжете пред мен. Той се олюля назад и вдигна ръка към главата си. Между пръстите му рукна кръв.

– Проклети магриби! Вървете си у дома!

–Френски свине! Курвенски синове!

Опитах да се вмъкна в спортната зала, но твърде много хора ми препречваха пътя. Улученият от камъка мъж изглеждаше зле, от раната му отстрани по лицето течеше кръв, но към него се бяха присъединили още негови приятели. Полетя още един камък, който счупи прозорец високо на стената на спортната зала.

Някой си пробиваше път през тълпата. Чух гласа на Рижия до себе си.

– Какво става?

– Къде са децата? – попитах.

– Оставих ги на лодката. Добре са. Каква е тази работа за Рейно?

Зад нас на булеварда над засилващата се какофония беше започнал да се откроява един звук. Висок, тънък вой, зловещ и пронизителен. И преди го бях чувала в Танжер по време на погребения и демонстрации. Но тук, в Ланскене...

– Той е под спортната зала – казах. – Трябва да го измъкнем оттам.

– Трябва ли? – попита Рижия. – Откога отговаряш за него?

– Моля те – повиших глас, за да надвикам тълпата. – Помогни ми, не мога да се справя сама. Ще ти разкажа всичко после...

В този момент отвътре се показа една фигура. С брада, облечена в бяло, мрачна. Саид Махджуби застана пред нас с ледено презрение.

– Това е безобразие. Какво искате?

Застанала до мен, Инес се опита да му обясни на арабски. Долових името на Карим, но нищо повече. Тя направи още крачка напред, той я избута назад.

– Махай се оттук, уличнице.

Инес му завъртя звучна плесница.

До мен Рижия понечи да реагира, но стиснах ръката му.

Саид впери немигащ поглед в Инес и изненадата му се превърна в ярост. На бузата му ясно се открои следата от три пръста. Той пристъпи заплашително напред. Рижия също пристъпи напред да го спре. За миг очите им се срещнаха. После Саид сведе поглед.

– Тази жена е отрова – каза той на Рижия. – Вие не знаете нищо за нея. Аз обаче знам каква е. Знам защо крие лицето си. Не е от благочестие, а от срам...

С тези думи той светкавично се пресегна, дръпна вървите на булото на Инес, разкъса го и показа на всички обезобразеното ѝ лице, което преди броени минути бях видяла в магазина за шоколад...

Няколко секунди не се случи нищо. Тълпата притежава определена енергия, като тази на ято птици, което се нуждае от време, за да смени посоката. Инес стоеше неподвижно с лице към Саид и дори не опита да скрие лицето си или да вдигне падналото було. Саид и приятелите му бяха изправени пред пълното въздействие на "усмихнатото лице".

– Срам ли? Това ли виждаш? – попита го тя. – Синът ми прави всички ви на глупаци. Да, моят син. Хвърля ви прах в очите. Принуди те да се откажеш от дъщеря си. Защо избяга тя според теб? Защо се е опитала да се самоубие? Защо е потърсила помощта на непознати хора – да, дори на един свещеник куффар – вместо на собственото си семейство?

– Не разбирам – намръщи се Саид.

– Според мен разбираш. Говориш за срам. Срамът е за мъжа, който си въобразява, че ако пожелае една жена, вината е нейна. Само глупак може да смята, че Аллах ще приеме подобни жалки извинения. Баща ти може и да е упорит старец, но струва десет хиляди пъти повече от теб.

С тези думи Инес се обърна към хората в пресечката. Най-близките до нея направиха крачка назад, по-отдалечените реагираха малко по-късно и през тълпата пробяга вълна от възгласи, докато накрая отново се възцари тишина.

– Вижте ме всички – каза Инес. – Погледнете внимателно лицето ми. Това е ликът на жестокостта, на несправедливостта и на фанатизма. Причината не е в религията, расата или цвета на кожата. Престъплението, извършено в името на Аллах, си остава престъпление. Да не мислите, че сте подобри от Бог? Да не мислите, че можете да го заблудите с приказките си за справедливост?

Гласът на Жената в черно беше силен, очите ѝ бяха твърди като слюда. Тя дори не понечи да се прикрие, а стоеше гордо с лице срещу тълпата. Хората един по един сведоха поглед. Дори Пол-Мари Муска остана без думи, а зачервеното му лице пребледня. Мари-Анж Люка, която заснемаше всичко с мобилния си телефон, отпусна ръце покрай тялото си. Рижия застина неподвижно и се взираше в нея, докато прозрението за истината постепенно озари чертите му.

Инес отново се извърна към Саид.

– А сега ме заведи при сина ми.

Дванайсета глава

Събота, 28 август, 11,40 ч.

Днес уредите не тракат. Странно, обикновено тук, в корема на кита, този шум се чува като несекващото туптене на сърце. Но въпреки това не е съвсем тихо. Навън, изглежда, се е събрала тълпа – на пазара ли? Съмнявам се. Всяка тълпа си има пулс, различимо темпо. Паството в църквата е различно от навалицата на пазара, на спортно събитие, на игрището, в класната стая...

Не разпознавам отделни гласове, но ми се струва, че тълпата е голяма – може дори да са стотина човека там, навън, в истинския свят.

Любопитен съм въпреки растящата умора. Каденцата от гласове подсказва, че има французи и мароканци. Какво е довело толкова хора на булеварда?

Отново се приближавам до вентилационната шахта, откъдето мога да ги чуя по–ясно. Ала нищо не виждам – само тухлите на отсрещната стена и няколко глухарчета, прораснали между камъните. Проточвам шия, но нищо. Демонстрация ли е? Някои от гласовете ми се струват гневни, други са просто възбудени. Обаче нещо отеква във въздуха като струна, изопната до краен предел. Нещо, което ей сега ще се скъса.

Отново се мъча да погледна през решетката. Ако стъпя върху купчината щайги, ще видя в замъгления ъгъл неясно движение, сякаш сенки, които флиртуват със земята.

– Мая? – Останал съм почти без глас. Все едно в гърлото ми има счупен механизъм. Безполезно е да викам за помощ. Дори когато беше силен, гласът ми нямаше да надвика тълпата. Но все пак...

Отново сякаш нещо се раздвижи, този път по-наблизо и придружено от два крака. Знам, че не са на Мая. Под подгъва на дългата черна роба виждам два светлосини чехъла.

– Хей! – хрипливо прозвучава съсипаният ми глас. – Тук, долу!

Пауза. После на решетката се появява лице. След секунди разпознавам дъщерята на Инес Бенчарки. С тези тъмни забрадки понякога трудно ги различаваш една от друга, освен това детето не ми е казвало и една дума. Дори името си.

– Значи ти си джинът на Мая!

Прекрасно. Много се радвам, че положението ми те забавлява. Държа да те осведомя, че вече съм изпълнил трите ѝ желания...

Ново раздвижване. Втори чифт маратонки или поне някога са били маратонки. Сега са опърпани и мърляви като лицето, което се появи на решетката. Жан-Филип Боне, допускам, известен и като Пилу.

