Лий Чайлд

Накарай ме

(книга 20 от поредицата за Джак Ричър)

С благодарности на Дарли Андерсън, моя агент от двайсет години

1

Не беше лесно да преместиш човек, едър като Кийвър. Беше все едно да се мъчиш да свалиш двоен матрак от водно легло. Затова го заровиха близо до къщата. И бездруго имаше повече смисъл. До събирането на реколтата оставаше цял месец и неравността върху земната повърхност щеше да се види от въздуха. А за човек като Кийвър щяха да гледат и от въздуха. Щяха да използват за претърсването самолети, хеликоптери, може би дори дронове.

Започнаха в полунощ, което им се струваше най-безопасно. Намираха се по средата на десет хиляди акра празно пространство и единственото построено от хората нещо от тяхната страна на хоризонта беше железопътната линия на изток, но полунощ беше цели пет часа след преминаването на вечерния влак и цели седем преди сутрешния. А това означаваше, че няма да има любопитни очи. Над кабината на багера им бяха монтирани четири прожектора — заварени на носеща тръба, както правеха хлапетата с пикапите си — и четирите лъча от тях се сливаха в широко петно ярка халогенна светлина. Което пък означаваше, че видимостта също не беше проблем. Започнаха да копаят дупката в свинарника, който сам по себе си представляваше постоянна неравност върху земната повърхност. Всяка свиня тежеше по деветдесет килограма и имаше по четири крака. Земята под тях винаги беше изровена. От въздуха нямаше да се види нищо, дори с термокамера. Картината от нея веднага щеше да потъне в бяла мъгла от температурата, излъчвана от самите животни и отпадъците, които оставяха на купчини и локви след себе си.

Беше достатъчно безопасно.

Свинете обичаха да се ровят в земята, така че те се постараха да изкопаят достатъчно дълбока дупка. Това също не представляваше проблем. Рамото на багера им беше дълго и се движеше ритмично, като захапваше земята с плавни движения и проблясваше с хидравличните си бутала на светлината от прожекторите. Двигателят ръмжеше и замираше, а кабината пропадаше и подскачаше обратно всеки път, когато машината изхвърляше настрани пълната кофа пръст. Когато дупката беше готова, те обърнаха машината на заден ход и използваха предната кофа, за да избутат Кийвър в изкопания гроб. Тялото се претърколи няколко пъти в пръстта, преди най-сетне да се свлече през ръба и да се сгромоляса на дъното в дълбоките сенки на прожекторите.

Обърка се едно-единствено нещо, и то се обърка точно в този момент.

Вечерният влак мина с пет часа закъснение. На следващата сутрин чуха по местната радиостанция, че някакъв повреден локомотив бил предизвикал задръстване по линията на сто и шейсет километра южно от тях. Но през нощта все още не знаеха за това. Чуха само скръбното свирене на влаковата сирена на далечния прелез и не им остана нищо друго, освен да се обърнат и да проследят с поглед дългите осветени вагони, които преминаваха недалече от тях, един след друг, като в някакъв сън. Сякаш никога нямаше да свършат. Но в крайна сметка влакът отмина, релсите продължиха да звънят още цяла минута след него, а после и задните светлини на последния вагон се стопиха в мрака, така че те се обърнаха и продължиха работата си.

На трийсет километра северно от тях влакът започна да забавя ход, продължи да се движи все по-бавно и най-сетне спря. Вратите се отвориха със съскане и Джак Ричър слезе на бетонния перон пред силоз за зърно, голям колкото жилищен блок. От лявата му страна имаше още четири силоза, до един по-големи от първия, а от дясната — гигантска метална постройка с размерите на самолетен хангар. На равни интервали се виждаха стълбове, върху които бяха монтирани дъгови прожектори, пронизващи мрака с конуси от жълта светлина. В нощния въздух се носеше влага, като отметка в календара. Краят на лятото наближаваше. След него идваше есента.

Ричър остана неподвижен и влакът продължи без него, отначало с усилие и скърцане, после в бавен картечен ритъм и най-сетне толкова бързо, че въздушният вихър се заигра с дрехите му. Беше единственият пътник, който слезе. Което не беше голяма изненада. Гарата определено не беше транспортен център. Всичко беше подчинено на земеделието. Символичните удобства за пътниците бяха притиснати между силозите за зърно и гигантския метален хангар и се ограничаваха до една-единствена компактна постройка, в която явно беше и касата за билети, и чакалнята с пейките за заминаващите. Беше построена в традиционния стил за старите железници и приличаше на детска играчка, забравена между два лъскави варела за петрол.

Но на табелата по цялата дължина на постройката беше изписана причината Ричър да слезе на тази гара: „Мадърс Рест“. Майчин отдих. Беше я видял на една карта и си беше помислил, че е страхотно име за железопътна спирка. Беше предположил, че линията на влака пресича някой от забравените маршрути на фургоните, с които бяха пътували първите заселници, и преди много време тук се беше случило нещо. Може би някоя млада бременна жена беше започнала да ражда. Подрусването на фургона със сигурност не ѝ се беше отразило добре. Може би керванът бе спрял на това място за няколко седмици. Или за месец. Може би след години някой си беше спомнил за него. Може би някой от нейните наследници. Може би историята се беше превърнала в семейна легенда. Може би имаше местен музей с една-единствена зала.

А може би за името на гарата имаше по-печално обяснение. Може би на това място беше погребана някоя жена. Твърде престаряла, за да стигне до края на пътуването. В такъв случай трябваше да има паметна плоча.

Така или иначе, Ричър беше решил да провери. Не отиваше никъде и разполагаше с цялото време на света, за да стигне до там, така че отклоненията от маршрута не му струваха нищо. Точно това беше причината да слезе от влака. И отначало се разочарова. Очакванията му нямаха почти нищо общо с действителността. Беше си представял няколко прашни къщи и самотна конюшня с един-единствен кон. И миниатюрен музей — може би с уредник на непълно работно време, който да работи в него на доброволни начала. Може би някой старец, който живее в една от прашните къщи. А ако имаше само паметна плоча, може би щеше да бъде от мрамор зад ниска ограда от ковано желязо с формата на квадрат.

Но не беше очаквал такава впечатляваща земеделска инфраструктура. А сигурно трябваше. Зърно, запознай се с железопътната линия. Нали все някъде трябваше да го натоварят на влака. Милиарди бушели и милиони тонове зърно всяка година. Той пристъпи наляво и надзърна между силозите. Беше тъмно, но остана с впечатлението за неравен полукръг от жилищни постройки. Очевидно трябваше да има къщи, в които да живеят работниците от депото. Забеляза и светлини — надяваше се да са на мотел, на закусвалня или и на двете едновременно.

Той пое към изхода, като заобикаляше петната от светлина, хвърляни от дъговите прожектори — просто по навик, — но сетне видя, че няма как да избегне светлината на последния прожектор, защото тя огряваше самия изход. Затова си спести още едно заобикаляне по периметъра и мина направо и през предпоследното петно от светлина.

В този момент от сенките срещу него пристъпи някаква жена.

Тя се приближи с подчертана енергичност, с бързи крачки и нетърпеливи движения, все едно се радваше да го види. Езикът на тялото ѝ говореше единствено за облекчение.

Но после заговори за нещо друго. За разочарование. Жената спря и въздъхна.

Беше от азиатски произход. Но не беше дребна, както повечето жени от азиатски произход. Сигурно беше висока метър и седемдесет и пет или дори метър и седемдесет и седем. И телосложението ѝ отговаряше на ръста. Не приличаше на фиданка. Ричър предположи, че беше на около четирийсет години. Имаше дълга черна коса и носеше джинси и тениска, върху която беше облякла късо памучно яке. Обувките ѝ бяха високи с връзки.

— Добър вечер, госпожо — каза той.

Тя погледна зад него.

— Няма други пътници освен мен — добави той.

Жената го погледна в очите.

— Никой друг не слезе от влака. Така че вашият човек явно няма да дойде.

— Моят човек? — повтори тя.

Говореше с неутрално произношение. Най-обикновен американски английски. От онзи, който се чува навсякъде.

— Защо да идвате тук, ако не искате да посрещнете някого от влака? — попита той. — Не виждам друга причина. Предполагам, че в полунощ няма какво друго да се види на тази гара.

Жената не отговори.

— Само не ми казвайте, че чакате тук от седем часа вечерта — продължи той.

— Не знаех, че влакът ще закъснее — отговори тя. — Тук няма покритие на мобилните телефони. Няма и никой от железниците, който да ти каже нещо. А явно и кочияшът на дилижанса е излязъл в болнични.

— Той не беше в моя вагон. Както и в следващите два.

— Кой?

— Вашият човек.

— Откъде знаете как изглежда?

— Явно е едър мъж — отговори Ричър. — Затова излязохте да ме посрещнете, когато ме видяхте. Защото се припознахте. Поне за миг. А в моя вагон нямаше други едри мъже. Както и в следващите два вагона.

— Кога пристига следващият влак?

— В седем сутринта.

— Кой сте вие и какво правите тук? — попита го тя.

— Просто минавам оттук.

— Влакът минава оттук. Но не и вие. Вие слязохте от него.

— Знаете ли нещо за това място?

— Не, нищо.

— Виждали ли сте музей или паметна плоча?

— Какво правите тук?

— Кой пита?

Жената замълча за миг, после каза:

— Никой.

— Има ли мотел в този град? — попита Ричър.

— Аз съм отседнала в него.

— Какво представлява?

— Мотел.

— Значи ще ми свърши работа — каза Ричър. — Има ли свободни места?

— Щях да падна от изненада, ако нямаше.

— Добре, покажете ми как да стигна до там. Няма смисъл да чакате тук цяла нощ. Аз ще стана още в зори. Ще почукам на вратата ви, преди да си тръгна. Ако имате късмет, вашият човек ще пристигне сутринта.

Жената не отговори. Вместо това хвърли още един поглед на притихналите релси, после се обърна и излезе от гарата.

2

Мотелът беше по-голям, отколкото Ричър очакваше. Беше построен във формата на подкова на два етажа, имаше общо трийсет стаи и предостатъчно места за паркиране. Но повечето от тях не бяха заети. И половината мотел не беше пълен. Сградата беше най-обикновена — от бетонни блокчета, боядисани в бежово, с железни стълбища и парапети, боядисани в кафяво. Нищо особено. Но изглеждаше чиста и добре поддържана. Всички крушки светеха. Ричър беше виждал и по-лоши места.

Рецепцията беше зад първата врата от лявата страна на първия етаж. Нисък възрастен мъж, възпълен и с едно стъклено око, подаде на жената ключа от стая 214 и тя излезе, без да каже нито дума повече. Ричър го попита колко струва стаята и човекът заяви:

— Шейсет долара.

— На седмица? — попита Ричър.

— На вечер.

— Не пътувам за пръв път — каза Ричър.

— Какво трябва да означава това?

— Означава, че съм бил в доста мотели.

— Е, и?

— Тук не виждам нищо, което да струва шейсет долара. По-скоро двайсет.

— Не мога да ти дам стая за двайсет. Тези стаи са скъпи.

— Кои стаи?

— На втория етаж.

— Нямам нищо против първия етаж.

— Не държиш ли да си до нейната стая?

— На кого?

— На твоята приятелка.

— Не — отговори Ричър. — Не държа.

— Стаите на първия етаж са по четирийсет долара.

— Двайсет. Повече от половината ти стаи са празни. Всеки момент ще фалираш. По-добре да изкараш двайсет долара, отколкото нула.

— Трийсет.

— Двайсет.

— Двайсет и пет.

— Добре — каза Ричър.

Той извади пачката си от джоба и преброи от нея една банкнота от десет долара, две по пет и пет по един долар. После ги остави на рецепцията, а едноокият мъж ги прибра и му даде в замяна ключ с дървен орнамент и надпис „106“, който извади с победоносен замах от едно чекмедже.

— Стаята ти е в дъното — каза му мъжът. — До стълбището.

Стълбището беше метално и щеше да дрънчи, когато хората се качваха или слизаха по него. Това не беше най-хубавата стая в мотела. Беше дребнав жест на отмъщение от страна на служителя на рецепцията. Но Ричър не му обърна внимание. Предполагаше, че тази вечер ще бъде последният човек, който ще отпусне глава на възглавницата. Не очакваше да пристигнат други късни гости. Предвиждаше да остане необезпокояван през цялата нощ, в тишината на равнините.

— Благодаря — каза той и излезе от рецепцията, като си взе ключа.

Едноокият мъж изчака трийсет секунди, после набра някакъв номер на стационарния телефон и когато му вдигнаха, каза:

— Тя посрещна един мъж на гарата. Влакът закъсня. Тя го чака пет часа. Доведе го тук и той си взе стая.

От слушалката се разнесе глухият пукот на зададен въпрос и едноокият отговори:

— Пак е някакъв едър тип. И нахален. Заяде се за цената на стаята. Дадох му стая сто и шест, в дъното.

От слушалката отново се разнесе пукот, но този път с друга интонация. Беше нареждане, а не въпрос.

— Добре — каза едноокият.

Той остави слушалката на мястото ѝ, с усилие се изправи на крака, излезе от рецепцията, взе сгъваемия стол от стая 102, която не беше заета, и го завлече до едно място на асфалтовата площадка пред мотела, откъдето можеше да вижда едновременно собствената си врата и тази на стая 106. Въпросът по телефона беше: „Виждаш ли стаята му от мястото си?“, а нареждането беше: „Премести си задника някъде, откъдето ще можеш да го наблюдаваш цяла нощ“. Едноокият винаги се подчиняваше на нарежданията, макар и понякога неохотно, както например сега, докато нагласяше стола под най-подходящия ъгъл и наместваше тежкото си тяло на неудобната пластмасова седалка. Навън, на открито през нощта. Това определено не му беше любимо.

* * *

Ричър чу стърженето на сгъваемия стол по асфалта, но не му обърна внимание. Беше просто случаен нощен шум, който не криеше никаква опасност — не беше нито изщракване на затвор, нито просъскване на острие в ножница, така че най-първичната, хищническа част от мозъка му нямаше за какво да се тревожи. А единствената възможност, която би могла да заинтересува другата част от мозъка му, беше да чуе стъпки от високи обувки с връзки и почукване на вратата, защото жената от гарата приличаше на човек, който има много въпроси и очаква да получи отговори. „Кой сте вие и какво правите тук?“

Но шумът не беше от стъпки или от почукване на вратата, а от стържене на стол, така че Ричър не му обърна внимание. Вместо това сгъна панталона си и го сложи под матрака, така че да се изглади, после влезе под душа, за да измие от себе си мръсотията от деня, и се пъхна под завивките. Настрои алармата в главата си за шест часа сутринта, протегна се, прозя се и заспа.

Светлината на утрото беше напълно златиста, без намек за розово или пурпурно. Небето беше избелялосиньо — като стара риза, прана хиляди пъти. Ричър отново взе душ, облече се и излезе навън, за да посрещне новия ден. Видя сгъваемия стол, на който не седеше никой, на необичайното му място по средата на паркинга, но не се замисли за него. Изкачи се по металното стълбище толкова тихо, колкото можеше, така че да ограничи вероятното му дрънчене до приглушен ритмичен тътен, като стъпваше много внимателно. Намери стая 214 и почука на вратата отчетливо, но дискретно — както си представяше, че би направило някое пиколо в луксозен хотел. „Поръчахте събуждане, госпожо.“ Жената щеше да разполага с около четирийсет минути. Десет да стане, десет да вземе душ и още десет да отиде отново до гарата. Щеше да пристигне съвсем навреме за сутрешния влак.

Ричър внимателно слезе обратно по стълбището и излезе на улицата, която на това място беше достатъчно широка, за да се определи като малък площад. Предполагаше, че е направена така заради камионите от фермите — бавни и тромави, те трябваше да обръщат и да маневрират, за да се подредят пред кантарите за претегляне на земеделската продукция, пункта за приемане на стоката и самите силози за зърно. В асфалта на улицата имаше вградени релси. Беше си истински аграрен център. Сигурно обслужваше целия окръг, което в тази част на Америка можеше да означава радиус от триста километра. Това обясняваше и присъствието на големия мотел. Фермерите идваха тук от близо и далече и трябваше да пренощуват преди или след пътуването с влака до някой далечен голям град. А може би всички идваха наведнъж, в определени дни от годината. Може би тези, когато на борсата в далечния Чикаго се търгуваше на зелено предстоящата реколта. Затова и мотелът имаше цели трийсет стаи.

Широката улица, малкият площад, или както там се наричаше, беше ориентирана, общо взето, от север на юг. Железопътната линия и блестящите силози очертаваха източната ѝ страна, която се падаше отдясно, а от западната страна — отляво — имаше нещо като търговска зона. Там бяха мотелът, една закусвалня и смесен магазин. А зад тях се простираше градчето, построено в неравен полукръг в западна посока. Къщите не бяха нагъсто. В дълбоката провинция имаше много свободно място. Тук сигурно живееха общо хиляда души или дори по-малко.

Ричър се отправи на север по широката улица, като търсеше пътя на заселниците. Предположи, че ще го пресече перпендикулярно, защото маршрутът им минаваше от изток на запад — точно това беше идеята.

„Върви на запад, млади човече.“ Вълнуващи времена.

На петдесет метра пред себе си, след последния силоз той забеляза прелез. През него минаваше път — перпендикулярно на железопътната линия, точно от изток на запад. Дясната страна на пътя беше огряна от ярката светлина на сутрешното слънце, а лявата беше потънала в дълги сенки.

На прелеза нямаше бариери. Само червени сигнални светлини. Ричър спря на релсите и погледна назад, на юг — натам, откъдето беше дошъл. Поне на два километра в тази посока не се виждаха други прелези, а в бледата светлина на утрото това беше максималното разстояние, на което можеше да различи нещо. Не се виждаха други прелези и поне на два километра на север от там. Което означаваше, че ако в Мадърс Рест изобщо има нещо като главна улица, която да преминава през целия град от изток на запад, Ричър стоеше на нея.

Главната улица беше прилично широка и малко по-висока в средата, отколкото по краищата — беше изградена върху пръстта, изкопана от плитките канавки от двете ѝ страни. Беше застлана с дебел пласт черен асфалт, посивял от годините и напукан от времето, застинал произволно като лава от двете страни. И беше съвършено права, от единия хоризонт до другия.

Добра възможност, наистина. Керваните на заселниците се движели по права линия, когато можели да го направят. Защо да правят нещо друго? Никой не пътува по няколко мили допълнително на ден само за да му е по-интересно. Водачът на кервана определял посоката по някой белег на хоризонта, а останалите карали след него, на следващата година новият керван карал по коловозите от предишния, а на по-следващата година някой отбелязвал маршрута на картата. Сто години по-късно от щатската служба за изграждане на пътната мрежа бяха изминали същия маршрут със своите камиони, пълни с асфалт.

На изток нямаше нищо за разглеждане. Нито музей с една-единствена зала, нито мраморна плоча. Виждаше се само пътят, който пресичаше безкрайните полета с почти узряла пшеница. Но в другата посока, на запад от железопътната линия, улицата прекосяваше целия град почти по средата в продължение на шест пресечки. Зад първата сграда от дясната страна имаше допълнително пространство, което се простираше на стотина метра на север от нея. Горе-долу колкото футболно игрище. Беше търговски център за земеделско оборудване. На празното пространство бяха паркирани странни наглед трактори и други огромни машини — чисто нови и лъскави. От лявата страна на улицата имаше магазин за ветеринарни материали — в една малка постройка, която сигурно беше започнала съществуването си като нечий дом.

Ричър зави на запад и пое по стария маршрут на заселниците, направо през градчето. Усещаше леката топлина на сутрешното слънце по гърба си.

Едноокият служител от рецепцията набра един номер по телефона и когато отсреща вдигнаха, каза:

— Тя пак отиде на гарата. Ще посреща и сутрешния влак. Колко човека ще изпратят тези?

Отговорът беше продължителен. Не беше въпрос, но не беше и нареждане. Звучеше по-меко. Окуражаващо може би. Или успокоително.

— Добре де, добре — каза едноокият и затвори.

Ричър измина шест пресечки, после се върна шест пресечки обратно и видя много неща. Видя къщи, в които все още живееха хора, и други, преустроени в магазини за семена и изкуствени торове, и кабинета на един ветеринар, специалист по селскостопански животни. Видя малка и невзрачна адвокатска кантора. Видя бензиностанция на една пресечка в северна посока, зала за билярд, магазин за бира и лед и друг, в който се продаваха само гумени ботуши и гумени престилки. Видя обществена пералня, сервиз за смяна на автомобилни гуми и работилница, в която поставяха подметки на ботуши.

Но не видя нито музей, нито паметна плоча.

В това може би нямаше нищо чудно. Все пак не биха ги разположили точно на пътя. Може би на една-две пресечки по-навътре — от уважение и за по-сигурно.

Той зави встрани от главната улица. Макар и строено по план с перпендикулярни улици, градчето се беше развило в полукръг. Някои парцели бяха по-желани от други. Като че ли гигантските силози за зърно притежаваха своя собствена гравитационна сила. Парцелите най-далече от тях не бяха застроени. По-близо до центъра постройките бяха плътно една до друга. На първата пресечка, успоредна на главната улица, имаше едностайни жилища, които сигурно бяха започнали съществуването си като складове или гаражи, както и импровизирани пазарски сергии за хората, които бяха решили да отделят един-два акра от земята си за отглеждането на плодове и зеленчуци. Имаше и офис център, в който се предлагаха услугите на компаниите за парични преводи „Уестърн Юниън“ и „Мъниграм“, ксерокс и факс и куриерски услуги от „ФедЕкс“, „Ю Пи Ес“ и „Ди Ейч Ел“. До него имаше и счетоводна къща, но тя изглеждаше изоставена.

И все така нямаше нито музей, нито паметна плоча.

Той се зае да обикаля пресечките една по една, като подминаваше ниски бараки, сервизи за дизелови двигатели и празни парцели, обрасли с бурени, тънки като конец. Така стигна до далечния край на широката улица. Беше обходил половината от територията на града. Но все още не беше открил нито музей, нито паметна плоча.

Ричър видя как пристигна сутрешният влак. Изглеждаше така, все едно му е горещо и не му се спира. Нямаше как да разбере дали някой е слязъл. Между него и гарата имаше твърде много постройки.

Ричър беше гладен.

Той прекоси малкия площад, върна се почти на същото място, откъдето беше започнал обиколката си, подмина смесения магазин и влезе в закусвалнята.

В този момент дванайсетгодишният внук на служителя от мотела се шмугна в магазина и застана пред телефона, монтиран на стената от вътрешната страна на вратата. Момчето пусна монети в телефона, набра един номер и когато му вдигнаха, каза:

— Той претърсва града. Следих го през цялото време. Оглежда навсякъде. Пресечка по пресечка.

3

Закусвалнята беше чиста, приятна и обзаведена с вкус; място за възможно най-бърза и ефективна размяна на калории срещу пари. Ричър се насочи към маса за двама в дъното на помещението от дясната страна на вратата и седна с гръб към ъгъла, така че цялото заведение да бъде пред очите му. Приблизително половината от масите бяха заети, най-вече от хора, които явно се зареждаха с храна в началото на поредния дълъг работен ден, изпълнен с физически труд. Сервитьорката, която дойде да вземе поръчката му, изглеждаше уморена, но преливаща от професионално търпение и Ричър си поръча обичайната закуска — палачинки, яйца и бекон, и най-вече кафе, винаги и на първо място.

Сервитьорката го уведоми, че в заведението се долива допълнително кафе без доплащане.

Ричър приветства тази новина.

Беше на втората си чаша, когато в закусвалнята влезе жената от гарата, сама.

Тя се поколеба за секунда, после се огледа, видя го и се отправи към него. Настани се на празния стол от другата страна на масата. Отблизо и на дневна светлина изглеждаше по-добре, отколкото предишната вечер. Имаше тъмни живи очи и по лицето ѝ се четяха решителност и интелигентност. Но и някаква тревога.

— Благодаря ти, че почука на вратата на стаята ми — каза жената.

— Моля — ухили се Ричър.

— Моят човек не пристигна и със сутрешния влак — заяви тя.

— Защо ми казваш това? — попита той.

— Защото знаеш нещо.

— Така ли?

— Защо иначе ще слизаш от влака?

— Може би живея тук.

— Не живееш тук.

— Може би съм фермер.

— Не си.

— Бих могъл да бъда.

— Не смятам така.

— Защо не?

— Защото не носеше чанта, когато слезе от влака. А това е горе-долу пълната противоположност на човек с корени на същото парче земя, на което са живели няколко поколения от предците му.

Ричър помълча малко и попита:

— Коя си ти всъщност?

— Няма значение коя съм аз. Важното е кой си ти.

— Аз просто минавам оттук.

— Ще се наложи да отговориш по-подробно на въпроса ми.

— Тогава ще се наложи да ми кажеш кой го задава.

Жената не отговори. Сервитьорката му донесе чинията със закуската. Палачинки, яйца и бекон. На масата имаше кленов сироп. Сервитьорката допълни чашата му с кафе. Ричър взе приборите си.

Жената от гарата сложи на масата визитна картичка. После я побутна към него по лепкавата дървена повърхност. На визитната картичка имаше държавен герб. В синьо и златно.

„Федерално бюро за разследване. Специален агент Мишел Чан“.

— Това си ти, така ли? — попита Ричър.

— Да — отговори тя.

— Приятно ми е да се запознаем.

— На мен също — каза тя. — Надявам се.

— Защо ми задават въпроси от ФБР?

— Вече не — каза тя.

— Как така?

— Вече не съм агент на ФБР. Визитната картичка е стара. Когато напуснах, си взех няколко за всеки случай.

— Разрешено ли е?

— Вероятно не е.

— Но въпреки това ми я показа.

— За да ми обърнеш внимание. И да ми повярваш. Сега съм частен детектив. Но не от онези, които снимат изневеряващи съпрузи по хотелите. Трябва да го имаш предвид.

— Защо?

— Защото трябва да ми кажеш какво правиш тук.

— Губиш си времето. Какъвто и да е твоят проблем, аз съм просто съвпадение.

— Трябва да ми кажеш дали си дошъл по работа. Защото може да се окаже, че сме на една и съща страна. Може би и двамата си губим времето.

— Не съм дошъл по работа. И не съм на страната на никого. Просто минавам оттук.

— Сигурен ли си?

— Сто процента.

— Защо да ти вярвам?

— Не ме интересува дали ми вярваш.

— Погледни го от моя ъгъл.

— Къде работеше, преди да отидеш във ФБР? — попита Ричър.

— В щатската полиция в Кънектикът — отговори Чан. — Патрулен полицай.

— Добре. Защото аз бях военен полицай. По една случайност. Така че двамата сме колеги. Един вид. Можеш да ми вярваш, когато ти давам думата си. Наистина съм просто съвпадение.

— Къде беше военен полицай?

— В армията, в сухопътните сили — отговори Ричър.

— С какво се занимаваше там?

— Предимно с това, което ми заповядваха. По малко от всичко. Най-вече с криминални разследвания. Измами, кражби, убийства и държавна измяна. Всички неща, които обичат да правят хората, ако им позволиш.

— Как се казваш?

— Джак Ричър. Уволних се с чин майор. Последното ми назначение беше в Сто и десета специална част на Военната полиция. И мен ме съкратиха.

Чан бавно кимна веднъж и сякаш се успокои малко. Но не съвсем.

— Сигурен ли си, че не си дошъл по работа? — попита отново тя, но по-тихо.

— Напълно — отговори Ричър.

— С какво се занимаваш сега?

— С нищо.

— Какво означава това?

— Точно това, което казах. Пътувам. Местя се. Виждам разни неща. Ходя, където поискам.

— Непрекъснато?

— Така ми харесва.

— Къде живееш?

— Никъде. По света. Днес съм тук.

— Значи нямаш дом?

— Няма смисъл. Нямаше да си стоя в него.

— Идвал ли си преди в Мадърс Рест?

— Не, никога.

— Тогава защо дойде точно сега, ако не си по работа?

— Просто минавах оттук. И ми стана интересно, заради името.

Чан помълча малко, после изведнъж се усмихна с малко копнеж.

— Така е, нали? — каза тя. — Представям си филма. Последният кадър е близък план към разкривен кръст, забит в земята — просто две дъски, сковани една за друга, а името е прогорено с ръжена от лагерния огън. А зад кръста се вижда как керванът от фургоните на заселниците се отдалечава към хоризонта. И после започват надписите.

— Значи си представяш, че тук е починала някоя старица?

— Така го разтълкувах.

— Интересно — каза Ричър.

— А ти как го разтълкува?

— Не бях сигурен. Може да е била и по-млада жена, която е спряла тук, за да роди бебето си. Може да си е отдъхнала от раждането за един месец и да е продължила. А детето ѝ да е станало сенатор или нещо подобно.

— Интересно — каза Чан.

Ричър набоде един жълтък на вилицата си и се зае със закуската.

* * *

На десет метра от тях служителят зад щанда набра един номер на телефона, монтиран на стената, и каза:

— Тя се върна сама от гарата и отиде направо при онзи от снощи, а сега двамата си говорят. И мен ако питаш, са намислили нещо.

4

Закусвалнята постепенно опустя. Повечето клиенти явно се изсипваха призори. В земеделието очевидно не беше по-добре, отколкото в армията. Сервитьорката дойде при тях и Чан си поръча кафе и парче сладкиш, а Ричър довърши закуската си. После попита:

— И с какво се занимава един частен детектив като теб, ако не снима изневеряващи съпрузи по хотелите?

— Стремим се да предлагаме широк спектър от специализирани услуги — отговори Чан. — Корпоративни разследвания, както и мерки за сигурност в интернет, разбира се, в днешно време. И лична охрана. На място и в движение. Богатите стават все по-богати, бедните стават все по-бедни, а за охранителния бизнес това е добра новина. Занимаваме се и с охрана на сгради. Както и с консултации, проверки, оценка на риска и разследвания от общ характер.

— Какво те води тук?

— Провеждаме операция в района.

— Срещу какво?

— Не мога да ти кажа.

— Колко е голяма операцията?

— Разполагаме с един човек на място. Или поне така си мислех аз. Изпратиха ме като подкрепление за него.

— Кога?

— Пристигнах вчера. Работя към офиса в Сиатъл. Хванах вътрешен полет до последното възможно летище, а от там продължих с кола под наем. Беше кошмарно пътуване. Тези шосета нямат край.

— И твоят човек не беше тук.

— Не — отговори Чан. — Не беше.

— Смяташ, че е заминал за малко и ще се върне с влака?

— Надявам се, че е само това.

— А какво друго би могло да бъде? Тук вече не е Дивият запад.

— Така е. Сигурно всичко е наред. Той работи към офиса в Оклахома Сити. Напълно е възможно да му се е наложило да отскочи до там, за да се погрижи за нещо друго. Хванал е влака заради тези шосета. Следователно би трябвало и да се върне с влака. Няма друг начин. Той ми каза, че не разполага с кола.

— Опита ли се да му се обадиш?

Тя кимна.

— Намерих стационарен телефон в смесения магазин. Но никой не вдигна у тях, а мобилният му е изключен.

— Или е извън обхват. А в такъв случай няма как да е в Оклахома Сити.

— А щеше ли да отиде по-далече? На това място? Без кола?

— Ти ми кажи — отговори Ричър. — Случаят си е твой.

Чан не отговори. Сервитьорката отново се приближи до тяхната маса и Ричър реши да започне обяда от засада, като си поръча парче пай с праскови. И още кафе. Сервитьорката изглеждаше примирена със съдбата си. Политиката на заведението за доливане на кафе без доплащане беше подложена на сериозно изпитание.

— Той трябваше да ме информира — каза Чан.

— Кой? — попита Ричър. — Твоят човек, който не е тук?

— Да, очевидно.

— Да те информира, в смисъл да ти докладва?

— Не само.

— Добре тогава. Започни от това, което знаеш.

— Казва се Кийвър. Работи към нашия офис в Оклахома Сити. Но всички сме включени в една и съща компютърна мрежа. Така че аз мога да видя с какво се занимава той. Има няколко големи случая. Но няма нищо, което да е свързано с това място. Или поне нищо, което да е записано в компютъра му.

— Как стана така, че те е повикал за подкрепление?

— Бях свободна. Той ми се обади лично.

— От тук?

— Да, определено. Обясни ми точно как да стигна. Говореше за това градче като за мястото, където се намира в момента.

— Как ти се стори обаждането? Рутинно ли ти прозвуча?

— Общо взето. Беше по протокол.

— Значи той е следвал обичайната процедура с изключение на факта, че случаят не е записан в компютъра му?

— Точно така.

— Какво означава това?

— Може да е било нещо дребно. Може би се е захванал с него като услуга за някой приятел или под някаква друга форма, която е твърде близо до работа про боно, за да мине одобрението на шефа. Във всеки случай в задачата явно е нямало пари. Така че е трябвало да остане незабелязана. Но после, предполагам, се е превърнала в нещо повече. В нещо достатъчно голямо, за да оправдае искането за подкрепление.

— Значи е било нещо малко, което е станало по-голямо? С какво е свързано?

— Нямам представа. Кийвър трябваше да ме информира.