– Какво става, по дяволите?

– Мисля, че е бунт. Страхотно е.

Страхотно. Ама че дума. Сега остава да цъфне и проклетото куче.

– Дойдохме тук, за да измъкнем Влад. Не обича тълпите.

– Желанието ми се сбъдваше. На решетката се показа една душеща муцуна, увенчана с черно влажно носле. Влад излая.

– Всичко е наред – успокои ме Пилу. – Дойдоха, за да ви измъкнат оттук.

– Какво? Всички ли?

– Нещо такова. Мисля, че някои хора дойдоха само заради зрелището.

Още по-добре. Свидетели. Когато изляза оттук мокър до кости, с тридневна брада и лице като на смъртник, естествено, че първото нещо, което ще искам да видя, е половината Ланскене да ме зяпа. Да не говорим за полицията, пожарната или който там е решил да се включи в цирка. Ами отец Анри, дали и той ще е тук? О, боже! Прибери ме още сега!

– Добре ли сте?

– Страхотно съм.

– Дръжте се. Още малко.

Изведнъж наблизо се разнесе мъжки глас, извиси се над рева на тълпата. Говореше на арабски, но веднага познах гласа на Карим Бенчарки. После се чу неистово боричкане, кучето излая, лицето на момчето се отдръпна, дългата черна дреха се скри зад надигналия се прах. Светлосините маратонки се плъзнаха назад в рязка дъга и изчезнаха от поглед.

– Ей? – обади се гласът на момчето. – Какво правите? Ей!

Сетне момичето се разпищя. Кучето продължаваше да лае като бясно и краткото тътрене на маратонките издаваше, че се води схватка. После нещо силно тупна – момчето се блъсна в стената. Главата му се удари в земята на сантиметри от решетката, видях русата коса, извивката на бузата му, една-едничка лъкатушна струйка кръв.

Сетне настана тишина, оглушителна въпреки рева на тълпата. Вратата на мазето рязко се отвори.

Събота, 28 август, 11,40 ч.

Мирисът на хлор е като плесница след прашната топлина навън, а светлината е толкова слаба, че ми трябваха няколко секунди да привикна, преди отново да виждам ясно. Голяма гола стая, някога боядисана в бяло, но сега предимно сива и изпъстрена с влажни петна, в единия край на която са подредени уреди – крос тренажори и бягащи пътечки, – а от другата страна има щанги за вдигане на тежести. В дъното на помещението има две врати, едната към съблекалните, душовете и складовете, а другата – към пешеходната алея, която свързва всички къщи край реката.

Най-отпред беше Рижия. Инес ни следваше. Жозефин вървеше зад мен, а Захра се мъчеше да не позволи тълпата да нахлуе в спортната зала. Навън чувам Оми да протестира:

– Ей, някой няма ли да ме пусне? Това е по-хубаво от Боливуд!

– Къде е Карим? – обърнах се към Саид.

– Измъкна се от задния вход. Свещеникът е в мазето.

Погледнах Рижия.

– Изведи Рейно – каза ми той. – Аз ще отида да намеря Карим.

Събота, 28 август, 11,45 ч.

Мазето беше наводнено и миришеше на гнило, на мокра мазилка и на реката. Нямаше почти никаква светлина. Стъпил върху купчина щайги в далечния край на помещението, Рейно приличаше на корабокрушенец на миниатюрен остров, лицето му беше размазано смаяно петно, ръцете му бяха умолително протегнати.

Когато разбра кои сме, той скочи във водата – вече над кръста му – и тръгна към нас. Движеше се изтощено, заслонил очи с едната си ръка. Изглеждаше като човек, измъчван от толкова силен кошмар, че вече не смееше да повярва, че ще се събуди.

– Бързо – дрезгаво рече той, веднага щом стигна до стълбите на мазето. Над водата бяха останали само последните две. Той успя да се изкачи до средата, после се спъна и падна във водата. Жозефин хвана едната му ръка. Аз стиснах другата и двете заедно успяхме да го издърпаме да се изправи и да се качи по стълбите. – Бързо – повтори той.

– Всичко е наред – успокоих го. – Ще се оправите.

Всъщност той изобщо не изглеждаше добре. Лицето му

беше смъртнобледо под тридневната брада. Примижаваше срещу силната светлина, а дишането му беше мъчително и хрипливо. Закашля се и известно време просто остана приведен, мъчейки се да си поеме въздух.

– Не разбирате – каза ми. – Синът на Жозефин. Момичето на Бенчарки... – Кашлицата отново го връхлетя и той неистово размаха ръце.

– Какво? Какво има?

Пак се помъчи да обясни, този път гласът му беше по–силен.

– Карим отвлече момичето. В прохода. Пилу се опита да го спре. Мисля, че е ранен. – Той махна с ръка към далечната стена и аз разбрах накъде сочи – към тесния проход, който свързваше булеварда с крайбрежната пътека. Прекрасно го знаех, Мая твърдеше, че нейният джин живее там...

Инес вече беше на вратата, която водеше към прохода. Жозефин пусна ръката на Рейно, но спря, когато коленете му отново се подкосиха.

– Франсис...

Той махна нетърпеливо с ръка.

– Не губете време. Вървете при момчето!

После и двете чухме писъка.

Събота, 28 август, 11,45 ч.

Очите ми не са привикнали с ослепителната светлина. Единствената крушка в коридора се е превърнала в пладнешко слънце. Заслоних очи срещу него, но въпреки това все едно гледам в очите на Бог. А насред цялото сияние има три фигури под тройна корона от светлина...

Разпознавам Виан и Жозефин. Но коя е третата? Възможно ли е да е Инес? Трудно ми е да я позная заради ореола, а дългата ѝ дреха прилича на прибрани криле. Дали пред мен не е един ангел? Колкото и да ми се иска да повярвам в божествената намеса, в момента няма време. Успявам да им кажа какво се е случило – поне достатъчно, за да ги подготвя за опасността, която представлява Карим. Трите хукват да се намесят – дано да стигнат навреме, отче, – а мен оставят горе на стълбите, наполовина във водата.

Не ми е останала и капчица сила, отче. Част от мен иска да умре. Но това е Ланскене – и то като Господ няма да ме пусне скоро.

Навън чувам викове и крясъци откъм реката. Какво става там? Опитвам да се изправя, облягайки се отстрани на вратата, но краката не ме държат, главата ми се върти, очите ме болят. В този момент чувам стъпки по коридора, възбудени арабски гласове: китът излиза на повърхността...

Светлината все още е твърде силна за очите ми. Виждам само дълги черни дрехи и стъпала, сандали, чехли и мокасини. Това са нозете на враговете ми. Те ще ме стъпчат в праха.

Нечия ръка стиска моята протегната дясна.

– Алхамдуллила – чувам.

– Благодаря, ще се справя – отговарям. И угасвам като свещ.

Събота, 28 август, 11,50 ч.