— Никаква представа ли нямаш?

— Кое точно не разбра? Той се е занимавал с някакъв частен случай, без да казва на никого, и трябваше да ме информира за подробностите, когато пристигна.

— Как ти се стори гласът му по телефона?

— Беше спокоен. Общо взето. Останах с впечатлението, че не харесва особено това място.

— Той ли го каза?

— По-скоро аз останах с това впечатление. Когато ми обясняваше как да стигна до тук, звучеше така, сякаш се извиняваше. Все едно ме караше да дойда на някакво злокобно и зловещо място.

Ричър не отговори.

— Предполагам, че в армията гледате твърде практично на работата си, за да разсъждаваш по този начин — отбеляза Чан.

— Не, всъщност се канех да се съглася с теб — каза Ричър. — На мен не ми хареса магазинът с гумените престилки например, а освен това някакво странно хлапе ме следеше през цялото време тази сутрин. На десет-дванайсет години. Момче. Предположих, че е умствено изостанало дете, хипнотизирано от присъствието на непознат човек, но твърде срамежливо, за да го заговори. Всеки път когато поглеждах към него, се криеше зад ъгъла.

— Не знам дали това е странно или просто тъжно.

— Значи не разполагаш с абсолютно никаква информация?

— Чакам Кийвър да ме информира.

— С други думи, чакаш влаковете.

— По два пъти на ден.

— Колко време ще чакаш, преди да се откажеш?

— Доста е грубо да питаш такова нещо.

— Шегувах се. Но ми прилича на повечето неприятности, които са ми се случвали, а, предполагам, и на теб в патрулната кола. Всичко се дължи на прекъсване в комуникациите. Съобщението не стига до получателя си. Предполагам, че обяснението е това. И предполагам, че причината е в липсата на покритие на мобилната мрежа. Хората вече не могат да се справят без нея.

— Ще му дам още двайсет и четири часа — каза Чан.

— Дотогава ще съм си тръгнал — каза Ричър. — Сигурно ще хвана вечерния влак.

Ричър остави Чан в закусвалнята и реши да разгледа останалата част от града. Повече не видя странното хлапе. Когато стигна до магазина за ветеринарни материали, зави покрай него и провери за втори път лявата страна на улицата в продължение на всичките шест пресечки, но не видя нищо интересно. Продължи още сто метра, още двеста метра, в случай че железопътната линия беше повлякла със себе си центъра на градчето на изток и останките от него все още бяха на първоначалните си места.

Ако Чан беше права за името и наистина беше починала старица, не беше задължително паметната ѝ плоча да се вижда от разстояние. Може да беше ниско до земята — положена хоризонтално, с желязна оградка, висока не повече от петдесет сантиметра, сгушена в морето от пшеница, може би с разчистена пътека, която да води до нея от банкета на пътя.

Но не видя такава пътека, нито надгробен камък, нито символична желязна ограда. Нито пък някаква по-голяма постройка. Нито музей. Нито официална табела с информация за някакво историческо място. Ричър се обърна, тръгна обратно и се зае да обикаля южната половина от градчето, пресечка по пресечка, като започна от тази, която водеше от изток на запад точно зад главната улица. Пресечката изглеждаше горе-долу като тази от северната страна, но с повече едностайни жилища, които бяха започнали съществуването си като складове и гаражи, и по-малко сергии за плодове. Но и тук нямаше нито паметна плоча, нито музей. Не и там, където подсказваше логиката. Градчето Мадърс Рест невинаги беше стояло на кръстопът. Не и преди да построят железопътната линия. Преди това беше представлявало случайно петънце до безкрайните прави коловози, пресичащи прерията. Именно паметната плоча или легендата го бяха докарали на това място. То беше пораснало около тях — като перла около песъчинката, попаднала в мидата.

Но така и не успя да я открие. Нито каменната плоча, нито музея. Не и там, където би трябвало да се намират — на достопочтено разстояние от първоначалния маршрут на заселниците. Достатъчно, за да се създава усещане за екскурзия или поклонение. Горе-долу на една съвременна пресечка от пътя им — точно там, където не откриваше нищо.

Ричър продължи пресечка по пресечка, както и досега. Виждаше едни и същи неща и започна да ги разбира. Градчето постепенно му обясняваше съществуването си, улица по улица. Беше търговски център, който обслужваше голяма и силно разпръсната земеделска общност. В него се внасяха всякакви технически неща, а от него се изнасяше продукция — в несметни количества. Най-вече зърно. Но наоколо явно имаше и пасища. Това обясняваше присъствието на магазина за ветеринарни материали и кабинета на ветеринаря. Както и гумените престилки най-вероятно. На някои хора им вървеше и си купуваха лъскави нови трактори, а на други не им вървеше, така че даваха на ремонт старите си дизелови двигатели и подлепяха ботушите си с нови подметки.

Градче като всяко друго.

Беше краят на лятото и денят беше останал изпълнен със златиста светлина, а слънцето топлеше, но не прегаряше, така че Ричър продължи да крачи, доволен да е на открито, докато не установи, че беше разгледал отново всяка пресечка и беше видял всичко за втори път.

Нямаше нито паметна плоча, нито музей. Не видя и странното хлапе. Но пък имаше един тип, който го изгледа странно.

5

Случи се на две пресечки разстояние от стария маршрут на заселниците, на успоредната улица от изток на запад. От едната ѝ страна бяха застроени пет пресечки, а от другата — само четири. Ефектът на полукръглата форма започваше да си личи. На улицата имаше банков офис и кредитна компания. Имаше и малки работилници — точилар, сервиз за скоростни кутии и дори бръснар с традиционния осветен стълб, с който се рекламира този бизнес. Имаше и един тип, който продаваше резервни части за напоителни системи от няколко различни производителя. Магазинчето му беше претъпкано, а той беше като в капан зад щанда. Не беше дребен. Гледаше навън и когато Ричър мина покрай него, в погледа му проблесна искра и той протегна ръка нагоре и назад към нещо зад рамото си. Ричър не видя какво беше. Вече беше подминал магазинчето по инерция. Рационалната част от мозъка му не регистрира това събитие. Но първичната част не го пропусна толкова лесно. „Защо реагира този тип?“

Отговорът на този въпрос беше лесен. Мъжът беше видял непознато лице. Нов човек в града. Нещо, с което не беше свикнал.

„А за какво се протегна? Оръжие?“

По всяка вероятност, не. Случайният минувач не представлява непосредствена заплаха. Освен това никой не окачва бейзболна бухалка или стар револвер .45 калибър на стената на магазинчето си, където да ги виждат всички. Беше по-добре да ги държиш под щанда. Пък и колко риск имаше в бизнеса с напоителни системи? Бухалките и револверите бяха запазена марка на баровете и денонощните магазини за алкохол или най-много на аптеките.

„Тогава за какво се протегна този тип?“ Най-вероятно за телефона. Старомоден стационарен телефон, монтиран на стената. На нивото на рамото на повечето хора, за да се набира по-удобно. Човекът се протегна назад за слушалката, защото му беше прекалено тясно да се обърне с цялото си тяло.

„А защо трябваше да се обади? Възможно ли беше появата на непознат човек да е толкова изключително събитие, че да изисква незабавно споделяне?“

Може би изведнъж се беше сетил за нещо. Може би се беше уговорил с някого да му се обади по работа. Или да повика куриер, за да изпрати доставка с поръчана част.

„А може би му бяха наредили да докладва, ако забележи нещо.“

Какво?

„Непознати хора.“

И кой му беше наредил това?

„Може би и обяснението за странното хлапе беше същото. Може би това беше истински опит за проследяване. Границата между демонстративната срамежливост и пълната некадърност е много тънка.“

Ричър спря на малкия площад и се завъртя, описвайки пълен кръг.

Не видя никого.

Към този момент вече смяташе, че е добра идея да изпие още една чаша кафе, така че се върна обратно в закусвалнята. Чан все още беше там, на същата маса. Наближаваше обед. Беше сменила мястото си и вече беше с гръб към ъгъла. Седеше там, където преди това седеше той самият. Ричър се промуши между масите и седна на съседната до нея, така че също да бъде с гръб към стената. Най-вече по навик.

— Как върви денят? — попита я той.

— Прилича ми на неделя от първата ми година в колежа — отговори тя. — Нямам мобилен телефон и ми е скучно.

— Твоят човек не трябва ли поне да се обажда в офиса, в който работи?

Тя понечи да отговори нещо, но спря. После огледа цялото помещение и хората в него, все едно искаше да преброи потенциалните свидетели на нещо, което можеше да се окаже неудобно самопризнание. Накрая се усмихна многозначително и изразително — равни части дързост и съжаление, може би с щипка съучастничество — и отговори:

— Може и да съм се изразила малко пресилено.

— Какво имаш предвид? — попита Ричър.

— Офисът на нашата компания в Оклахома Сити всъщност е стаята за гости на Кийвър. Както и моята стая за гости е офисът на компанията в Сиатъл. На уебсайта ни пише, че имаме офиси във всички големи градове. И това наистина е така. Във всеки голям град има поне по един безработен бивш агент на ФБР, който има стая за гости и сметки за плащане. Но не сме организация, построена на няколко нива. С други думи, нямаме никакъв поддържащ персонал. Кийвър просто няма на кого да се обади в офиса.

— Но въпреки това се занимава с големи проекти.

Чан кимна.

— Ние наистина си вършим работата, при това добре. Но бизнесът е на първо място. За да останем на пазара, трябва да поддържаме ниски разходи. И представителен уебсайт. Така никой не знае точно какво представляваме.

— Каква тогава е тази задача, която е поел като частен проект?

— Както вероятно си представяш, разсъждавах много по въпроса. Не може да е нещо, свързано с корпорациите. Работата за корпорациите никога не е толкова малка. Някои от тях все едно имат разрешително за печатане на пари. Такива случаи веднага се записват в компютъра, повярвай ми. Все едно сам си даваш медал. Значи говорим за частен клиент, който плаща в брой или с чекове, написани на ръка. Не е задължително да е нещо извън закона, но вероятно е глупаво и може би откачено.

— С тази разлика, че Кийвър вече има нужда от подкрепление.

— Както ти казах, сигурно е започнало като нещо малко, но след това е станало по-голямо.

— Или откачената част вече не е изглеждала толкова откачено.

— Или пък е станала още по-откачена.

Сервитьорката пристигна и се зае с втората бездънна чаша кафе на Ричър за деня. Той плати предварително — около четири пъти повече, отколкото беше сметката. Обичаше да пие кафе и харесваше сервитьорките.

— А твоят ден как върви? — попита го Чан.

— Не успях да открия гроба на старицата, нито някаква информация за новороденото — отговори той.

— Мислиш ли, че още ги има?

— Почти съм сигурен. Има предостатъчно място. Никой няма да асфалтира улица върху гроб. И винаги може да се сложи табелка за историческа забележителност. Слагат ги навсякъде. Винаги са едни и същи — метални, боядисани в кафяво. Не знам кой ги произвежда. Може би съответното министерство. Но тук не видях такава.

— Говори ли с местните?

— Това е следващата ми задача.

— Защо не започнеш от сервитьорката?

— Тя е длъжна да ми отговори с рекламната версия. За да се разчуе и закусвалнята, в която работи, да стане туристическа забележителност.

— Поне засега не се случва нищо подобно.

— Мислиш ли, че много хора ѝ задават този въпрос?

— Мисля, че го правят приблизително петима от всеки десет — отговори тя. — Но тук това означава последните единайсет години. Въпросът се задава в голям процент от общия брой случаи, но с много ниска честота. Така че зависи какво имаш предвид, когато казваш „много хора“.

Точно в този момент сервитьорката се приближи до тях с термоса за кафе, готова да напълни чашата на Ричър отново, и Чан я попита:

— Защо градчето се казва Мадърс Рест?

Сервитьорката спря и отпусна тежестта си на единия хълбок, както правят жените, когато са уморени, и задържа термоса с кафе на нивото на кръста си. Косата ѝ беше с цвета на пшеницата в нивите около градчето, лицето ѝ беше зачервено, възрастта ѝ беше някъде между трийсет и пет и петдесет години, а телосложението ѝ беше на слаба жена, която е започнала да наедрява с годините, или на едра жена, която е започнала да отслабва от изтощение. Нямаше как да се разбере със сигурност. Изглеждаше много доволна да си почине за малко — защото Ричър вече беше най-добрият ѝ приятел, заради бакшиша, и защото ѝ бяха задали въпрос, който не беше нито нахален, нито досаден.

— Представям си, че някой благодарен син в някой далечен голям град е построил на майка си малка къщичка в провинцията, в която да живее на стари години, в замяна на всички хубави неща, които тя е направила за него. След това са се появили и магазинчета, от които да си купува разни неща, после и още къщи и скоро на това място вече е имало град.

— Това ли е официалната версия? — попита Ричър.

— Не знам, миличък — отговори сервитьорката. — Аз съм от Мисисипи. Дори не знам как стигнах до тук. Трябва да попитате бармана. Мисля, че той поне е роден в този щат.

После сервитьорката се отдалечи забързано, както се отдалечават всички сервитьорки.

— Това ли беше рекламната версия на отговора? — попита Чан.

Ричър кимна и отговори:

— Да, но беше рекламна в творчески, а не в пазарен смисъл. Тази жена не спазва официалната версия. Може би трябва да стане сценарист. Веднъж гледах един филм със същия сюжет, който ни разказа. По телевизията, в някаква мотелска стая. През деня.

— Да попитаме ли бармана?

Ричър хвърли поглед към него. Човекът беше зает.

— Първо ще намеря някакви истински местни хора — отговори той. — Набелязах си няколко кандидати, докато се разхождах. А после ще си намеря някакво място, където да подремна. Или ще отида да се подстрижа. Може да се видим на гарата в седем часа. Твоят Кийвър ще слезе от влака, а аз ще се кача.

— Дори все още да не знаеш каква е историята на името на градчето?

— Не държа толкова да я науча. Не си заслужава да остана само заради нея. Ще вярвам на собствената си версия. Или на твоята. В зависимост от настроението.

Чан не отговори нищо. Ричър пресуши чашата, измъкна се от мястото си и се промуши обратно между масите в заведението. После излезе навън. Слънцето все още грееше.

„Следващата задача. Истински местни хора.“

Щеше да започне от онзи, който продаваше резервни части за напоителни системи.

6

Мъжът все още беше притиснат като в капан зад щанда. Имаше около шейсет сантиметра свободно място, което не му беше достатъчно. На ръст и тегло беше почти колкото Ричър, но беше отпуснат и размъкнат, ризата му беше като палатка, а коланът му беше стегнат невъзможно ниско под корема, голям като петролен варел. Имаше бледо лице и безцветна коса.

На стената зад дясното му рамо имаше телефон. Не беше древен апарат с шайба и кабел на слушалката, навит на спирала, а модерно устройство без кабел — основата беше занитена на стената, а слушалката се поставяше в отвесно гнездо. Така на мъжа му беше лесно да я вземе, без да се обръща, а след това просто трябваше да набере номера на клавиатурата в ръката си. Може би дори имаше записани номера на бързо набиране. На основата имаше пластмасово прозорче с десет места. В пет от тях имаше етикети с номера, а в останалите пет — не. Номерата явно бяха на производителите, с които работеше магазинчето. Може би служебни линии за техническа поддръжка или номерата на търговските и сервизните отдели.

— Ще желаете ли нещо? — попита мъжът.

— Познаваме ли се? — попита Ричър.

— Почти съм сигурен, че не. Със сигурност щях да ви запомня.

— Но въпреки това, когато минах оттук за пръв път, ти подскочи толкова високо, че на практика си удари главата в тавана. Защо така?

— Защото ви познах от старите ви снимки.

— Какви стари снимки?

— От щатския университет на Пенсилвания, випуск осемдесет и шеста.

— Не бях толкова умен, че да ме приемат в щатския университет на Пенсилвания.

— Бяхте с футболна стипендия. Вие сте онзи защитник, за когото говореха всички. Във всички спортни вестници пишеше за вас. По онова време следях футбола. Както и сега впрочем. Естествено, вече не изглеждате толкова млад. Без да се обиждате.

— Обади ли се на някого?

— Кога?

— Когато ме видя да минавам оттук.

— Защо да се обаждам на някого?

— Видях, че се протегна за телефона.

— Може да е звънял. През цялото време звъни, дявол да го вземе. Този иска това, онзи — онова.

Ричър кимна. Дали щеше да чуе телефона? Може би не. Вратата беше затворена, а телефонът беше електронно устройство с възможност за регулиране на звука и сигурно беше настроен да звъни много тихо в това малко магазинче. Особено ако звънеше непрекъснато. Все пак беше точно до ухото на човека. Ако звукът беше силен, щеше да го побърка.