Излязохме на пешеходната пътека в далечния край на прохода, който свързва реката с булеварда. Това е най-обикновена пътека, на места е само метър широка, но се разширява, когато стига до спортната зала, и става нещо като тераса. Тези тераси са особеност на изоставените работилници за щавене на кожа – надвиснали над реката като акробати на дървени кокили. Днес малцина ги използват и всички тераси са прокълнати.

Рижия беше застанал до перилата. Карим беше на няма и три метра от него. С една ръка държеше Дуа, с другата – туба с бензин. И двамата бяха полети с течността. Кърпата на Дуа беше паднала, косата и лицето ѝ бяха мокри. Навсякъде миришеше на бензин, въздухът беше наситен с изпарения.

Рижия ме изгледа предупредително.

– Не мърдай. Той има запалка.

Беше "Бик", евтина пластмасова запалка, каквато можеш да купиш от всяка будка за вестници във Франция. Пали лесно и сигурно и е за еднократна употреба като човешкия живот. Карим пусна тубата и поднесе запалката към лицето на Дуа.

– Не се приближавайте – предупреди той. – Не се страхувам да умра.

Инес му заговори напрегнато и бързо на арабски.

Карим само се усмихна и поклати глава. Дори сега цветовете му блестяха без следа от страх. Обърна се към нас, които го наблюдавахме от пристана и от пътеката, и аз отново усетих силата на обаянието му, мощната му красота. Дори сега очаква да спечели. В сражението на силата на волята между него и Инес той не вярва, че е възможно да изгуби...

Все още стиснал ръката на Дуа, той повика Инес с другата. Слънцето осветяваше лицето ѝ – бледо, скрито зад никаба цели трийсет години, и зелените ѝ очи с пощурели отражения в тях.

Сега, докато ги гледах един до друг, забелязах приликата – като нещо, което си мярнал под вода, обърнато и накъсано от светлината. Той има нежната извивка на нейната уста, нейните арогантни скули, нейната поза. Обаче у Карим долавям някаква слабост, която отсъства у майка му, нещо меко като в загнил плод. Има го в цветовете му, под кожата – едва доловима мекота.

– Видяхте ли каква е? Лъжливата кучка – обърна се той към тълпата. – Тя е виновна – само ѝ вижте лицето. Вижте какво ми е причинила.

– Пусни Дуа – нареди му Инес на френски.

Той се засмя остро.

– Всички са се обединили – каза той. – Всичките уличници. Разправят едни и същи лъжи. – Карим дръпна силно косата на Дуа и болезнено изви главата ѝ назад. – Погледнете я! Погледнете очите ѝ и ми кажете, че не знае какво прави!

По-надолу по пресечката забелязах Пол-Мари на инвалидната му количка заедно с Люк Ашрон. Изглежда, само те от всички присъстващи се наслаждаваха на представлението. Рижия все още стоеше на около три метра, достатъчно далеч, за да рискува да се намеси. Карим можеше да щракне запалката за част от секундата. Но въпреки това Рижия обмисляше нещо. Виждах го в позата му, в напрежението на тила му, в едва доловимото помръдване на възглавничките на стъпалата му...

После откъм прохода внезапно се разнесе разтревожен вик.

– Тук има някой! Тяло! – Беше Оми ал-Джерба. – Ей, това е приятелчето на Дуа...

Явно от мястото си тя не можеше да види трагедията, разиграваща се на брега на Тан, но Жозефин долови тревогата ѝ и се обърна към Карим:

– Какво си направил на сина ми?

– Опита се да ми попречи – сви рамене той.

Край нас тълпата беше притихнала. Само Инес се осмели да се обади. На слънцето миризмата на бензин беше почти задушлива. Въздухът сякаш трептеше от напрежение. От пристана видях, че лицето на Пол-Мари вече не е пламнало, а пепеляво бледо. Възможно ли беше Пол-Мари наистина да се тревожи за сина си?

Жозефин вече беше отишла в прохода да провери как е Пилу. Не виждах какво се случва – и аз като Рижия не можех да помръдна. Сега се движеха единствено Карим и Инес, дебнеха се като две котки.

– Пусни Дуа – нареди му Инес тихо, но властно. – Ще направя каквото поискаш. Ще напусна Ланскене. Ще остана в Танжер. Никога няма да се върна...

– Каква полза вече! – възкликна Карим като капризен юноша. – Винаги ми объркваш живота. Напомняш ми, че съм роден в срам. Вината не е моя!

– Карим, знаеш, че никога не съм те обвинявала за това – каза тя.

Той отново се засмя.

– Не беше нужно! Виждах го всеки ден по лицето ти. –Той отново се обърна към публиката: – Виждате ли лицето ѝ? Означава, че е курва. Дълбоко в себе си те всички са уличници. Дори под никаба ви наблюдават. Изпитват ви. Винаги са разгонени. Те са армията на Шейтан, меки като коприна, докато не ви стиснат за гърлото... – Пак се изсмя. Запалката – червена, като ягодова близалка – проблесна ярко на слънцето. Щракване...

Дуа изпищя. Но не пламна.

Карим ни стрелна с усмивка като дъга от цветове.

– Опа! Пак ще опитаме...

Направих крачка напред. От задната врата на спортната зала наблюдаваше Саид Махджуби.

– Защо Дуа? – попитах Карим. – Защо избра нея? Тя е невинна.

– Откъде знаеш? – попита Карим. – Само като те погледна, разбирам каква си. Там, откъдето съм аз, мъжете знаят как да се държат с жени като теб и дъщеря ти. Но тук, във Франция, дърдорят за житейски избор и свободна воля...

Алиса застана до мен.

– Пусни я – прикани го тя. – Никой не иска да ти се случи нищо лошо. А Дуа не е направила нищо.

Медените очи се спряха върху нея.

– Сладката ми малка сестричка – усмихна ѝ се той. – Помниш ли какво ти казах? Раят отваря портите си по време на Рамазан. Само ако имаше смелост да направиш, каквото ще сторя аз, може би всичко това нямаше да се случи. Можехме да бъдем заедно. Но ти избра да се вслушаш в дяволските нашепвания, и сега...

– Да не си въобразяваш, че можеш да заблудиш Аллах, Карим?

Гласът се разнесе зад нас, но беше някак познат. Силен, властен мъжки глас, натежал от гняв и от енергия. Отначало си помислих, че е Саид, но той още стоеше на прага. Имаше вид на човек, който току-що се събужда от сън. Лицето му беше изопнато невярващо.

Обърнах се и за своя изненада видях стария Махджуби. Но това не беше старецът, когото бях виждала в къщата на семейство Ал-Джерба. Този Махджуби се бе преобразил, беше се съживил, беше прероден. Приближи се по пътеката и тълпата се раздели, за да му направи път.