— Какво мислиш за името на града? — попита го Ричър.

— Какво да мисля? — каза човекът.

— Защо се казва Мадърс Рест?

— Честно да ви кажа, господине, нямам никаква представа. В цялата страна има такива странни имена. Не сме само ние.

— Не те обвинявам в нищо. Просто ми е интересно откъде идва.

— Не съм чувал.

Ричър отново кимна.

— Приятен ден — каза той.

— И на вас, господине. И поздравления за лечението в клиниката. Без да се обиждате.

Ричър излезе от магазинчето и спря за малко под ярките слънчеви лъчи.

* * *

Ричър посети още дванайсет магазинчета, така че станаха общо тринайсет, като резултатът бяха четиринайсет различни мнения, ако се смяташе и това на сервитьорката. По въпроса не съществуваше съгласие. Осем от мненията всъщност не бяха истински мнения, а свиване на рамене и празни погледи, придружени с щипка враждебна предпазливост. „В цялата страна има такива странни имена.“ С какво беше по-различно градчето Майчин отдих в една държава, в която съществуваха градове с имена, които буквално означаваха „защо“ и „защо не“, „катастрофа“ и „инцидент“, „Дядо Коледа“ и „без име“, „скучен“, „кекс“, „истина и последици“, „маймунска вежда“, „съгласен“, „обикновен“, „градът на тортите“ и „градът на жабите“, и „сладки устни“?

Останалите шест мнения бяха варианти на фантазията на сервитьорката. Както и на моята, помисли си Ричър. И тази на Чан. Хората започваха от името и си измисляха колоритни сценарии, за да го обяснят. Нямаше сигурни факти. Никой не знаеше за паметна плоча или музей, табелка за историческа забележителност или дори стара легенда.

Ричър пое обратно по широката улица, като се питаше: да подремне или да се подстриже?

Мъжът от магазинчето за резервни части беше първият, който се обади да докладва. Каза, че се е справил добре — с помощта на стария номер с футболния отбор. Беше техника, на която го бяха научили преди много години. Избираш си добър колежански отбор от добър випуск и когато заговориш за него, повечето мъже се чувстват твърде поласкани, за да се усъмнят в думите ти. Един час по-късно вече се бяха обадили още трима собственици на магазини, за да докладват за същото. С изключение на информацията за футболния отбор. Но по същество картината беше ясна. Едноокият служител в мотела прие всички входящи обаждания, подреди чутото в главата си и набра един номер, а когато му вдигнаха, съобщи:

— Действат с името. Едрият тип обикаля целия град и разпитва навсякъде.

В отговор се разнесе продължителен пукот — спокоен, мелодичен и успокоителен. Служителят каза: „Много ясно“, но май не беше достатъчно убеден. После затвори.

Бръснарницата беше с два стола, обслужвани от един бръснар. Мъжът беше възрастен, но поне видимо не трепереше, така че Ричър си поръча бръснене с гореща кърпа и подстригване с машинка — късо отзад и отстрани и малко по-дълго отгоре. Косата му не беше променила цвета си. Беше малко оредяла, но си стоеше на главата му. Усилията на стареца произведоха добър резултат. Ричър погледна отражението си в огледалото — изглеждаше чист и спретнат. Цената беше единайсет долара, което му се стори разумно.

После той пое обратно по малкия площад, без да бърза, и когато стигна до мотела, отново видя сгъваемия стол, който беше забелязал и преди на алеята за автомобили. Беше от бяла пластмаса. Той го вдигна и го премести от дясната страна на бордюра на една затревена площадка до някаква ограда. Така нямаше да пречи на никого. Завъртя го с крак, за да го обърне срещу слънчевите лъчи. После седна на него, облегна се назад и затвори очи. Тялото му попиваше топлината на слънцето. В някакъв момент заспа — на открито, през лятото, което според него беше вторият най-добър възможен начин да заспиш.

7

Тази вечер Ричър отиде на гарата с цял час по-рано, в шест, донякъде защото слънцето се беше спуснало ниско в небето и вече нямаше къде да се грее на светлината му и донякъде защото предпочиташе да пристига по-рано навсякъде. Обичаше да има достатъчно време, в което да огледа обстановката. Дори за нещо толкова просто и обикновено като качването на влака.

Силозите бяха притихнали и неподвижни — предполагаше, че са празни в очакване на реколтата. Огромният хангар беше затворен. Релсите мълчаха. Прожекторите вече бяха включени, за да изпреварят наближаването на здрача. Небето на запад все още беше златисто на цвят, но навсякъде другаде беше притъмняло. Ричър си помисли, че скоро ще се спусне мрак.

Миниатюрната постройка на гарата беше отворена, но празна. Ричър влезе вътре. Беше обзаведена с дърво в традиционен стил, боядисвано много пъти, в някакъв официален нюанс на кремавото. Вътре миришеше така, както винаги мирише в дървените постройки по залез след дълъг горещ ден — на застояло, прашно и напечено.

Прозорчето на гишето за билети беше с арка, малко и симпатично. На стъклото имаше кръгъл отвор, през който да се говори. Но щората зад стъклото беше спусната. Беше кафява, нагъната на хармоника, изработена от някакъв допотопен винил. На нея беше отпечатана думата „Затворено“ — със златни букви.

Отстрани имаше къс коридор, в който бяха тоалетните. В чакалнята имаше масичка, на която беше оставен вестник отпреди шест дни. От тавана висяха лампи — млечнобели крушки в стъклени плафони, — но нямаше ключ за осветлението. На стената до вратата, където трябваше да е ключът, имаше плочка със залепено съобщение: „Лампите се включват от гишето“.

Пейките бяха великолепни. Като нищо бяха на сто години. Бяха изработени от солиден махагон, с отвесни и строги очертания, съвсем неохотно оформени по силуета на човешкото тяло и излъскани от употреба. Ричър си избра едно място и седна. Пейката беше по-удобна, отколкото изглеждаше. Формата ѝ беше непреклонна и пуританска, но всъщност беше доста комфортна. Дърводелецът беше свършил работата си дискретно, но прекрасно. Или пък самото дърво се беше отказало и вместо да се съпротивлява на седящите, се беше поддало на тежестта им и се беше научило да ги прегръща. Всички тези тела с различна форма и големина, маса и температура. Дървото буквално беше подложено на обработка с нагорещена преса — като процес в мебелна фабрика, но на силно забавен каданс. Дали това изобщо беше възможно при толкова твърд дървен материал, какъвто беше махагонът? Ричър не знаеше отговора на този въпрос.

Той продължи да седи неподвижно.

Навън се стъмни. Което означаваше, че вътре също се стъмни. „Лампите се включват от гишето“. Ричър седеше в сумрака и гледаше навън през прозореца. Предполагаше, че Чан е някъде навън. В сенките. Така беше постъпила предишния път. Сигурно можеше да отиде да я потърси. Но за какво? Не планираше някаква дълга реч на прощаване. А още пет минути разговори на повърхностни теми нямаше да променят нищо. Той пътуваше непрекъснато. Винаги продължаваше нататък. Хората се появяваха и изчезваха от живота му. Беше свикнал с това. Голяма работа. Щеше да е достатъчно да ѝ махне приятелски, докато се качва на влака. По това време тя и без това щеше да бъде заета да говори с Кийвър, за да научи какво е станало и да разбере къде се беше изгубил, по дяволите.

Ако Кийвър изобщо беше във влака.

Той продължи да чака.

* * *

Цяла минута преди да пристигне влакът, Ричър чу как ситният чакъл между релсите започна да припуква и да се размества. След това се обадиха и самите релси — тихо стоманено жужене, което се усили до по-силен звън. Той почувства налягането във въздуха и видя лъча от фара на локомотива. След това чу и шума — съскане, тракане и ръмжене. А най-сетне пристигна и самият влак — разгорещен и неумолим, но безкрайно бавен. Спирачките му не спряха да стържат, докато композицията най-сетне не застина на мястото си — локомотивът вече не се виждаше, но пътническите вагони бяха до перона.

Вратите се отвориха със съскане.

Ричър видя как Чан излезе от сенките от лявата му страна. Реакцията ѝ беше като рефлекс, предизвикан от пристигането. Действаше автоматично, като затвор на фотоапарат.

От влака слезе мъж.

Ричър видя продавача на резервни части от магазина за напоителни системи от дясната си страна. Той също излезе от сенките, направи крачка напред и зачака.

Мъжът от влака пристъпи на светло. Не беше едър. Значи не беше човекът на Чан. Не беше Кийвър. Този тук беше малко над среден ръст, но доста под средното тегло. Сигурно беше на петдесет години и на младини може и да е бил строен, но сега започваше да изглежда измършавял. Косата му беше тъмна, но вероятно беше боядисана. Мъжът беше облечен с костюм и официална риза, но без вратовръзка. Държеше чанта от кафява кожа, по-голяма от лекарска чанта и по-малка от сак.

От влака не слезе никой друг. Вратите все още стояха отворени.

Ричър видя как продавачът на резервни части от дясната му страна направи още една крачка напред. Мъжът от влака го забеляза. Продавачът на резервни части каза някакво име и протегна ръка. Жестът му беше вежлив и смирен, изпълнен с уважение и гостоприемство. Мъжът от влака стисна ръката му.

Вратите все още бяха отворени. Ричър не помръдна от мястото си в тъмното.

Продавачът на резервни части взе чантата на мъжа с костюма и го поведе към изхода на гарата. Вратите се затвориха със съскане, вагоните потрепериха с протяжен вой и влакът отново потегли, много бавно.

Продавачът на резервни части отведе мъжа с костюма.

Ричър излезе на перона и се загледа в светлината на последния вагон, която с полюшване се стопи в далечината.

Чан се обади от сенките:

— Отиват в мотела.

— Кои? — попита Ричър.

— Човекът от влака и новият му приятел.

Тя излезе на светло.

— Ти не замина.

— Не, не заминах — отговори той.

— Мислех си, че ще заминеш.

— И аз така си мислех.

— Смятам се за приятен човек, но съм сигурна, че не аз съм причината.

Ричър не отговори.

— Не исках да кажа това — каза Чан. — Съжалявам. Не говорех за такава причина. Щеше да е твърде самонадеяно от моя страна. Имам предвид, че няма защо да се смятам за такава причина. И колкото повече говоря, толкова по-зле става. Искам да кажа, че ти не остана само за да ми помогнеш. Нали?

— Видя ли как си стиснаха ръцете тези двамата?

— Естествено.

— Ето затова останах.

8

Ричър заведе Чан в притихналата чакалня на гарата и двамата седнаха един до друг на пейката в тъмното.

— Как би описала тяхното ръкостискане? — попита я Ричър.

— В смисъл? — каза Чан.

— Как ти се стори? Какво научи от него? Какво ти каза езикът на жестовете им?

— Изглеждаше така, все едно някакъв младши корпоративен служител е бил изпратен да посрещне важен клиент.

— Познаваха ли се отпреди?

— Не мисля.

— Съгласен съм. И местният човек се справи отлично. Нали? Беше си цяло представление, макар и да не биеше на очи. Излъчваше уважение, без да се подмазва. Не се съмнявам, че когато стиска ръката на най-добрия си приятел, не го прави по същия начин. Или ръката на тъста си. Или на мениджъра по кредитите в банката. Или на някой съученик от гимназията, когото не е виждал от двайсет години.

— Е, и?

— Нашият местен човек разполага с широк спектър от различни ръкостискания и можем да предположим, че ги владее отлично. Което е част от номера му.

— И с какво ни помага това?

— Тази сутрин го видях. Работи в едно магазинче за резервни части за напоителни системи. Когато минах покрай витрината му, той подскочи и посегна към телефона.

— Защо го е направил?

— Ти ми кажи.

— Колко параноично искаш да ти го кажа?

— Някъде по средата между това, което ти подсказва здравият разум, и леката параноя.

Тя помисли малко.

— Нямаше да си помисля нищо подобно, ако не беше Кийвър.

— Но?

— Ти приличаш на Кийвър. Общо взето. Може би Кийвър е разпитвал наоколо и някой е казал на местните да се оглеждат за него или за някой друг като него.

— И аз това си помислих — каза Ричър. — Не ми се стори много вероятно, но все пак се случват и невероятни неща. Затова по-късно се върнах до магазинчето, за да проверя. Попитах онзи човек защо е реагирал така. И той ми каза, че ме е познал — от колежанския отбор по футбол на Университета на Пенсилвания, випуск осемдесет и шеста година. Явно в спортните списания е имало мои снимки. Човекът ми каза, че не се е обадил на никого по телефона. Каза ми, че сигурно е посегнал към него, защото телефонът е звънял. Каза ми, че през цялото време звъни.

— Звънеше ли?

— Нямаше как да го чуя.

— Играл ли си футбол в Университета на Пенсилвания?

— Не, завършил съм военната академия „Уест Пойнт“ и съм играл футбол само веднъж. Опасявам се, че не мина много добре. И съм сигурен, че никога не са публикували моя снимка в списанията.

— Може би просто се е припознал. Осемдесет и шеста година беше доста отдавна. Сигурно от тогава много си се променил. И все пак изглеждаш като човек, който може да е играл футбол в отбора на университета.

— И аз така реших. Тогава.

— Но сега?

— Сега си мисля, че той ме излъга. Историята е измислена предварително, за прикритие. Може би някой го е научил да го прави. Да не губи време с неловко отричане, а направо да излезе с правдоподобно обяснение. Някои мъже сигурно биха се почувствали поласкани. Може би са си мечтали да станат футболни звезди. Кой не си е мечтал? Ако успее да им завърти главата, може би ще се махнат. Освен това го беше пресметнал така, че да ме изкара по-млад. Това сигурно също трябваше да ме накара да се почувствам поласкан. През осемдесет и шеста година вече бях в армията. Завърших военната академия още през осемдесет и трета. Този тип ми изнесе цяло представление.

— Не доказва нищо.

— Първият ми въпрос към него беше дали се познаваме. И той каза „не“.

— Което е вярно, нали така?

— Да, но човек, който е толкова голям почитател на футбола, че да си спомня играчите от университетските отбори отпреди трийсет години, нямаше да ми отговори така. Когато го попитах дали се познаваме, той щеше да каже: „Не, но искам да ви стисна ръката, господине“. Или още на влизане, или когато си тръгвах от там. Все някъде щеше да има ръкостискане. Този тип обича да стиска ръцете на другите. Има хора, за които това е важно. И друг път съм виждал такива. За тях ръкостискането е по-ценно от автограф или обща снимка. Защото е лично. Физически контакт. Обзалагам се, че има цял списък от знаменитости, които вижда по вестниците или по телевизията и си казва: „Ето, на този съм му стискал ръката“.

— Но не стисна твоята.

— И се издаде за втори път. Той знаеше, че не съм известен футболист. Вече приемам твоето обяснение. Някой е казал на местните хора да се оглеждат за непознати, които задават въпроси. Може би го е казал и на онова странно хлапе, което видях сутринта. А и Кийвър не беше във влака. Къде е тогава, по дяволите? Ето затова останах. Поне за още една вечер. Просто ми стана интересно.

— Кой беше онзи мъж с костюма, който слезе от влака?

— Не знам. Предполагам, че не е местен, а идва в града по някаква работа. И не смята да остане дълго, с тази малка чанта. Сигурно е богат. Хората, които са толкова слаби, обикновено са богати. Живеем в странни времена. Бедните хора са дебели, а богатите са слаби. Случва се за пръв път в историята.

— Добра работа или лоша работа? Дали е съвпадение, че го посрещна човекът с легендата за Университета на Пенсилвания, или той също е свързан с това, за което е разпитвал Кийвър?

— Може да е и едното, и другото.

— А може би просто е производител на напоителни системи. Директор на някоя голяма корпорация.

— В такъв случай, поне според мен, пътят щеше да бъде изминат в противоположната посока. Нашият човек щеше да отиде на търговско изложение в някой по-голям град. И може би щеше да се запознае с директора на някой прием. За трийсет секунди или дори по-малко. И със сигурност щеше да му стисне ръката. Няма никакво съмнение.

— Започвам да се тревожа за Кийвър.

— Сигурно си права. Но все пак не се тревожи прекалено. Имам предвид, че не може да бъде нещо чак толкова страшно, нали така? С цялото ми уважение, все пак говорим за частен детектив, който получава пари в брой или смачкани чекове от някакъв частен клиент. Който или е откачен, или не е. Ти самата го каза. А такъв човек винаги първо ще се обади на полицията. След като е опитал всичко друго, от Белия дом надолу по веригата. Но очевидно нито от Белия дом, нито от полицията са проявили интерес към неговия случай. Така че не може да е толкова страшно, нали така?