– Има една история, която някои от вас може и да знаят – каза той с новия си приковаващ вниманието глас. – Един учен човек и неговият ученик поели заедно на път. Стигнали до придошла река. На брега ѝ видели млада жена. Не можела да прекоси реката сама, затова ученият я взел на ръце и я пренесъл до другия бряг. Продължили по пътя си и след много километри ученикът го попитал: "Защо помогна на онази жена, учителю? Тя беше без придружител. Беше млада и красива. Ти несъмнено извърши нещо нередно. Тя можеше да опита да те съблазни. Ала ти въпреки всичко я взе на ръце. Защо?". Ученият се усмихнал и му казал: "Аз само я пренесох през реката. А ти я носиш оттогава".

Когато старият Махджуби приключи разказа си, настана мълчание. Всички лица се извърнаха към него. Видях Пол Муска, все още пребледнял, Каро Клермон, Луи Ашрон, Саид Махджуби, който все едно беше преживял парализиращ удар.

После Карим отново заговори, по-тихо от преди, и за пръв път в цветовете му се появи признак на неувереност.

– Махни се от мен, старче.

Махджуби пристъпи напред.

– Казах, махни се. Това е война. Джихад.

Махджуби пристъпи още напред.

– Война срещу жени и деца?

– Война срещу неморалността! – прозвуча рязко гласът на Карим. – Война срещу отровната напаст, която заплашва да ни зарази всички! Огледай се, стари глупако! Не виждаш дори онова, което е под носа ти. Не разбираш какво трябва да се направи! Аллаху Акбар...

С тези думи той тикна запалката пред лицето на Дуа. Чу се щракане, после нещо лумна, а след това всички неща се случиха едновременно...

Тълпата въздъхна облекчено, когато дясната ръка на Карим пламна. Пламна и абаята на Дуа, момичето изпищя и за секунда мярнах изражението на Карим през маранята: в първоначално екзалтирания му поглед просветна прозрение, когато пламъците скочиха към лицето му, от сини станаха жълти, а после някой се метна към него – черна фигура със зловещо намерение. Беше Инес, размахала ръце, а черната ѝ абая беше разперена като криле, за да обгърне горящите фигури.

Тя изненада Карим и той падна странично върху перилата, все още стиснал Дуа с една ръка. Дървото беше трошливо, стар чам, изсветлял от два века стоене на слънце и дъжд, а ударът беше толкова силен, че и тримата полетяха към течението на Тан, следвани от огън и дим.

Почти по същото време още една фигура се метна през счупения парапет. Стрелна се плавно като птица, която се гмурка в реката. Едва смогнах да разпозная червената му коса и да извикам името му...

– Рижия!

Хукнахме към перилата. Отначало не видяхме нищо, но след малко забелязахме късове от абаята на Дуа, понесли се надолу по течението от пристана. После на повърхността се появи нещо, нещо червено, после нещо по-светло и размазано и накрая видяхме Рижия, който плуваше към брега с Дуа, вкопчила се в шията му...

По-късно установихме, че повечето щети е поела захвърлената дреха, туниката под нея беше непокътната, дори косата на момичето не беше опърлена. Но макар Рижия да се върна да ги потърси, Инес и сина ѝ ги нямаше.

Тринайсета глава

Сряда, 1 септември

Нашият спасител е възкръснал след три дни, но на мен ми отне малко повече време. Няма как да не съжалявам за това – случилото се било голяма работа, чувам. Занесли ме у дома – или поне някой го е направил, – ако може да се вярва на разказите, които се разпространяват в Ланскене, а в спасителната група имало най-малко стотина човека.

Представете си само: Каро Клермон в ролята на Магдалина, отец Анри като свети Петър. Да, той наистина бил там – тя му изпратила есемес, вместо да викне полицията, – пристигнал да оправя нещата веднага след края на проповедта си в Пон ле Саол, но кризата вече била преминала и паството му почти не забелязало присъствието му.

Искал да ми даде последно причастие. Каро и това щеше да му позволи, ако Жозефин не се беше намесила. Доколкото научих от Жан-Филип – съобщавам с радост, че той се отърва само с ужасно главоболие и огромен белег на скалпа, – намесата била едновременно в духа на Рабле и ненужно агресивна (според Каро). Жозефин изгонила отец Анри от стаята на болния, след което той бил подложен на следващо унижение от страна на Анриет Муасон, която познала въпросния perverti, представящ се за мосю кюрето, и го прогонила от къщата с метлата, крещейки като фурия. Влад бил навън, обяснява Пилу. Той обикновено не хапе, но съчетанието от виковете на Анриет, летящата метла и непознатия свещеник...

Мисля, че думата е страхотно.

Телата на Инес и Карим Бенчарки бяха намерени от полицията в понеделник. Все още вкопчени в последната си пламенна прегръдка, загърнати от нейната обгоряла черна роба.

Жозефин ми разказа историята. Ще ми се да се бях досетил по-рано, отче. Иска ми се да бях видял лицето ѝ.

Що се отнася до мен, три дни ту изпадах в безсъзнание, ту се свестявах. Делириум, пневмония, обезводняване, изтощение – с всичко това сръчно се справиха Кюсоне, селският лекар, и Жозефин, която почти не се отделяше от мен, откакто ме намериха.

Тя ми каза, че идвали несекваща поредица от посетители. Някои си ги спомням: Гийом Дюплеси, Шарл Леви, Люк Клермон и Алиса Махджуби. Много хора от Ле Маро, които носеха подаръци, най-вече храна. И разбира се, Виан Роше. Виан с термос горещ шоколад, Виан с шепа от нейните "просячета", Виан с бурканче сладко от праскови и с усмивка като летен залез.

– Как сте, мосю кюре?

Усмихнах ѝ се (вече го правя по-добре).

– Ще се оправя. Но ще ми трябва шоколад.

Тя ме изгледа одобрително.

– Ще се постарая.

– Как е Дуа?

– Ще отнеме известно време – сви рамене Виан. – Цялото семейство Ал-Джерба се грижат за нея.

– Добре, те са свестни хора. Ами вие?

– Мисля да поостана още една седмица. Поне докато си стъпите на краката.

Това ме изненада.

– Защо?

Пак онази усмивка.

– О, ами не знам. Може би свиквам с вас. – Тя бръкна в джоба си и извади нещо. Очаквах да е шоколад, но вместо това върху дланта ѝ видях една изсъхнала костилка от праскова.

– Последната реколта на Арманд. Канех се да я засадя на гроба ѝ. Но после се сетих за вашата градина. Нали нямате праскова?

– Не.

– Ами засадете я тогава. До стената, където е слънчево. Ще минат няколко години, преди да даде плод, но с време и търпение... В Китай прасковата е символ на вечния живот, знаехте ли го?

Поклатих глава.

Взех костилката от праскова, понеже не исках да ѝ обяснявам, че може и да не съм тук да гледам как расте дръвчето. Къщата ми е собственост на църквата и положението ми е разклатено. Днес ми се обади епископът. Жозефин вдигна. Той иска утре да ме посети, имало да обсъждаме разни неща. Допускам, че отец Анри вече е разказал своята версия на историята. Не очаквам одобрение. Макар че името ми е реабилитирано, това надали ще промени нещо. Злепоставих църквата, наруших заповедите на епископа, предизвиках търкания с Ле Маро. Не мога да се защитя, виновен съм. Но все пак...

Докато бях в корема на кита, имах предостатъчно време да размишлявам. Да си припомня важните неща. Да разбера къде искам да бъда. И осъзнах, че Ланскене за мен е нещо повече от енория. Не мога да си тръгна, дори и епископът най-вероятно да ме помоли. Ако това означава да се откажа от църквата, така да бъде, отче. Ще започна отначало. Може да си опитам късмета като дърводелец, градинар или учител. Трудно ми е да си го представя, но пък, отче, аз и никога не съм имал богато въображение. И все пак ми е по–лесно да си представя това, отколкото как приемам друга енория.

Жозефин ми казва, че в "Сен Жером" болезнено усещали отсъствието ми. След инцидента с Влад отец Анри не се върнал. Камбаните мълчат от предната неделя и оттогава никой не е ходил на литургия. Сигурно той ме чака да замина. Или пък епископът му е казал да не идва, докато още съм тук.

Стъмва се и луната изгрява. Виждам го от леглото си. Спя на отворени капаци на прозорците, никога не съм обичал тъмното. Откакто бях в корема на кита, още по-малко ми харесва. Когато се събудя от неприятен сън, искам да виждам звездите.

Чувам Жозефин да се движи в съседната стая. Каквото и да говоря, не мога да я убедя да си отиде у дома за по-дълго.

Отскача за по един час да нагледа Пилу и кафенето, но Пол се грижи за заведението и този път се справя добре. Може би това трябва да ме изненадва, но след случилото се в Ле Маро малко неща ме учудват. Хората невинаги са такива, каквито изглеждат, и дори клетник като Пол-Мари може да ни изненада някой ден.

Виждам прасковената костилка на Виан на нощното си шкафче. Съвсем в неин стил е да ми я даде. Виан, която никога не се задържа на едно място достатъчно дълго, за да види как семето покълва и расте. Вечният живот. Ама че работа! Луната е в последната си четвърт и над Тан чувам единствено призива за вечерната молитва. Тук, в реалния свят, този звук вече не е заплашителен. Оставих тези свои страхове в корема на кита заедно с други работи. Това надали ме прави по-добър човек. Но нещо вътре в мен наистина се е променило, нещо, което тъкмо започвам да проучвам, както човек опипва с връхчето на езика си онова нежно местенце в устата си, след като са му извадили болен зъб.

Не съм сигурен какво се случи. Всичко започна с Виан Роше и свърши с Инес Бенчарки. А сега, за пръв път от седем дни, знам, че довечера ще спя и когато се събудя, ще има звезди.

Четиринайсета глава

Четвъртък, 2 септември

Тази сутрин станах от леглото въпреки нарежданията на Кюсоне и неодобрението на Жозефин. Шокирах се, когато установих колко съм слаб и колко дълго време ми трябва да се приготвя. Обаче посещенията от епископа са рядкост и аз нямах намерение да го посрещам в хоризонтално положение.

Взех си душ и се облякох старателно – след известно колебание реших да си сложа старото расо, което не съм носил от години. Може да се окаже последният ми шанс да го направя, казах си, и малко се учудих на болката, която изпитах. Жозефин се беше прибрала да провери какво прави Пилу, затова отидох в кухнята да си приготвя закуска.

Жозефин ми каза, че много хора донесли храна като подарък. И не преувеличаваше – всъщност навсякъде беше пълно със съдове, кутии и консерви. Имаше яхнии, кишове, тартове, бисквити, плодове и сладкиши, бутилки вино, бурканчета със сладко, печено и тажини, кърита и супи и огромна купчина марокански палачинки. Като отворих хладилника, вътре намерих сирена, шунка, студени мезета, пастети...

Смаян от количеството и разнообразието, си направих кафе, препекох си филийка и за пръв път от седмица излязох в градината. Някой беше оплевил цветните ми лехи. Който и да го беше сторил, беше подкастрил една непокорна пълзяща роза, беше засадил десетина саксии с червено мушкато и беше привързал няколко ружи, които щяха да се прекършат.

Седнах на пейката да погледам улицата. Беше рано, тъкмо минаваше осем, и сутрешното слънце още не приличаше силно. Пееха птички, небето беше ясно, но въпреки това се страхувах. Откакто бях в Ланскене, епископът беше идвал само четири пъти, и то все по работа. Досещах се, че след като отец Анри не е успял да ми предаде посланието, епископът идва да го стори лично.

Знам, знам, нелепо е. Но аз съм свещеник, отче, нещо повече, аз съм свещеникът на Ланскене. Немислимо е ди напусна селото, както и да престана да бъда свещеник. Пи двата случая все едно да се откажа от половината си сърце. Невъзможно е.

Чух как часовникът удари без петнайсет. Епископът  трябваше да дойде в девет часа. Присъдата му е неизбежна, моето решение също. Искаше ми се да походя, но болестта ме беше оставила без сили. Затова седях и все по-нещастно  се ослушвах за кола по булеварда...

Вместо това видях Оми ал-Джерба да върви бавно по улицата. С нея беше Мая, която припкаше напред с онази интересна клатушкаща се походка на малките деца. Не е обичайно да срещнеш хора от Ле Маро от тази страна на моста, но научих, че след събитията от миналата седмица започнало да се случва по-често.

Мая пристигна първа и ме изгледа строго над стената.

– Значи най-сетне станахте – отбеляза. Колко обвинително прозвучаха тези три думи!

– Ами бях доста болен – отговорих.

– Джиновете не боледуват – скастри ме тя.

Явно освобождаването ми от мазето ни на йота не беше разклатило вярата на Мая в моите свръхестествени способности. Дори откритието, че съм свещеник, не я смути ни най-малко. Забоде сериозния си поглед в мен.

– Майката на Дуа умря.

– Да, Мая, съжалявам.

– Ти не си виновен – сви рамене тя. – Не можеш да оправиш всичко едновременно.

Засмях се с глас на директния отговор.

Беше странен и нещастен звук, но все пак си беше смях. Със сигурност изненада Оми ал-Джерба, която ме изгледа над зида с неохотно одобрение.

– Е, изглеждате ужасно – установи тя.

– Радвам се да ви услужа – оставих аз чашата с кафето си.

Тя направи физиономия, която взех за усмивка. Толкова е стара, че бръчките ѝ са развили собствена топография, всяка със свой собствен набор от изражения. Очите ѝ обаче, станали бебешкосини с възрастта, все още са съхранили удивителния си младежки блясък. Виан твърди, че тя ѝ напомня за Арманд и сега за пръв път разбирам защо. Оми излъчва някаква непочтителност, каквато могат да постигнат само много младите и много старите.

– Чух, че си заминаваш – каза тя.

– Не е вярно.