— Вярваш ли, че полицията никога не допуска грешки?

— Вярвам, че в полицията поне могат да определят дали си заслужава да се занимават с нещо. Ако им беше казал, че хангарът е пълен с експлозиви, произведени нелегално от изкуствени торове, според мен щяха да пристигнат веднага. Но ако им е казал, че получава сигнали от силозите направо в черепната си кутия, сигурно няма да бързат толкова.

— Но работата е там, че отначало е приличало на едно, а вече прилича на друго. Затова и моят човек се е обадил за подкрепление. Може би работата вече е преминала от втория вид в първия.

— В такъв случай Кийвър може да се обади на номера за спешни случаи на полицията като всеки друг гражданин. Или направо на директната линия на ФБР. Не се съмнявам, че все още помни номера.

— Добре, какво ще правим сега?

— Сега ще се върнем в мотела. Най-малкото защото ми трябва стая, в която да пренощувам.

Едноокият служител беше на рецепцията. Както и предишния път, Чан взе ключа за стая 214 и зачака. Ричър проведе същите преговори. Свали цената от шейсет долара на четирийсет, трийсет и накрая на двайсет и пет, но не и за стая 106. Не искаше да го оставя да печели всеки рунд. Вместо това поиска стая 113 — по средата на срещуположното крило, на приземния етаж, далече от металното стълбище, встрани от тази, която се падаше точно под стаята на Чан.

После попита:

— В коя стая е господин Кийвър?

— Кой? — попита служителят.

— Кийвър. Едрият господин от Оклахома Сити. Настанил се е преди два-три дни. Пристигнал е с влака. Няма кола. Сигурно е платил предварително за една седмица.

— Нямам право да отговарям на такива въпроси. Това е поверителна информация. За гостите. Нали разбираш? Не се съмнявам, че на негово място ти също щеше да го оцениш.

— Разбира се — отговори Ричър. — Звучи ми съвсем логично.

Той си взе ключа и излезе навън заедно с Чан. После се обърна към нея и каза:

— Не ме разбирай погрешно, но искам да се кача в стаята ти.

9

Двамата се качиха по металното стълбище в десния край на сградата, извита като подкова, и се озоваха почти пред вратата на Чан, номер 214. Последната стая в края беше номер 215. Чан отвори вратата с ключа си и двамата влязоха. Стаята приличаше на всяка друга в мотел, но според Ричър си личеше, че я използва жена. Беше подредена и въздухът ухаеше на чисто. Виждаше се малък куфар с колелца, в който прилежно бяха сгънати дрехи.

— Какви бележки би носил със себе си Кийвър? — попита Ричър.

— Добър въпрос — отговори Чан. — Обикновено носим лаптопи и смартфони. Така че всичките ни бележки да са записани във файл. Да се работи с клавиатурата изисква повече усилия, но така или иначе трябва да го направиш, защото в крайна сметка всичко трябва да влезе в архива. Но идеята на такъв частен случай е да не се записва в архива, така че защо да се занимава да води бележките си по този начин? Сигурно си ги е надраскал на ръка.

— И къде са тези бележки?

— Вероятно в джоба му.

— Или в стаята му. Зависи колко са. Трябва да проверим.

— Не знаем коя е неговата стая. И нямаме ключ от нея. Не можем да се сдобием с такъв, защото в този луксозен хотел очевидно се цени личното пространство на гостите.

— Според мен е стая двеста и дванайсет, двеста и тринайсет или двеста и петнайсет.

— Защо?

— Предполагам, че Кийвър е направил резервацията за теб, нали така? Сигурно е отишъл на рецепцията и е казал на служителя, че очаква да пристигне негова колежка. А този служител явно смята, че когато между двама гости има някаква бегла връзка, трябва да ги настани един до друг. Значи ти си в стая двеста и четиринайсет, защото Кийвър вече е бил настанен в стая двеста и тринайсет, двеста и петнайсет или може би двеста и дванайсет.

— Ако вече знаеше това, защо попита човека долу?

— Защото можеше да ми подскаже нещо. Но най-вече защото исках да произнеса името на Кийвър на глас. Просто е. Ако ме наблюдават, сигурно и ме подслушват, така че исках да ме чуят как го казвам.

— Защо?

— За да ги предупредя навреме — каза Ричър.

Ричър и Чан отидоха до стая 212 през две врати. Не беше трудно да я изключат от списъка. Завесите беше спуснати и се чуваше приглушеният звук от телевизора. Значи не беше стаята на Кийвър. Стая 213 и стая 215 бяха празни. Завесите им не бяха спуснати, но и в двете цареше пълен мрак. Ричър предположи, че са ги почистили тази сутрин, а след това никой не е влизал в тях. По закона на вероятностите едната беше свободна, а другата беше на Кийвър — предплатена, но останала празна поради някакви необикновени обстоятелства. Свободната стая трябваше да изглежда съвсем безлично, а тази на Кийвър трябваше да подсказва за някакво човешко присъствие, дори съвсем бегло — сгъната пижама, която се подава изпод възглавницата, книга на нощното шкафче или куфар, прибран зад някой стол.

Вътре беше прекалено тъмно, за да се види нещо подобно.

— Какво предпочиташ? — попита Ричър. — Да хвърлим ези-тура или да изчакаме до сутринта?

— И какво ще направим тогава? — попита Чан. — Ще разбием вратата с ритници? Това място се вижда идеално от рецепцията.

Ричър хвърли поглед надолу и видя едноокия, който влачеше един сгъваем стол през паркинга. Беше същият стол, на който Ричър беше спал до оградата. Едноокият го намести на асфалта пред прозореца на рецепцията и се настани на него като шериф от Дивия запад на верандата, за да наблюдава от там. Наблюдаваше, без да гледа право към стая 214. Гледаше по-надолу и малко надясно. Значи не беше и право към стая 113.

Гледаше така, че да вижда и двете стаи едновременно. Интересно.

В този момент Ричър си спомни къде беше видял същия стол тази сутрин, изоставен на алеята за коли, хвърли поглед към стая 106 и пресметна ъглите наум.

Интересно.

Той се облегна с лакти на перилата.

— Предполагам, че въпросът дали да разбием вратата с ритници зависи от това колко спешна ти се струва цялата работа.

Чан се облегна до него.

— Никой не познава всеки път. Не и през цялото време.

— Но все пак понякога познаваме, нали?

— Сигурно.

— И как ще бъде този път?

— А ти как мислиш?

— Аз не участвам в твоята командна верига. Не би трябвало да има значение какво мисля.

— И все пак, какво мислиш? — попита го тя.

— Всеки случай е различен.

— Глупости. Случаите са едни и същи. Знаеш, че е така.

— Случаите са едни и същи горе-долу през половината от времето — каза Ричър. — Попадат в една от две широки категории. Понякога твоят човек се връща след няколко седмици, без да е пострадал по никакъв начин, а понякога вече си го изгубил още преди да разбереш, че има някакъв проблем. Общо взето, няма средно положение. Ако го представиш като графика, прилича на усмивка. По ирония на съдбата.

— Значи от математическа гледна точка трябва да изчакаме. Защото или вече сме победени, или разполагаме с предостатъчно време.

Ричър кимна.

— От математическа гледна точка е така.

— А от оперативна гледна точка?

— Ако действаме веднага, се намесваме безусловно в непозната ситуация. Изправяме се срещу сили, които няма как да преценим предварително. Може да се окажат само петима души с убедителни ръкостискания. А може да се окажат петстотин души с автоматични оръжия и бронебойни патрони. Събрани за охрана на нещо, за което все още дори не сме чували.

— И какво може да се окаже това нещо, от хипотетична гледна точка?

— Както ти казах, явно не са експлозиви от изкуствени торове в хангара. Трябва да е нещо друго, което отначало е изглеждало откачено, но после изведнъж се е оказало, че не е толкова откачено. Може би наистина излъчват сигнали направо в черепните ни кутии.

Чан кимна към едноокия мъж, който седеше далече от тях на сгъваемия стол от бяла пластмаса.

— Избра подходящ канал, за да излъчиш сигнал с името на Кийвър. Този тип явно е затънал до гуша в цялата история.

Ричър кимна.

— Служителите в мотели винаги са полезни за всяка операция. Но този тип не е високо в йерархията. Защото се чувства неудобно. Цялата история никак не му харесва. Смята се за нещо повече от човек, който да стои на пост през цялата нощ. Но неговите началници очевидно не смятат така.

— А точно те са хората, които трябва да открием — каза Чан.

— Защо говориш в множествено число?

— Така съм свикнала. От едно време. Тогава винаги работехме в екип.

Ричър не отговори.

— Ти остана в града — каза Чан. — Не видях някой да те принуждава да го направиш.

— Причината да остана няма нищо общо с въпроса колко спешен е случаят с Кийвър според теб. Касае се за отделен въпрос, на който трябва да си отговориш сама.

— Ще изчакам до сутринта.

— Сигурна ли си?

— От математическа гледна точка това е верният отговор.

— Ще можеш ли да спиш добре, докато те наблюдава този тип?

— А какво друго ми остава?

— Можем да го помолим да спре.

— И с какво ще се различава то от безусловната намеса?

— Зависи как ще го приеме той.

— Ще мога да спя добре. Но първо ще заключа вратата и ще сложа веригата. Все пак изобщо не знаем какво става тук.

— Не — съгласи се Ричър. — Не знаем.

— Между другото, харесва ми как си се подстригал.

— Благодаря.

— Каква беше причината?

— Да се подстрижа?

— Да останеш.

— Най-вече любопитство.

— За какво?

— За онова нещо с Университета на Пенсилвания, випуск осемдесет и шеста година. Беше много добре изпълнено. Великолепно представление. Не се съмнявам, че го е правил и преди, и съм сигурен, че се е упражнявал, репетирал е, гледал е критично на изпълнението си и се е радвал на успехите си. И точно затова съм също толкова сигурен, че е напълно немислимо той да не знае, че трябва да ми стисне ръката. Обзалагам се, че във всеки друг случай е стискал ръката на някого. Но не и моята. Защо?

— Защото е допуснал грешка.

— Не, защото не е успял да се накара да го направи. Точно с такова впечатление останах. Не успя да ми стисне ръката, макар че по този начин рискуваше да провали собственото си представление. Защото явно е замесен в нещо, което в момента се намира под заплаха, и той буквално не може да се принуди да докосне хората, които представляват заплахата. Точно такова беше моето впечатление. Ето защо ми стана любопитно какво е това нещо, което може да накара някой човек да се чувства по този начин.

— Сега вече може и да не успея да спя добре.

— Те ще дойдат първо при мен — каза Ричър. — А аз съм на долния етаж. Ще гледам да вдигна много шум. Което ще ти даде достатъчно преднина.

10

Ричър седеше на един стол в стаята си в тъмното, на два метра разстояние навътре от прозореца, така че да не се вижда отвън, и наблюдаваше. Минаха петнайсет минути, после двайсет, после двайсет и пет. Щяха да минат толкова, колкото беше необходимо. Едноокият мъж на пластмасовия стол беше като бледо петно в сумрака на трийсетина метра от него. Беше се настанил удобно, облегнат назад. Може би спеше, но леко. Вероятно щеше да се събуди от неочакван шум или движение. Не беше най-добрият пазач, когото Ричър беше виждал през живота си, но не беше и най-лошият.

Нагоре и вдясно, на втория етаж, покрай завесите на един прозорец по средата се процеждаше светлина. Стая 203. Вероятно в нея беше мъжът, който беше пристигнал с влака. Сигурно беше отворил малката си кожена чанта и си подреждаше нещата. Кремове и мазила в банята, някои неща в гардероба, други в чекмеджетата. Макар че според Ричър размерът на чантата представляваше сериозен проблем. Изглеждаше висококачествена изработка, използвана дълго, но внимателно. Беше от дебела шагренирана кожа, кафява на цвят, с месингови закопчалки. С класическа форма и сигурно имаше нещо като вътрешна рамка, която да я поддържа. Но не беше голяма. А мъжът щеше да прекара в града поне двайсет и четири часа. Може би и повече. С чанта, която беше твърде малка, за да побере резервен костюм или резервен чифт обувки.

Опитът на Ричър сочеше, че това беше необичайно. Повечето цивилни си носеха резерви от всичко — в случай че се полеят с нещо, времето се промени или неочаквано ги поканят някъде.

Десет минути по-късно ръбчето от светлина на прозореца изчезна и в стая 203 настъпи пълен мрак. Едноокият остана на мястото си, облегнат назад — може би наблюдаваше, а може би не. Ричър продължи да гледа от сенките още петнайсет минути — толкова, колкото беше необходимо, — докато не се увери, че няма да се случи нищо повече. После се съблече и сгъна дрехите си така, както правеше винаги — същия панталон под поредния нов матрак, — влезе за малко под душа и се отпусна на леглото. Остави завесите отворени и настрои алармата в главата си да го събуди в шест сутринта или в случай на неочакван шум през нощта. Което настъпи първо.

Утрото дойде мълчаливо и отново беше златисто, но безкрайно бледо. Силозите хвърляха слаби сенки, които бяха толкова дълги, че стигаха чак до мотела. Ричър се изправи на леглото и погледна навън. Пластмасовият стол си беше на същото място, на алеята пред прозореца на рецепцията, на трийсетина метра от там, но едноокия го нямаше. Ричър предполагаше, че си беше тръгнал в четири сутринта. В най-дълбокия час на нощта. Сигурно беше отишъл да си легне.

Завесите на стая 203 все още бяха спуснати. Вътре беше мъжът, който беше пристигнал с влака. Сигурно още спеше. Ричър стана и се върна от банята с хавлия, увита около кръста. Отвори прозореца на стаята си. За да се проветри. И за да чува по-добре. От широката улица долиташе шум от автомобили. С обикновени осемцилиндрови бензинови двигатели и дебели гуми, които изтракваха върху релсите, вградени в асфалта. Сигурно бяха пикапи. Хората отиваха да хапнат. Закусваха още по изгрев слънце.

Той продължи да наблюдава, без да пие кафе. Позволи си една приятна фантазия — как се обажда в закусвалнята и поръчва кана кафе на новата си най-добра приятелка сервитьорката, така че да му я донесе в стаята след няколко минути. Но не знаеше номера, а в стаята му нямаше телефон. Освен това не беше облечен. На трийсетина метра от него, от другата страна на постройката с форма на подкова, прозорецът на рецепцията светеше. Но вътре не се виждаше никакво движение. Беше най-обикновен стар мотел и две трети от стаите не бяха заети, а от изгрев слънце не беше минало много време.

Ричър седеше и наблюдаваше търпеливо, като очакваше в крайна сметка да бъде възнаграден. И това наистина се случи — след почти цял час. Първо едноокият се показа на вратата на рецепцията, застана на прага и подуши въздуха, както правят хората сутрин. После се огледа, за да обхване с поглед целия периметър на малкото си владение, с местата за паркиране, алеята покрай стаите на първия етаж и металната пътека покрай стаите на втория етаж. Огледа всичко, без да бърза, сякаш правеше визуална инспекция, и Ричър си помисли, че го прави най-вече по задължение, но все пак и с известна гордост. После мъжът си спомни за територията точно зад гърба си, която все още не беше инспектирана, обърна се да я огледа и видя сгъваемия стол, който не беше на мястото си. Отиде до него и го завлече обратно пред стая 102, където го подреди точно както всички останали на първия етаж — в идеална редица под столовете, подредени пред стаите на втория етаж.

Значи беше по задължение, а не от гордост. Защото предишния ден не си беше направил труда да върне стола на мястото му. Беше го оставил там, където си беше. Но този ден беше различен. С нещо. Мъжът от рецепцията се държеше като притеснен командир на малка военна база преди посещение на бригаден генерал.

Ричър продължи да чака. Сенките се отдръпваха метър по метър, докато слънцето се изкачваше все по-високо в небето. Той чу влака в седем часа. Пристигна в градчето, като накара всичко наоколо да затрепери, а после продължи нататък по пътя си.

Той продължи да чака.

И завесите в стая 203 се отвориха. Прозорецът беше обърнат косо срещу слънцето и стъклото беше покрито с прах от пшеничните ниви, както всичко в това градче, но въпреки това Ричър успя ясно да различи мъжа, облечен с костюма си, с широко разтворени ръце, стиснал двете завеси и загледан навън в утрото с някакво учудване, все едно беше голяма изненада, че слънцето беше изгряло. Все едно шансът това да се случи беше най-много петдесет на петдесет. Мъжът остана така почти цяла минута, после се обърна и се изгуби от поглед.