Каро Клермон, допускам. Обикновено следите на клюките водят до нейната врата, особено ако новините са лоши. Инстинктивният ми отговор малко ме изненада, но Оми кимна одобрително.

– Добре – рече. – Тук имат нужда от теб.

– Друго чувам.

Оми изсумтя насмешливо.

– Някои хора не знаят от какво се нуждаят, докато не го изгубят. Така да знаете, мосю кюре. Ама и вие, мъжете, се мислите за много умни, но ви трябва жена, за да ви покаже онуй, дето ви е точно под носа. – Тя се засмя и се показаха венците ѝ, розови като гумените ботушки на Мая. – Вземете си сладка – извади тя една от джоба си. – Ще се почувствате по-добре.

– Благодаря, не съм дете – отговорих.

Тя отново издаде онзи звук.

– Хм, толкова сте млад, че можете да сте ми внук – сви рамене тя и си изяде сладката сама.

– Не е ли още Рамазан? – попитах.

– Много съм стара за Рамазан, а Мая е много малка. –Намигна на Мая и ѝ подаде сладка. – Вие, свещениците, сте еднакви. Въобразявате си, че постите ви помагат да мислите за Бог, а всеки, който готви, ще ви каже, че постът те кара да мислиш единствено за храна – ухили ми се тя широко. Всичките ѝ бръчки също се усмихнаха. – Да не мислите, че Бог се интересува какво слагате в устата си? – Лапна още една сладка. – А, това сигурно е епископът ви.

Наистина се чу шум от автомобил, двойния спящ полицай на моста, боботещия двигател, докато колата шумно се придвижваше по застланите с обли камъни улици. Повечето улици на Ланскене не са правени за автомобили. Повечето местни жители са шофьори (аз самият не съм), но знаят как да управляват колите си, нежно ги прекарват по неравностите на пътя, забавят пред стария мост, забързват в далечния край на булеварда. Епископът не е запознат с особеностите на нашите улици и ауспухът на сребристото му ауди се задъхваше тревожно, когато колата спря пред къщата ми.

Епископът е на петдесет и няколко, с ъгловати рамене и челюсти, прилича повече на бивш играч на ръгби, отколкото на свещеник. Явно ходи при същия зъболекар като отец Анри, защото има почти същите зъби. Днес сутринта те са неистово бели и весели.

– А, Франсис!

– Добро утро, монсеньор! (Той обича да му казват Тони.)

– Какви официалности. Изглеждаш добре. А това... – погледна той любопитно към Оми, която преспокойно отвърна на погледа му. Изгледах я предупредително.

– Монсеньор, това е мадам Ал-Джерба. Тъкмо си тръгваше.

– Така ли? – попита Оми.

– Да – уверих я.

– Никога досега не съм виждала епископ. Мислех, че ще сте в лилаво.

– Благодаря ви, госпожо – казах. – А сега с епископа трябва да поговорим.

– О, не ни обръщайте внимание. Ние ще почакаме. – И тя седна на пейката в градината с вид на човек, готов да чака безкрайно, ако се налага.

– Извинете, но защо чакате? – попита епископът.

– Нищо особено. Просто всички искат да видят мосю кюрето отново на крака. На много хора им липсва.

– Така ли? – изгледа ме епископът. Изненадата му изобщо не ме поласка.

– О, да – категорично заяви Оми. – Новият свещеник не го биваше. Такъв като него може да работи в голям град, но не и в село като Ланскене. Уф! Трябва ти нещо повече от комитети, за да стигнеш до сърцето на селото. Отец Анри има още много да учи.

В този момент се разнесоха камбаните на "Сен Жером". Моите камбани, които призоваваха за молитва, макар да не беше денят на отец Анри.

Епископът се намръщи.

– Това не са ли...

– Да.

Камбаните биеха твърде силно, че да не им обърнеш внимание. Отидохме до края на улицата и погледнахме към празния площад. Не се виждаше жива душа, но вратата на църквата беше отворена. Камбаните продължаваха да бият. Приближих до входа. След кратко колебание епископът също влезе.

Църквата беше пълна с хора. Обикновено паството ми наброява най-много четирийсет-петдесет човека, и то на Коледа и по Великден. През останалото време съм късметлия, ако има десетина-дванайсет човека, а понякога и по-малко. Днес обаче пейките бяха пълни, отзад дори видях правостоящи. Имаше двеста човека, сигурно и повече – половината жители на Ланскене ме очакваха в "Сен Жером".

– Какво става? – попита епископът.

– Нямам представа, монсеньор.

– Мосю кюре! Радвам се, че сте добре!

Беше Пол-Мари Муска, който седеше в дъното на инвалидния си стол. До него седеше Пилу заедно с Влад на здрава каишка. До тях забелязах Жозефин, която се усмихваше така, все едно сърцето ѝ ще се пръсне. После Жорж Поату и съпругата му. Семейство Ашрон – всички до един, дори най-големият им син Жан-Луи, който обикновено не стъпва в църквата. Жолин Дру и синът ѝ Жано, Гийом Дюплеси, Жорж и Каро Клермон – Каро с обичайното си загрижено изражение, от което ми иде да ѝ извия врата. Нарсис, който взема причастие два пъти годишно, ако не забрави, но иначе почти не идва, Анриет Муасон, Шарл Леви, дори англичанинът Джей Макинтош...

Има и хора, които по основателни причини никога не са били част от моето паство. Захра ал-Джерба. Соня Бенчарки. Алиса Махджуби. Баща им Саид. Старият Мохамед Махджуби също – всички носят плодове и цветя. И разбира се, Виан Роше. А също Анук, Розет, речните хора, хора с татуировки, чорлави и небрежни, напълнили църквата ми до тавана...

И навсякъде има свещи. Стотици, хиляди свещи, всяка от които е молитва – на олтара, до купела, под статуята на свети Франциск и на Девата. Дори на Коледа няма толкова свещи, но днес, в четвъртък сутринта през септември, "Сен Жером" приличаше на катедрала.

– Радвам се, че сте добре, отче.

– Получихте ли цветята ми?

– Дано да ви хареса виното, отче.

– Ще приемате ли изповеди?

Обърнах се към епископа:

– Нямах представа...

Но монсеньор се усмихваше. В усмивката му като от реклама на паста за зъби може и да се долавяше известен хлад, но той е достатъчно добър политик, за да усеща към кого да пренасочи предпочитанията си.

– Прекрасно е да ви видя всички тук – обърна се той към селяните. – Разбира се, не притискайте отец Франсис... Сигурен съм, че той ще се съгласи да каже няколко думи.

Е, отче, никога не съм отслужвал литургия пред толкова много хора. Разбира се, не се бях подготвил, но за моя изненада думите се лееха по-лесно от преди. Не помня какво точно казах, но говорих за общността, какво означава да принадлежиш към нещо, какво означава да тънеш в мрак и да наблюдаваш светлинките от прозорците на хората, какво е да си в корема на кита и да си чужденец в непозната страна... а когато приключих, епископът си беше тръгнал.