На паркинга пристигна бял седан. Кадилак, помисли си Ричър. Стар модел. Колата беше дълга и ниска, притисната към земята, широка и тежка за по-меко возене. Приличаше на лимузина. И то с необичаен цвят — бели лимузини има само във Флорида и Аризона. Като цяло беше необичайна гледка в този щат, който се издържаше от земеделие. Ричър не беше виждал друг седан поне от петстотин километра насам. Беше доста чист. Наскоро измит — поне с вода, ако не и с почистващ препарат. Ричър не успя да различи шофьора. Предното стъкло беше твърде тъмно.

Колата направи десен завой и се върна на заден ход, така че да паркира на мястото точно под стая 203. На предната броня нямаше регистрационен номер. Шофьорът не слезе. Стаята на 203 се отвори и мъжът с костюма излезе навън. Носеше кафявата си кожена чанта. Остана на прага и подуши въздуха, както правят хората тук. Изглеждаше все така учуден от всичко, което му се случваше. После се отърси от вцепенението си и се отправи към стълбите — определено изглеждаше изпит, но се движеше уверено и леко, по-скоро елегантно като танцьор или театрален актьор, отколкото атлетично като спортист. Слезе по стълбите и шофьорът излезе от кадилака, за да го поздрави.

Ричър не беше виждал шофьора досега. Беше на около четирийсет години, висок и добре сложен — не беше пълен, но със сигурност не беше и кльощав, имаше гъста коса и наивно лице. Може би също беше младши служител на компанията. Новодошлият стисна ръката му и седна на задната седалка. Шофьорът отнесе кафявата кожена чанта в багажника и я остави вътре, все едно извършваше някаква малка церемония. После се върна на мястото си зад волана и колата потегли. На задната броня също нямаше регистрационен номер.

Ричър влезе в банята, за да се изкъпе.

Чан вече беше в закусвалнята — на ъгловата маса, на която бяха седели предишния път, с гръб към стената. Беше запазила и съседната маса, като беше преметнала якето си на облегалката на стола. Ричър ѝ върна якето и седна до нея, също с гръб към стената. От тактическа гледна точка това беше правилен ход, но от всяка друга гледна точка беше грешка. Тениската стоеше страхотно на Чан. Косата ѝ все още беше влажна, така че изглеждаше черна като мастило. Имаше дълги стройни ръце и гладка кожа.

— Мъжът с костюма вече излезе — каза тя. — Носеше си чантата, така че явно няма да се връща. Късметлия.

— Видях го — отговори Ричър. — От моята стая.

— Аз се връщах от гарата. Кийвър не пристигна със сутрешния влак.

— Съжалявам да го чуя.

— Значи вече е време. Няма да чакам повече. Трябва да започна да го търся. Стаята му е номер двеста и петнайсет. Надникнах през прозореца. На вратата на гардероба беше окачена една риза голям номер. А стая Двеста и четиринайсет е съвършено празна.

— Добре. Ще намерим начин да влезем.

— Защо говориш в множествено число?

— Беше образно казано — отвърна Ричър. — Днес нямам друга работа.

— Дали да го направим веднага?

— Нека първо да се нахраним. Когато имаш възможност, трябва да ядеш. Златно правило в армията.

— Може би моментът е подходящ.

— Вероятно, но по-късно ще бъде още по-подходящ. Да изчакаме камериерката да дойде на работа. Може да ни отвори вратата.

Сервитьорката се приближи бързо до тях. Носеше кафе.

11

След закуска двамата откриха, че камериерката наистина беше започнала работа, но далеч не беше стигнала до стаята на Кийвър. Беше напълно заета от другата страна на постройката с форма на подкова, където почистваше и подготвяше стая 203 за следващия гост, след като мъжът с костюма си беше заминал. На пътеката беше натоварената ѝ количка, а вратата на стаята беше широко отворена. Жената бе вътре и оправяше леглото.

И сигурно имаше магнитна карта за отваряне на всички стаи, която носеше на колана си или в джоба, или закачена на дръжката на количката.

— Мисля да отида при нея и да кажа „здрасти“ — обади се Ричър.

Той направи ляв завой пред стая 211 и още един пред стая 206, после спря до количката и погледна през вратата на стая 203.

Камериерката плачеше. И едновременно с това си вършеше работата. Беше бяла, слаба като вейка, вече на средна възраст и дърпаше след себе си чувал с хавлиени кърпи от банята. Освен това хлипаше и подсмърчаше, а по лицето ѝ се стичаха сълзи.

— Добре ли сте, госпожо? — подвикна Ричър отвън.

Жената спря, пусна чувала и се изправи. Въздъхна и се взря в Ричър, после се обърна и се вторачи в огледалото, а накрая отново се обърна към него, без да реагира, все едно беше установила, че вече няма смисъл да се притеснява за външния си вид. И се усмихна.

— Много съм щастлива — отговори тя.

— Ясно.

— Не, наистина. Съжалявам. Но господинът, който току-що освободи тази стая, ми е оставил бакшиш.

— И какво, за пръв път ли ви се случва такова нещо?

— Никога не ми се е случвало точно това — отговори жената.

Камериерката носеше престилка с голям джоб отпред. Тя внимателно извади от него един плик, като го държеше с две ръце. Беше по-малък от обикновените, за писма. Приличаше на плик, в който се изпращат отговори на луксозни покани за светски събития. Отгоре с писалка беше написано: „Благодаря“.

Жената отвори плика с върха на палеца си и извади от него банкнота от петдесет долара. На банкнотата се виждаше портретът на американския президент Юлисис Грант.

— Петдесет долара — каза жената. — Никога не са ми давали повече от два долара.

— Отлично — каза Ричър.

— Тези пари са много важни за мен. Не можете да си представите.

— Радвам се за вас — отговори Ричър.

— Благодаря ви. Явно все пак понякога се случват чудеса.

— Знаете ли защо градчето се казва Мадърс Рест?

Жената замълча за малко. После го погледна изпитателно.

— Питате ли ме, или ще ми кажете?

— Питам ви.

— Не, не знам.

— Не сте ли чували някаква история за това?

— За кое?

— За някаква майка — обясни Ричър. — Която си е починала — или буквално, или в преносен смисъл.

— Не — отговори камериерката. — Никога не съм чувала нищо.

— Можете ли да ми отворите стая двеста и петнайсет?

Жената отново замълча за малко. После попита:

— Вие сте господинът от стая сто и тринайсет, нали? А снощи бяхте в стая сто и шест?

— Да.

— Не мога да ви отворя стаята, ако не сте настанен в нея. Съжалявам.

— Стаите са резервирани от компанията. Всички сме колеги. Трябва ни да влизаме във всички. Работим заедно.

— Мога да отида да проверя при управителя.

— Не се тревожете — каза Ричър. — Аз ще отида да проверя.

Едноокият не беше на рецепцията. Отсъствието му явно беше импровизирано, защото бюрото му изглеждаше така, сякаш работата на него е била прекъсната наскоро и временно. Виждаха се отворени папки и счетоводни книги, бележници с химикалки между страниците и чаша кафе, което изглеждаше сравнително топло.

Но мъжа го нямаше.

На стената зад бюрото имаше врата. Ричър предполагаше, че служителят разполага със стая за себе си. В нея със сигурност имаше диван, на който да спи, а може би и кухненски бокс и тоалетна, поне наполовина колкото останалите в мотела. Може би мъжът беше точно в нея. Някои неща не могат да чакат.

Ричър се ослуша и не чу нищо. Той заобиколи бюрото и влезе от другата страна. Хвърли поглед към счетоводните книги. И папките. И бележниците. Обикновени неща, каквито се виждат във всеки мотел. Сметки, поръчки, списъци със задачи, проценти.

Той отново се ослуша. Не чу нищо. Отвори едно чекмедже. Онова, в което мъжът държеше ключовете от стаите. Ричър остави в него ключа за стая 113 и взе ключа за стая 215. После затвори чекмеджето. И излезе обратно от другата страна на бюрото. Едва тогава изпусна въздуха от дробовете си.

Едноокият не се появи. Може би имаше проблеми със стомаха. Ричър се обърна и излезе от рецепцията, без да бърза. Прекоси от другата страна на постройката и се качи по стълбището при Чан. Показа ѝ ключа, а тя го попита:

— За колко време разполагаме с него?

— За толкова, колкото е предплатил Кийвър. Най-вероятно за цяла седмица. Аз ще заема неговата стая. Човекът от мотела няма от какво да се оплаква. Нали си е взел парите? А Кийвър не е тук, за да възрази.

— Ще стане ли?

— Може би. Освен ако не съберат отряд, за да се справят с мен.

— Ако стане така, ще се обадим в полицията. Както трябваше да направи Кийвър.

— Онзи с костюма беше оставил петдесет долара бакшиш на камериерката.

— Това са много пари. Бакшиш за цяла седмица на круизен кораб.

— Жената беше много щастлива.

— Би трябвало. Сигурно получава толкова за цяла седмица.

— Но аз не се почувствах добре. Никога не оставям повече от пет долара.

— Този човек е богат. Ти сам го каза.

Ричър не отговори и пристъпи към стаята на Кийвър. Пъхна ключа в ключалката. Отвори вратата, направи крачка назад и каза:

— След теб.

Чан влезе и Ричър я последва. Навсякъде се виждаха следи от Кийвър. Ризата на вратата на гардероба, спретнат несесер в банята, ленено сако в гардероба и очукан куфар, пълен с дрехи, до стената. Камериерката беше оправила всичко с голямо старание. Стаята беше чиста и подредена.

Нямаше куфарче за документи. Нито чанта за лаптоп, дебели бележници или листа, изписани на ръка. Или поне не се виждаха.

Ричър се обърна и затвори вратата след себе си. По време на дългата си, далеч не бляскава кариера беше претърсил общо стотина мотелски стаи. Беше добър в това. Беше намирал всякакви неща на всякакви места.

— Какво е работил Кийвър, преди да постъпи във ФБР? — попита той.

— Полицейски инспектор, с диплома по право от вечерно училище — отговори Чан.

Което означаваше, че той също беше претърсвал мотелски стаи. От което на свой ред следваше, че не би използвал очевидно скривалище. Знаеше как се прави. Не че стаята предлагаше много възможности. В архитектурно отношение не беше никак сложна.

— Няма на какво да се надяваме — обади се Чан. — Онзи долу е имал възможност да влезе тук поне десетина пъти. Или да пусне някой друг. Налага се да приемем, че тази стая е била претърсена много отдавна.

Ричър кимна.

— Да, но как? Това е въпросът. Защото можем да бъдем сигурни в едно. До един момент Кийвър е бил в тази стая, после е излязъл. И го е направил по един от три възможни начина. Първият е да е излязъл, за да свърши някаква невинна работа, която изведнъж е тръгнала на зле. Вторият е някакви неизвестни лица да са го измъкнали насила от тук. А третият е той да е седял на леглото и да е разсъждавал за случая и изведнъж да е направил някаква връзка — нещо, което да го накара да си помисли: „О, мамка му“, и да изтича навън, за да се обади в полицията от телефона в смесения магазин, без да отлага нито минута. С тази разлика, че не е успял да стигне до него.

— Не е успял да стигне до него? Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че Кийвър е изчезнал. Ако ми кажеш къде и защо, ще спра да развивам всички други теории.

— Нито един от трите начина за излизане от стаята, за които говориш, не води до вероятност да намерим нещо в нея. Нещо, което всички други са пропуснали.

— Не, при третия начин има такава вероятност. Малка е, но съществува. Представи си как е станало. „О, мамка му.“ Оставаш като зашеметен. И от тази секунда нататък вече се намираш в смъртна опасност. Опасността е толкова сериозна, че трябва веднага да се втурнеш към телефона. Но по пътя ще излезеш на открито. Не можеш да се обадиш от мобилния зад заключената врата. Трябва да излезеш навън и да изминеш известно разстояние. Което вече е свързано с риск. Затова може би ще се изкушиш да оставиш някакъв знак след себе си. Ще надраскаш бележка и ще я скриеш. И едва след това ще излезеш навън, за да се обадиш по телефона.

— Но няма да успееш да стигнеш до него.

— Така излиза от математическа гледна точка. Понякога.

— Тази бележка е скрита толкова добре, че никой не я е открил. И все пак не толкова добре, така че да я открием ние. Ако изобщо съществува. Ако говорим за третата от общо три възможности. Ако обяснението не е нещо съвсем различно.

— Говорим за поредица — каза Ричър. — Няма как да е друго, нали така? Говорим за два последователни момента, в които си е казал: „О, мамка му“. Първо за нещо по-малко, може би предишния ден, и тогава ти се е обадил за подкрепление; а след това и за голямото нещо, след което е излязъл, за да се обади в полицията.

— Но първо е оставил бележка.

— Мисля, че си заслужава да проверим.

Когато претърсваше стая, Ричър започваше от самата стая, а не от съдържанието. Хората, които искаха да скрият нещо — и съответно хората, които искаха да го открият, — в общия случай не обръщаха достатъчно внимание на физическата конструкция на помещението, а тя често предлагаше богати възможности. Особено за един лист хартия. Кутията на климатика под прозореца можеше да бъде отворена и в девет от десет случая в нея имаше пластмасов джоб, направен специално за съхраняване на документи — най-често ръководство за експлоатация или гаранционна карта, в които някой изобретателен човек можеше да укрие десетки страници.

А понякога имаше климатична инсталация за цялата сграда и в такъв случай имаше отвор с решетка — която лесно можеше да се свали. Плъзгащите врати, които се прибираха в стената, бяха добро скривалище за документи. На таваните имаше панели, които можеха да се свалят за поддръжка. Сгъваемите врати на гардеробите винаги оставаха невидими от вътрешната си страна. И така нататък.

Едва след това идваше ред на мебелите. В този случай мебелировката се състоеше от легло, две нощни масички, тапициран стол, обикновен стол до бюрото, самото бюро и едно малко шкафче с чекмеджета.

Двамата огледаха всичко, но не откриха нищо.

Най-сетне Чан каза:

— Е, поне си струваше да опитаме. Донякъде се радвам, че не открихме нищо. Така ситуацията не изглежда толкова окончателно решена. Предпочитам да си мисля, че той е добре.

— Аз предпочитам да си мисля, че той е в Лас Вегас с някое деветнайсетгодишно момиче — каза Ричър. — Но докато не ни изпрати картичка от там, се налага да приемем, че не е така. И да не се отпускаме.

— Той е работил като полицай и специален агент на ФБР. Колко е пътят от тук до смесения магазин? Какво толкова е можело да му се случи по пътя?

— Разстоянието е около шейсет метра. И пътят минава покрай закусвалнята. Може да са му се случили всякакви неща.

Чан не отговори. Ричър имаше чувството, че ръцете му са мръсни. От местене на мебели и докосване на повърхности, които не се почистваха редовно. Той влезе в банята и бутна крана нагоре, за да си измие ръцете. Сапунът беше чисто нов, все още в опаковката от бледосиня хартия, нагъната и залепена със златен етикет. Ричър беше виждал и по-лоши мотели. Той свали хартиената обвивка и я смачка на топка. Кошчето за боклук беше под шкафчето на мивката. Шкафчето беше широко. За да улучи кошчето за боклук, трябваше да изпълни доста сложно хвърляне под ръба на шкафчето. При това с лявата ръка. Ричър го направи. После си изми ръцете — новият сапун отначало беше прекалено твърд, но след това свърши работа. Той подсуши ръцете си с чиста хавлия, но след това съвестта го надви и той се наведе, за да провери дали смачканата опаковка наистина е попаднала в целта.

Не беше.

Кошчето за боклук беше кръгло, с формата на нисък цилиндър, но беше прибрано в левия ъгъл под шкафчето на мивката, така че зад него оставаше малко място. Място, на което обикновено не се обръщаше внимание — особено от камериерките, които чистеха банята. Не и за бакшиши от два долара. Беше място, което естествено се превръща в гробище за неточно хвърлени отпадъци.

Бяха общо три.

Първият беше хартиената топка, която беше хвърлил самият той. Ричър я разпозна по това, че беше влажна. Имаше и още една, по-стара версия на същото нещо. Тя отдавна беше изсъхнала. Беше от някой предишен сапун.

А третото нещо беше листче износена хартия, което беше прекарало дълго време в нечий джоб.

12

Листчето беше твърдо, бяло, квадратно, със страна около десет сантиметра и лепкаво ръбче. Беше от бележник или кубче с лепящи листчета. Ричър беше виждал такива. Беше сгънато на четири и беше прекарало поне един месец в нечий джоб. Ръбовете на сгъвките бяха износени, ъгълчетата се бяха смачкали, а повърхността на хартията беше изтъркана. Ричър предположи, че някой го е хвърлил по посока на кошчето — може би с два пръста, като карта за игра, — но полетът му го беше отнесъл твърде надалече и то се беше приземило на пода в ничията земя отзад.