Както би казала Виан, вятърът беше обърнал посоката си.

Първа глава

Сряда, 8 септември

Е, отец Анри повече не се върна. След случилото се никой и не очакваше той да го направи. С помощта на Жозефин Ланскене отново пожела Франсис Рейно. Останалите привърженици на отец Анри – една от които беше Каро Клермон – бяха достатъчно разумни да не дават израз на недоволството си. В крайна сметка нали точно те възхваляваха Карим Бенчарки.

Въпреки съветите на лекаря Рейно се върна на работа още на четвъртия ден. Още е слаб и доста блед, но твърди, че всичко е за предпочитане пред това да изповядва хората от леглото си. Заяви ми по характерния си саркастичен начин, че са му подарили предостатъчно храна, за да отвори свой магазин. Естествено, Рейно не е човек, който знае как да откликва на обичта. Тя леко го озадачава и го кара да се пита къде е сбъркал. Затова, когато приема изповеди, е по-строг от обичайното с броя на молитвите за изкупление. Хората му го разбират и се покайват както трябва. Освен това се чувстват отговорни. Искат да го зарадват.

Жозефин още не е заминала. Питам се дали ще го направи някога. Вечерта, когато се отбих да си вземем довиждане, я заварих на терасата, пиеше горещ шоколад и гледаше Пилу, който седеше отстрани до моста. Пилу държеше въдица, Пол-Мари беше до него, а Влад се беше излегнал на пътя. Виждах само гърба на Пол в инвалидната му количка, но нещо в позата му събуди у мен желание да погледна отново...

– Знам, че е глупаво – каза Жозефин, – хората не се променят. Не действително. Но през последните няколко дни той е... – сви рамене. – Разбираш. Различен.

– Знам – усмихнах се. – И аз го забелязах. Освен това, да, хората не се променят често, но се развиват, ако им дадеш шанс. Погледни Рейно.

Тя кимна.

Разбира се, човек трябва да го познава добре, за да долови промяната у мосю кюрето, но нещо се е променило, нещо, което малцина други ще забележат. Аз го виждам, понеже разчитам цветовете му. Сигурно Жозефин също, понеже...

– Видя ли? Завършиха стария магазин за шоколад.

Поклатих глава.

– Ще отида да погледна.

Знам, че през последните две седмици Люк Клермон и баща му се трудиха здравата, за да възстановят мястото. Рижия се зае да им помага, поради което почти не го виждахме, но днес на път за кафенето бях пропуснала да се отбия и да проверя докъде са стигнали.

– Сега какво ще стане с мястото?

– И аз знам колкото ти – сви рамене Жозефин.

Знам какво си мисли. Мина цяла седмица, откакто Рейно се надигна от леглото. Скоро започва учебната година. Време е да се връщам в Париж. Но въпреки това...

– Не може да си тръгнеш днес – каза Оми, когато се опитах да ѝ съобщя сутринта. – Довечера е краят на Рамазана. Довечера ще има супа харира, овесена супа и шестнайсет вида бриуат[23], печено агнешко, пикантен кускус, чебакия и пълнени фурми. Освен това ще правя  селу[24] по рецепта на майка ми, а ти никога няма да си простиш, ако пропуснеш шанса да го опиташ.

Поканени сме, разбира се. Поканени са хора от двата бряга на Тан, дори речните цигани. В къщата на Ал-Джерба и на Махджуби няма достатъчно място за всички, но нощите още са топли, а пристанът е идеално място за празненства. По брега на реката вече подреждат дървени подпори и пейки, а лодките, които са най-близо до пристана, се украсяват с фенери и цветни лампички. Всички жени ще бъдат облечени с най-хубавите и най-пъстрите си дрехи – никакво черно днес – и ще ухаят на масло от пачули, кедър, сандалово дърво и рози. Децата ще играят, минарето ще бъде осветено, а аз съм приготвила различни бонбони с шам фъстък, кардамон и позлата, увити във фунии от шарена хартия, които ще раздаваме на всички.

Естествено, не всички ще дойдат. Семейство Ашрон си останаха противници на събитието, някои младежи от спортната зала също отказаха да участват. Въпреки това в Ланскене не се е случвало подобно нещо. Магрибите, речните плъхове, селяните и гостите ще се съберат, за да отпразнуват края на жертвените пости...

– Без вино, разбира се – каза Жозефин. – И никакви танци. Как така?

Засмях се.

– Сигурна съм, че ще се справиш.

Тя ме погледна.

– Говориш така, все едно няма да си тук довечера.

– Разбира се, че ще дойда.

Разбира се. Но усещам нещо във въздуха, Жозефин, нещо, което мирише на изгорели автомобилни газове и на мъгла над Сена, на чинари и на дъжд по септемврийските улици. Знам какво е. Ти също знаеш. Чувстваш притегателната сила на променящия се вятър. Отвън на площада се усеща уханието на есента. Сенките започват да се издължават. Анук говори с Жано – сериозно, пъхнала ръка в неговата, – а Розет, Чехълчо и Бам се гонят като вихри от листа по ъглите на застланите с обли камъни улици. Светлината е розова и някак тъжна – носталгичната светлина на отминаващото лято, – аз усещам, че нещо приключва, но какво? Белосаната камбанария на църквата е розова като розова вода. Река Тан прилича на ковано злато. Виждам цялото

Ланскене – от "Сен Жером" до Ле Маро. И хората виждам, цветовете им се извиват като струйки пушек на фона на просветляващото лятно небе.

Толкова много хора. Толкова много истории. И всички са преплетени с моята в тази плетеница от светлина.

В своята градина Франсис Рейно полива прасковената костилка и си мисли за Арманд. На палубата на своята къща лодка Рижия лежи по гръб и чака звездите. На моста Пол-Мари наблюдава как синът му хваща един костур и се усмихва – непознато усещане, което той опипва с върховете на пръстите си, както проверяваш дали не са останали трохи по мустаците ти, след като си ял сандвич. В джамията старият Махджуби е готов за молитвата. Върхът на минарето искри на слънцето. На една уличка в Ле Маро Франсоаз и Карин Ашрон седят заедно с Мая до кашон с две кученца. Дуа е седнала на брега на реката и се взира в Тан. Вече не носи абая, а джинси, туника и червените си чехли. Алиса Махджуби е до нея, късата ѝ коса не е покрита, очите ѝ са пълни със сълзи.

Разбирате ли, накъдето и да погледна, всичко ме свързва с Ланскене. Истории, хора, спомени, неуловими като лятната мараня, но въпреки това имат отзвук, сякаш тези струни от светлина свирят мелодия, която най-сетне може да ме отведе у дома. Значи магазинът за шоколад най-сетне е готов. Изпитвам необяснима неохота да погледна. По-добре да го запомня какъвто го видях преди седмица – развалина, обгоряла и изоставена. Само че никога не ме е бивало да зарязвам нещата. Опитвала съм, но винаги оставям и частица от себе си като семенце, което чака шанса си да прорасне.

Някой като теб...

Призивът на мюезина се понесе над реката откъм Ле Маро. В същото време часовникът на църквата отбеляза и половина. Жано Дру се е прибрал у дома, Анук стои на ъгъла на улицата, а сянката на Чехълчо е в нозете ѝ като пътен знак.

Над главата ми се чу тихо проскърцване. Дървената табела над вратата на магазина, закрепена със скоба на стената. Гласчето ѝ е тихичко, но упорито, като на птиче, което чурулика: опитай ме, вкуси ме, пробвай ме.

Вдигам поглед. Табелата е празна, очаква надписа. Представям си го – с червени и жълти букви, сякаш събитията от изминалите осем години са старателно скътани някъде и не са останали никакви остри ръбове, никакви празнини, само лустрото на наваксаното време.

И ухае на Америка, на двореца на Монтесума – пикантно, в златни чаши, смес от вино и сок от нар. Ухае и на сметана и кардамон, на жертвени огньове, на храмове и дворци, на ванилия, на мока и на рози. Ароматът е покоряващ, пронизва ме като вятър, помита ме като любов...

Ще останеш ли, Виан? Ще останеш ли?

Анук и Розет ме наблюдават. И двете имат приятели тук. И двете са станали част от това място, както сме част и от Париж, обвързани сме с хиляди невидими нишки, които трябва да прекъснем, когато си заминем...

Протягам ръка и докосвам вратата. И тя е боядисана в червено като мушкато. Любимият ми цвят, а Рижия, който е боядисал вратата, го знае. Не забелязвам ли съвсем леко златисто сияние около рамката, почти незабележим прелестен блясък? С ъгълчето на очите си виждам Бам, който ме наблюдава. Откакто сме пристигнали в Ланскене, Бам се вижда съвсем ясно. Днес и Чехълчо ме гледа, сериозните му очи примигват към мен от сенките.

Побутвам вратата, отворена е. Тук вратите си стоят отключени. Открехвам леко – вътре е тъмно, но това не е ли синкав проблясък, мълния от пищно оранжево? Децата ми се учат, казвам си с неловка гордост. Те знаят как да призоват вятъра. Обаче дали е достатъчно? Изобщо достатъчно ли е някога?

На другия бряг на реката, в Ле Маро, Рижия се приготвя. Познавам признаците, онзи отнесен копнеж по други места в очите му. Рижия никога няма да живее в къща. Дори къщата лодка го ограничава. А Ланскене е малък, Рижия. Малки хора. Малки умове. В крайна сметка ти дойде с мен, защото знаеше, че тя никога няма да замине...

Тихо затварям вратата. Над главата ми невидимата птичка продължава да чурулика тихо и упорито: опитай ме, опитай ме.

Протягам ръце към децата си: Анук хваща едната, Розет другата. Призивът на мюезина вече не се чува над Ле Маро. Слънцето е залязло. Не поглеждаме назад. Отиваме на празника.

За книгата

ПРАСКОВИ ЗА КЮРЕТО

Джоан Харис

Продължение на "Шоколад и "Бонбонени обувки''

ИК "Прозорец" ЕООД  2012год.

Превод: Надежда Розова

Редактор: Петя Петкова

Дизайн на корицата: Буян Филчев

Коректор: Станка Митрополитска

Предпечат: Калина Павлова

Печат: ИНВЕСТПРЕС АД

ISBN: 978–954–733–759–6

сканиране:  buba 2015 год.

разпознаване, корекция и форматиране: buba 2015 год.

КНИГИ ОТ СЪЩАТА АВТОРКА

ШОКОЛАД

ПЕТТЕ ЧЕТВЪРТИНИ НА ПОРТОКАЛА

КЪПИНОВО ВИНО

КРАЙБРЕЖИЕ

БЛАЖЕНИ БЕЗУМЦИ

СПИ, БЛЕДА СЕСТРО

ДЖЕНТЪЛМЕНИ ИГРАЧИ

ИСТЕРИИ ОТТУС–ОТТАМ

БОНБОНЕНИ ОБУВКИ

РУНИЧЕСКИ ЗНАЦИ

СИНЕОКО МОМЧЕ

СЕМЕ НА ЗЛОТО

Бележки под линия

1

Букв. "черни стъпала крака". Название на френски граждани, живели във френски Алжир преди независимостта. – Бел. прев

2

Магриб е арабското название на Мароко. Поради централното разположение на страната нерядко цялата област, състояща се от Тунис (донякъде Либия), Алжир, Мароко, Мавритания, се нарича Магриб. —Бел. прев.

3

Сърдечно разбирателство (фр.). – Бел. прев.

4

Супа, чиято основна съставка е типичното за Тунис, Либия и Алжир чили от различни видове чушки, чеснова паста, кориандър и др. — Бел. прев.

5

Марокански сусамови сладки с формата на цвете, пържени и потопени в мед. – Бел. прев.

6

Кайсиева напитка от сушени плодове. - Бел. прев.

7

Арабски израз на признателност; "Аллах да те възнагради" (араб.). – Бел. прев.

8

Благодарение на Бога; хвала на Аллах. — Бел. прев.

9

Дяволски нашепвания (араб.). – Бел. прев.

10

Палачинката с хиляда дупчици или багрир се прави от грис, брашно, яйца, мая и сол, пече се само от едната страна и се сервира гореща, залята с масло и мед. – Бел. прев.

11

Традиционен тестен сладкиш с ябълки, сини сливи и понякога с арманяк. Тънкостта при приготвянето му е разточването на тънките и почти прозрачни кори. —Бел. прев.

12

Сладък хляб, който се замесва с вода от портокалови цветчета. – Бел. прев.

13

Сладък аперитив, приготвен от гроздов сок и арманяк. - Бел. прев.

14

Забранени и вредни действия (араб.). – Бел. прев.

15

Месни деликатеси (фр.). — Бел. прев.

16

Според ислямските закони това е непозволено полово сношение, т.е. извънбрачен полов акт. —Бел. прев.

17

Неверниците (араб.). —Бел. прев.

18

Небесата (араб.). — Бел. прев.

19

Слава на Бога (араб.). - Бел. прев.

20

Част от шахада, един от петте стълба на исляма. В пълния си вариант гласи: " Свидетелствам, че няма друг бог освен Аллах и Мухаммад е негов пратеник ". – Бел. прев.

21

Изискването за скромност, добродетелност, почтеност, стеснителност и сдържаност в поведението на правоверните. – Бел. прев.

22

Букв. „градина“ (араб.). Ислямската представа за рай. – Бел. прев

23

Пържени марокански тестени изделия с различен пълнеж. – Бел. прев.

24

Марокански сладкиш от сусамово семе, пържени бадеми и препечено брашно.  – Бел. прев.

Content

Харис Джоан Праскови за кюрето

Джоан Xapuc Праскови за кюрето (книга трета от триилогията Шоколад)

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Първа глава

За книгата

КНИГИ ОТ СЪЩАТА АВТОРКА

Бележки под линия