Той го разгъна и го приглади. Външната страна на листчето, ако можеше да се нарече така, беше празна. Виждаха се само мръсотия и бледи сини следи от боядисан плат, най-вероятно деним. Ричър предположи, че някой го беше носил в задния джоб на джинсите си.

Той го обърна.

От вътрешната страна на листчето, ако можеше да се нарече така, беше написано нещо. С химикалка, набързо. По-скоро беше надраскано. Имаше телефонен номер и думите „200 смъртни случая“.

— Това почеркът на Кийвър ли е? — попита Ричър.

— Не знам — отвърна Чан. — Никога не съм виждала почерка на Кийвър. А и това листче не е много добър образец. Така че не можем да бъдем сигурни. Мисли като адвокат на защитата. Това листче не може да бъде прието за неоспоримо веществено доказателство. Може да го е оставил всеки друг. По всяко време.

— Естествено — каза Ричър. — Но да предположим, че е останало от Кийвър. Какво би могло да представлява?

— Да представлява? Бележка, вероятно записана по време на разговор по телефона. Проведен в неговия офис. Или поне в стаята му за гости. Може да е първоначален контакт, а може и да е последващо обаждане. Става дума за нещо сериозно, свързано с двеста смъртни случая, и има телефонен номер. Може да е на клиента или на независим източник, който да потвърди информацията. Или на източник, от когото може да се получи допълнителна информация.

— Защо го е изхвърлил?

— Защото по-късно си е записал всичко по-подробно и това листче вече не му е трябвало. Може би е застанал пред огледалото, за да се огледа, както правят хората. Може да е изхвърлил старите си салфетки и да си е взел нови и тогава да е решил да провери и останалите си джобове. Или отдавна да не е носил този панталон.

Телефонният номер започваше с код 323.

— Това е Лос Анджелис, нали? — каза Ричър.

Чан кимна и отговори:

— Да, но може да е както на мобилен, така и на стационарен телефон.

— Двеста смъртни случая. Това определено може да се смята за сериозна заплаха.

— Ако листчето изобщо е на Кийвър. И ако е свързано с настоящия случай. Но то може да е на всеки друг за всяко друго нещо.

— Кой друг би минал през тази стая, докато в главата му се върти нещо свързано с двеста смъртни случая?

— А кой казва, че е така? Дори да е на Кийвър, може да е свързано с някой стар клиент. Или с друг актуален случай. Или е останало от някой адвокат, който работи с жертви на трудови злополуки и се опитва да спечели от застраховките. А и как изобщо е възможно на това място да има двеста смъртни случая? Това са двайсет процента от населението на градчето. Щеше да направи впечатление. Нямаше да има нужда от частен детектив.

— Да позвъним на този номер — каза Ричър. — Да видим кой ще вдигне.

Ричър заключи стаята и двамата слязоха по металното стълбище. Едноокият мъж излезе от рецепцията и бързо закрачи към тях, като размахваше притеснено ръце.

Когато ги доближи, той заяви рязко:

— Много се извинявам, но вие не сте регистриран в стая двеста и петнайсет.

— Тогава си оправи регистъра — отговори Ричър. — Стаята е предплатена от нашия колега и аз ще я използвам вместо него, докато се върне.

— Това е забранено.

— Не знам какво означава тази дума.

— Откъде взе ключ за стаята?

— Намерих го под един храст. Явно имам късмет.

— Не е разрешено.

— Тогава се обади в полицията — каза Ричър.

Мъжът не отговори. Изсумтя, завъртя се и тръгна обратно към рецепцията, без да каже нищо повече.

— Ами ако наистина се обади в полицията? — каза Чан.

— Няма — отговори Ричър. — Ако се канеше да го направи, щеше да ни заплаши, а той не каза нищо. А и полицията сигурно е на сто километра от тук. Или дори на двеста. Няма да дойдат само заради една стая, която вече е предплатена. Ако тези хора имат какво да крият, в никакъв случай няма да се обадят на ченгетата.

— Тогава какво ще направи?

— Не се съмнявам, че ще разберем.

Двамата излязоха на широката улица и минаха покрай закусвалнята на път за смесения магазин. Слънцето беше високо в небето и градчето беше притихнало. Не се случваше нищо особено и не се виждаха много хора. На петдесет метра пред тях очукан пикап зави в една пресечка. Рошаво хлапе подхвърляше топка за тенис срещу стената и я удряше с пръчка, когато отскочеше обратно към него. Все едно се упражняваше да играе бейзбол. Беше доста сръчно. Може би трябваше да публикуват неговата снимка в някое спортно списание. Един камион на куриерската компания „ФедЕкс“ прекоси релсите по стария маршрут на заселниците и влезе в градчето.

Смесеният магазин се помещаваше в стара постройка с равен покрив, фасада към улицата и украсени фронтони, боядисани в тъмночервено. На фасадата имаше и табела с изрисувани златни букви: „Смесен магазин Мадърс Рест“. Магазинът имаше само един вход и един-единствен прозорец, който беше малък и явно се използваше за осветление на вътрешността, а не за витрина за излагане на стоките. Стъклото на прозореца беше облепено с рекламни винетки, но Ричър не знаеше нито едно от имената върху тях. Предположи, че са търговски марки на производители на стоки, които бяха от първа необходимост за земеделието, но бяха непознати за всички останали купувачи.

Зад вратата имаше малко антре с телефон, монтиран на стената. Телефонът нямаше навес, който да изолира външните шумове. На стената беше единствено самият апарат, който беше изработен изцяло от метал — дори кабелът на телефона беше обвит в метална пружина. Чан пусна няколко монети в процепа и набра номера. Заслуша се, после върна слушалката на мястото ѝ, без да каже нищо.

— Включи се гласова поща — каза тя. — Стандартното съобщение от телефонната компания. Не беше записано от абоната. Не казаха име. Само номера, с който съм се свързала. Звучеше като мобилен телефон.

— Трябваше да оставиш съобщение — каза Ричър.

— Нямаше смисъл. Тук няма покритие, така че не могат да ми върнат обаждането.

— Опитай се пак да се свържеш с Кийвър. За всеки случай.

— Не искам. Не искам да чуя как няма да ми вдигне.

— Той или е добре, или не е. Няма значение дали ще му се обадиш.

Тя извади мобилния си телефон, за да провери номера, но след това го набра на по-старото устройство. Както и преди, Чан се заслуша за малко и прекъсна връзката, без да каже нищо. След това опита с друг номер. Резултатът беше същият.

Тя поклати глава.

— Не вдига.

— Ще трябва да отидем до Оклахома Сити — заяви Ричър.

13

С влака щяха да пътуват по-бързо, но той тръгваше чак след осем часа, така че двамата потеглиха с колата под наем, която беше взела Чан. Беше компактен зелен джип форд. Отвътре изглеждаше безличен и без отличителни белези, носеше се силна миризма на шампоан за тапицерия. След минута вече караха извън града по стария маршрут на заселниците, а след това завиха на юг, на запад и отново на юг през необятната шахматна дъска на безкрайните златни поля, докато не излязоха на едно провинциално шосе, което водеше към магистралата на триста и двайсет километра от там.

Шофираше Чан, по тениска. Ричър беше дръпнал седалката си по-назад, за да се облегне удобно, и я наблюдаваше. Чан караше с една ръка ниско на волана, а другата беше отпуснала в скута си. Очите ѝ не спираха да се движат — напред към пътя, към огледалата за обратно виждане и отново напред към пътя. Понякога се усмихваше за кратко, а после се намръщваше сякаш в отговор на мислите в главата си. Беше привела рамене малко напред, така че беше леко прегърбена. Ричър го разтълкува като желание да изглежда по-дребна, отколкото беше в действителност. Самият той не одобряваше това желание. На него му изглеждаше точния размер. Имаше дълги крайници и изглеждаше солидна, но не и на неподходящите места.

„Смятам се за приятен човек, но съм сигурна, че не аз съм причината.“

Той не каза нищо. Тя отново погледна в огледалото.

— Зад нас кара един пикап.

— На какво разстояние? — попита той.

— Около сто метра.

— Откога е там?

— От километър и половина.

— Шосето е за всички — сви рамене Ричър.

— Отначало ни настигна много бързо, но сега се държи на разстояние. Все едно ни търсеше и вече ни е намерил.

— Само една кола ли е?

— Не виждам друга.

— Не е кой знае каква сила.

— Мисля, че са двама мъже. Шофьорът и един пътник до него.

Ричър не искаше да се обръща, за да погледне. Не искаше някой да зърне бледото петно на нечие разтревожено лице през задното стъкло на колата. Затова се приведе малко и се отмести встрани, за да види отражението на колата в страничното огледало на Чан. Пикапът се движеше на около сто метра зад тях. Заприлича му на форд. Беше голяма и сериозна машина, която ги следваше, без да се крие. Беше тъмночервена, като смесения магазин. В нея седяха двама мъже — един до друг, но на голямо разстояние заради екстравагантната ширина на автомобила.

Ричър отново се изправи и погледна напред. Отдясно се виждаше само пшеница, отляво също, а шосето беше изпънато като конец чак до далечния хоризонт. От двете страни имаше банкети с чакъл, за да се оттича водата, но нямаше канавки. Нито място за обръщане. Полята изглеждаха безкрайни. Почти буквално. Може би нивите с пшеница продължаваха чак до изхода на магистралата. На триста и двайсет километра от тук. Изглеждаше му напълно възможно.

Наоколо не се виждаше друга кола.

— Тренирала ли си за това в школата на ФБР в Куонтико? — попита той.

— Донякъде — отговори тя. — Но беше много отдавна. И обучението беше в друга обстановка. Предимно в градски условия. Със светофари, кръстовища и еднопосочни улици. Тук не разполагаме с много възможности. Ти преминавал ли си такова обучение?

— Не, никога не ме е бивало в шофирането.

— Да ги оставим ли да направят първия ход?

— Първо трябва да разберем какво са им наредили да направят. Ако само ни наблюдават, можем да ги закараме чак до Оклахома Сити и да ги изгубим, след като влезем в града. Единствените битки, които наистина печелиш, са онези, в които не участваш.

— А ако са им наредили нещо друго?

— Тогава ще го направят така, както става по филмите. Ще ни ударят в движение.

— За да ни сплашат? Или нещо по-лошо?

— Би било много сериозен ход от тяхна страна.

— Ще го направят така, че да прилича на случаен инцидент. Някаква туристка е заспала на волана на това дълго право шосе и е катастрофирала. Сигурна съм, че непрекъснато стават такива неща.

Ричър не отговори.

— Не можем да им избягаме — каза Чан. — Не и с тази кола.

— Тогава да ги оставим да ни настигнат, да влезем в насрещната лента и да ударим спирачките. Така ще ни изпреварят.

— Кога да го направим?

— Не ме питай — отговори Ричър. — Аз се провалих на курса по тактическо шофиране. Не изкарах и един ден. Накараха ме да завърша друг курс вместо него. Предполагам, че трябва да го направиш, когато започнат да ти изглеждат големи в огледалото за обратно виждане.

Чан продължи да шофира. Вече държеше волана с две ръце. Мина една минута. После две.

— Искам да видя как карат — обади се тя. — Трябва да ги принудим да направят първата крачка.

— Сигурна ли си?

— Те са домакините в този мач. Трябва да ги изненадаме.

— Добре. Ускори малко.

Тя натисна газта, а Ричър се обърна и погледна през задното стъкло. Бледо петно, разтревожено лице.

— По-бързо — каза той.

Малкият зелен форд подскочи и се откъсна на почти двеста метра напред, но след това пикапът реагира. Решетката му се надигна над шосето и се втурна към тях.

— Кажи ми колко им остава в реално време — нареди Чан. — Не мога да преценя, като ги гледам в огледалата.

— Сега са на осемдесет метра зад нас — отговори Ричър. — Значи имаме осем секунди.

— По-малко, защото ще намаля. Колата може да се преобърне от тази маневра.

— Шейсет метра.

— Добре, пред нас няма никой.

— Зад нас също. На шосето сме само ние и те. Четирийсет метра.

— Продължавам да намалявам скоростта. Не можем да го направим с повече от сто километра в час.

— Двайсет метра.

— Ще го направя, когато се доближат на десет.

— Добре, сега! Направи го сега.

И тя го направи. Зави рязко наляво, скочи на спирачките и пикапът профуча на няколко сантиметра от задния десен ъгъл на тяхната кола, но не ги закачи, а продължи напред с голяма скорост, така че измина голямо разстояние, преди на свой ред да спре. Междувременно малкият зелен форд продължи да се клати и да се разтърсва още известно време, но най-сетне спря, след което се върна обратно в правилната лента на сто метра зад пикапа. В рамките на няколко шумни секунди двете коли бяха разменили местата си.

— Добре, сега очевидно следва въпросът какво да правим — обади се Чан. — Ако завием обратно, и те ще завият обратно. И ще продължат да ни преследват.

— Карай право към тях — каза Ричър.

— И какво, да ги блъснем?

— Това винаги е възможен вариант.

Но пикапът се раздвижи пръв. Колата направи обратен завой на шосето и потегли обратно към тях, но много бавно, почти с пълзене, все едно караше на първа. Ричър го разтълкува като послание. Като бяло знаме.

— Искат да говорят с нас — каза той. — Искат да го направят лице в лице.

Пикапът спря на десет метра от тях и двете врати се отвориха едновременно. От колата слязоха двама мъже. Бяха едри екземпляри — и двамата бяха високи около метър и осемдесет и тежаха около сто килограма, и двамата бяха към средата на трийсетте, и двамата носеха огледални тъмни очила и тънки памучни якета върху тениските си. Изглеждаха предпазливи, но самоуверени. Приличаха на хора, които знаят какво правят. Приличаха на представители на домакините.

— Сигурно са въоръжени — каза Чан. — Иначе нямаше да го направят по този начин.

— Възможно е — каза Ричър.

Двамата мъже заеха позиция по средата на ничията земя между двете коли. Единият застана отляво на осовата линия, а другият — отдясно. Стояха спокойно и чакаха с отпуснати ръце.

— Прегази ги — каза Ричър.

— Не мога да направя такова нещо.

— Добре, тогава ще отида да видя какво искат. Ако възникне проблем, продължавай без мен към Оклахома Сити. Пожелавам ти успех.

— Не, недей да слизаш от колата. Опасно е.

— За мен или за тях? Това са просто две момчета от провинцията.

— Налага се да приемем, че са въоръжени.

— Временно.

— Ти си луд — каза тя.

— Може би — отговори Ричър. — Но не забравяй, че Чичо Сам ме е направил такъв. Шофирането беше единственият курс, който не съм издържал.

Той отвори вратата на колата и излезе навън.

14

Малкият зелен форд беше с обикновени врати с панти в предната част, като повечето автомобили, и те бяха направени така, че да блокират на около две трети от разстоянието до пълното отваряне, така че Ричър трябваше да отстъпи малко назад, за да излезе от колата, което се отрази добре на ъгловата му позиция. По този начин предната част на автомобила с двигателя под капака оставаше между него и двамата мъже. Ако веднага извадеха оръжията си и започнеха да стрелят, той можеше да се просне на земята, зад импровизиран щит, устойчив на куршуми. Ако изобщо имаха пистолети. Което не беше доказано. А дори да имаха, той не можеше да си представи защо биха започнали да стрелят от самото начало. Самото начало и без това вече беше минало. Можеха да стрелят още през предното стъкло. Всъщност това беше самото начало. Освен ако не искаха да запазят колата за по-убедителна инсценировка на катастрофа. Ако туристката просто беше заспала на волана, как щяха да обяснят дупките от куршуми по стъклото? От друга страна, как щяха да обяснят дупките от куршуми по мъртвия пътник? И как щяха да върнат тялото му обратно в колата? Нямаше да им е лесно. Трупът му щеше да бъде доста тежък.

Ричър предположи, че двамата няма да стрелят. Ако изобщо имаха пистолети.

— Имате трийсет секунди, момчета — обясни той. — Кажете какво искате.

Мъжът от дясната страна скръсти ръце високо на гърдите си като охранител на вратата на нощен клуб. Ричър предположи, че това беше демонстрация на подкрепа за другия, който явно щеше да влезе в ролята на говорител на двамата.

Другият мъж каза:

— Става въпрос за мотела.

Ръцете му все още бяха отпуснати от двете страни на тялото.

— Какво за него? — попита Ричър.

— Управителят на мотела ни е чичо. Човекът е инвалид, беден и стар, а ти му създаваш неприятности. Нарушаваш всякакви закони.

Ръцете му все още бяха отпуснати от двете страни на тялото. Ричър излезе зад вратата и застана до десния фар на форда. Усещаше топлината, която се излъчваше от двигателя.

— Какви закони нарушавам? — попита той.

— Влязъл си в стаята на друг клиент.

— Който в момента не я използва.

— Няма значение.

Ръцете му все още бяха отпуснати до тялото. Ричър направи една крачка и още една, докато не се изравни с левия фар на форда, но много по-напред, по диагонала. Така беше на три метра от двамата мъже, на върха на един тесен триъгълник в ничията земя; на другия му връх беше мъжът със скръстените ръце, а на третия — говорителят.

Мъжът от лявата страна каза:

— Така че дойдохме да вземем ключа от стаята.

Ричър направи още една крачка. Вече беше на два метра от тях. Тримата стояха скупчени в малка сплотена групичка. Наоколо не се виждаха други коли. Пшеницата бавно се люлееше на вълни като необятно златисто море.

— Ще върна ключа от стаята, когато я освободя — каза Ричър.

Мъжът от лявата страна обяви:

— Ти вече си я освободил. От този момент. И ако се върнеш в мотела, няма да получиш друга стая. Собственикът си запазва правото да отказва прием на гостите.

Ричър не отговори. Мъжът от лявата страна продължи:

— И в Мадърс Рест няма друго място, където да се настаниш. Мотелът на чичо ми е единственият в града. Схващаш ли посланието?

— Защо се казва Мадърс Рест? — попита Ричър.

— Не знам.

— От кого идва това послание? Само от чичо ти или от другото нещо?

— Какво друго нещо?

— Онова, за което чух.

— Няма друго нещо.

— Добре че ми каза — отговори Ричър. — Предай на чичо си, че не съм нарушил никакви закони. Кажи му, че стаята е платена. Кажи му, че ще се видим по-късно.

Мъжът от дясната страна отпусна ръце до тялото си. Мъжът от лявата страна каза:

— Проблем ли ще правиш?

— Аз вече съм го направил — отговори Ричър. — Въпросът е какво ще направите вие, за да го решите.

Последва кратка пауза, задушна и самотна по средата на нищото, а после двамата мъже отговориха на въпроса, като едновременно отметнаха вдясно якетата си и по този начин му показаха черните си полуавтоматични пистолети в плоски кожени кобури на коланите.

Това беше грешка и Ричър можеше да им обясни защо. Можеше да се впусне в дълга и сприхава лекция как сами бяха подписали присъдата си, като бяха дали ход на решителната схватка твърде рано в играта и бяха пропилели шанса за по-мащабна стратегия, като бяха преместили ендшпила в началото. На заплахите трябваше да се отвърне, което означаваше, че ще му се наложи да им отнеме пистолетите, защото пешките трябваше да се изваждат от играта и защото хората от Мадърс Рест трябваше да разберат със сигурност, че следващия път, когато пристигне в градчето, той ще бъде въоръжен. Искаше му се да им каже, че сами са си виновни. Искаше му се да им каже, че причината е в тях.

Но не им каза нищо. Вместо това пъхна ръка под собственото си яке, откъдето нямаше как да извади нищо друго освен въздух, но двамата мъже не знаеха това и реагираха като добре тренирани любители на стрелбище. Едновременно посегнаха към пистолетите си и заеха стабилна поза за стрелба — с краката на ширината на раменете за по-добро равновесие, — а Ричър направи крачка напред и изрита мъжа от лявата страна в слабините още преди пистолетът му да се покаже и наполовина от кобура. Това означаваше, че мъжът от дясната страна имаше достатъчно време да извади своя пистолет докрай, но без никаква полза, защото следващото събитие в живота му беше пристигането на лакътя на Ричър, който се стовари с обратен замах в дясната му скула, натроши костта и предизвика моментална загуба на съзнание.

Ричър отстъпи назад и провери какво прави първият мъж, който изглеждаше зает с грижите си — както повечето мъже, които беше ритал в слабините. Пистолетите бяха „Смит & Уесън Сигма“, .40 калибър — модерни и скъпи оръжия от полимерна сплав. И двата бяха напълно заредени. И двамата мъже носеха портфейлите си в задния джоб и те съдържаха общо стотина долара, които Ричър прибра като награда за спечелената битка. Шофьорските книжки и на двамата бяха издадени на една и съща ирландска фамилия, Мойнахан, което означаваше, че може би наистина бяха братя или братовчеди, които имаха общ чичо. Малкото име на единия беше Джон, а на другия — Стивън.

Ричър отнесе оръжията им обратно до малкия зелен форд. Прозорецът на Чан беше отворен. Той прибра единия пистолет в джоба си и подаде другия на Чан. Тя го взе малко неохотно.

— Чу ли нещо от онова, което казаха? — попита той.

— Чух всичко — отговори Чан.

— Някакви заключения?

— Може би казваха истината. Може би мотелът наистина е единственият им проблем. А може би не.

— Според мен не — каза Ричър. — Стаята вече е платена. Защо да се напрягат толкова за нея?

— Можеше да те убият.

Ричър кимна.

— Многократно — каза той. — Но това беше отдавна. Не беше днес. Не и с тези двамата.

— Ти си луд.

— Или способен.

— И сега какво?

Ричър хвърли поглед през рамо. Състоянието на мъжа от дясната страна всеки момент щеше да се промени от несвяст в мозъчно сътресение. Мъжът от лявата страна несигурно се гърчеше и се стискаше някъде между ребрата и коленете.

— Ако мръднат, ги застреляй — каза Ричър.

Той прекоси десетте метра, които го деляха от техния пикап, и се качи в него. В жабката имаше талон и застраховка на името на Стивън Мойнахан. В кабината нямаше нищо друго, което да представлява някакъв интерес. Ричър се изправи зад волана и даде на скорост. После зави към банкета и паркира пикапа с лице към градчето на чакъла, така че гумите от лявата страна да бъдат на безопасно разстояние от платното, а тези от дясната страна да влязат дълбоко в пшеницата. Накрая изгаси двигателя и извади ключа от таблото.

Ричър завлече двамата мъже един по един в сянката на предната броня и ги подпря на хромираната повърхност. Към този момент и двамата вече бяха в съзнание.

— Гледайте внимателно — каза той.

Когато го погледнаха, той вдигна ключа от колата им на дланта си и го подхвърли настрани в полето. Ключът се приземи в пшеницата на разстояние между десет и петнайсет метра от тях. Щеше да им отнеме цял час да го намерят дори в идеални условия, и то след като се съвземат напълно. А дотогава може би щеше да мине още един час.

После той се върна обратно във форда и Чан потегли. Ричър се обръщаше от време на време, за да погледне назад. Паркираният пикап продължи да се вижда още дълго време, като постепенно се стопяваше до мътна точка в далечината, а после се изгуби съвсем зад северния хоризонт.

Трябваха им още почти три часа, за да излязат на магистралата, а след това табелите ги уведомиха, че до Оклахома Сити им остават още два. По пътя не се случи нищо особено, докато не се доближиха на около деветдесет минути от града, когато от телефона в джоба на Чан започнаха да се разнасят всякакви мелодични звуци и сигнали. Пристигаха съобщения на гласовата поща, текстови съобщения и електронна поща — всички бяха търпеливо запазени в мрежата и се получаваха сега, в първия възможен момент.

Бяха се върнали в зоната на покритие.

15

Чан продължи да кара с едната ръка и да работи с телефона си с другата, докато Ричър не каза:

— По-добре да спрем. Преди туристката наистина да е катастрофирала. Да пием по едно кафе.

— Не разбирам как пиеш толкова много кафе — каза Чан.

— Гравитация — отговори Ричър. — Когато наклониш чашата, кафето започва да се излива навън. Нямаш друг избор, освен да го изпиеш.

— Сърцето ти сигурно през цялото време бие като чук.

— По-добре така, отколкото да не бие изобщо.

След два километра видяха табела и излязоха от магистралата на един паркинг, на който се предлагаха обичайните удобства — бензиностанция, тоалетни и старомодна каменна постройка с фасада, донякъде обезобразена от ярките неонови светлини на кафене и закусвалня от модерна търговска верига. След като паркираха, двамата излязоха от колата и се протегнаха. Беше късен следобед и все още беше топло. Двамата минаха през тоалетните и се срещнаха в кафенето. Ричър си поръча обичайното голямо горещо черно кафе, а Чан си взе айскафе с мляко. Намериха си място в ъгъла и Чан остави телефона си на масичката. Устройството беше тънко, със сензорен дисплей и размерите на книга джобен формат. Тя се зае за работа — отначало в менюто за обажданията, после в текстовите съобщения и накрая в електронната поща.

— Няма нищо от Кийвър — съобщи накрая тя.

— Пробвай да му се обадиш пак.

— И двамата знаем, че няма да вдигне.

— Ставали са и по-странни неща. Веднъж бях вдигнал по тревога три различни полицейски управления и Националната гвардия, за да издирваме един човек, а той изведнъж се появи, добре отпочинал след екскурзия извън щата.

— И двамата знаем, че Кийвър не е на екскурзия.

— Нищо, обади му се.

Чан го направи след дълга и неохотна пауза, като първо се обади на телефонния му номер у дома, а след това — на мобилния.

Никой не вдигна и на двата.

— Пробвай пак да се обадиш на номера в Лос Анджелис — каза Ричър. — Онзи от листчето, на което пишеше за двеста смъртни случая.

Чан кимна, нетърпелива да приключи с това. После набра номера и вдигна телефона до ухото си. Но този път от другата страна вдигнаха.

— Добър ден, господине — каза тя, малко изненадана. — Бихте ли ми казали с кого разговарям?

Отговорът сигурно беше обичайният в подобни случаи — Ричър беше отговорил по същия начин, когато му беше задала този въпрос. „А кой пита?“

— Казвам се Мишел Чан — представи се тя. — Работя като частен детектив в Сиатъл. Преди това бях във ФБР. Сега работя с един колега, който се казва Кийвър. Мисля, че има вероятност той да се е свързал с вас. Намерихме телефонния ви номер в неговата мотелска стая.

Ричър нямаше представа какъв беше следващият въпрос на човека от другата страна на линията, в далечния Лос Анджелис, но съвсем скоро се досети, че се е отнасял за правилното изписване на фамилията Кийвър, защото Чан каза:

— К-и-й-в-ъ-р.

Последва дълга пауза, а след това отговор, който почти със сигурност беше отрицателен, защото Чан каза:

— Сигурен ли сте?

Разговорът продължи предимно еднопосочно, от страната на човека от Лос Анджелис, когото Ричър не чуваше, а изражението на лицето на Чан подсказваше за хиляди възможни сценарии, така че не можеше да научи нищо от него. Ричър остана с усещането, че човекът от другата страна изчерпва една тема, преди да премине към следващата. С големи подробности. Може да беше актьор. Или продуцент от киното. Контекстът не беше ясен. В крайна сметка Ричър се отказа да сглоби някакъв правдоподобен разказ от наличната информация и просто зачака.

Накрая Чан се сбогува със събеседника си, прекъсна връзката, пое си дъх, отпи глътка айскафе и съобщи:

— Казва се Уестуд. Работи като журналист във вестник „Ел Ей Таймс“. Всъщност е редактор на отдел „Научни изследвания“. Но ми каза, че отделът му не е много голям. Най-често пише дълги и подробни статии за неделната притурка. Твърди, че Кийвър никога не му е звънял. По навик записва всички входящи обаждания в момента, като използва кодирана база данни, защото според него журналистите вече нямат друг избор, освен да го правят, в случай че някой се опита да осъди вестника. Или те самите решат да осъдят вестника, за който работят. Но името на Кийвър не е записано в неговата база данни. Следователно не му е звънял.

— Този Уестуд определено не е клиентът, нали?

Чан поклати глава.

— Не, щеше да ми каже. Все пак му обясних, че работя с Кийвър.

— Когато намерихме телефонния номер, ти каза, че може да е на клиента или на независим източник, който да потвърди информацията. Или на източник, от когото да се получи допълнителна информация. И така, ако не е на клиента, остава да е едно от другите две неща. Може би Кийвър е смятал да му се обади. След като се обади на теб. Или пък това да е била твоята роля. Да поддържаш контакт с Уестуд. По някакъв въпрос.

— Налага се да приемем вероятността този номер да няма нищо общо с Кийвър. Възможно е листчето да е било в стаята още преди няколко месеца.

— По какво работи Уестуд в момента?

— Някаква дълга статия за произхода на пшеницата. Как са кръстосали древните прародители, за да се стигне до съвременната пшеница. Звучи ми като поръчков материал. Все едно някой иска да каже, че пшеницата и без това вече е генномодифицирана, така че няма проблем да продължим да я изменяме.

— Важно ли е това? Имам предвид, че видяхме доста пшеница по пътя насам.

— Предостатъчно за цял живот. Но аз съм на страната на адвокатите на защитата. Възможно е това листче да е било в стаята от цяла година насам. Или от две години. Може да го е оставил всеки един от последните петдесет гости на мотела, които са били настанени в нея. Или от последните сто.

— Как мислиш, доколко е известен телефонният номер на Уестуд? — попита Ричър.

— Зависи кога го е сменил за последен път. Ако е по-стар, със сигурност е известен. В последно време е така. Особено за журналистите. Ако го потърсиш както трябва, все ще го намериш някъде в интернет. Нашият опит сочи, че повечето журналисти предпочитат това положение. Така им е по-лесно да си създадат мрежа от източници.

Ричър изпи кафето си, без да каже нищо.

— Какво мислиш? — попита го Чан.

— Мисля, че адвокатите на защитата ще спечелят делото. Но един-двама от съдебните заседатели няма да могат да спят спокойно. Защото има и друга версия, която ще им се стори също толкова убедителна, докато лежат с отворени очи в четири сутринта. Версията започва с твоето първо впечатление — за някакъв потаен тип, който плаща в брой или с чекове, написани на ръка, поел на някаква налудничава мисия, защото според него пшеницата ще убие двеста души. Или нещо подобно. И за да го докаже, говори с някакъв журналист, който също знае истината. А най-важното е този телефонен номер. Този номер ни доказва нещо за нашия човек. Той го е изровил от интернет. Защо? За мен това листче е свързващото звено в цялата история. Историята на някакъв странен маниак и неговата теория за заплахата, която не изглежда реална, но после изведнъж става точно такава.

— Най-добре да продължим — каза Чан.

16

Малкият зелен форд имаше вградена навигация, която откри къщата на Кийвър без никакви затруднения — беше в западнал жилищен комплекс в предградията на север от Оклахома Сити. Къщата беше на един етаж и се намираше на улица без изход. На двора имаше младо дърво, което изглеждаше почти изсъхнало. От дясната страна имаше алея за коли и гараж за един автомобил. Покривът на къщата беше от кафяви асфалтови плочи, а облицовката — от жълт винил. Сградата не беше архитектурен шедьовър, но на светлината от залязващото слънце изглеждаше посвоему приятна. Приличаше на нечий дом. Ричър лесно си представи едрия мъж, който влизаше в нея, изритваше обувките си настрани и се отпускаше в стария си фотьойл, а след това може би си пускаше мача по телевизията.

Чан паркира на алеята. Двамата слязоха и се приближиха до входа. Имаше звънец и медно чукче — опитаха и с двете, но никой не отговори. Вратата беше заключена. Бравата не помръдваше. През прозорците се виждаха тъмни стаи.

— Има ли семейство? — попита Ричър.

— Разведен е — отговори Чан. — Като много други.

— И не е от хората, които оставят резервен ключ под саксията.

— Освен това не се съмнявам, че има аларма.

— Изминахме дълъг път, за да дойдем до тук.

— Така е — каза Чан. — Да погледнем от задната страна. В това време може би е оставил някой прозорец отворен. Или поне открехнат.

На улицата беше тихо. Имаше само седем подобни къщи — по три от всяка страна и още една в дъното на улицата. Не минаваха нито коли, нито пешеходци. Никой не ги наблюдаваше и не проявяваше интерес към тях. Кварталът не беше от онези, в които съседите се организират доброволно, за да пазят реда. Изглеждаше като някакво временно местожителство, но на забавен каданс — сякаш и в седемте къщи живееха разведени мъже, на които ще им трябват още година-две, преди да си стъпят на краката.

Оградата на задния двор на Кийвър беше скована от дъски на височината на човешки ръст, посивели от времето. Имаше малка добре поддържана морава и веранда с плетен тръстиков стол. Задната стена беше облицована със същия жълт материал. Имаше четири прозореца и врата. Всички бяха затворени. Вратата беше солидна в долната си част и с девет малки прозорчета в горната. Приличаше на врата на фермерска къща. Зад нея имаше малко преддверие, което водеше към кухнята.

Наоколо беше равно, постройките бяха ниски, а оградата беше висока. Нямаше кой да ги види.

— Опитвам се да пресметна за колко време ще пристигне полицията в такъв квартал. Имам предвид, след като се включи алармата.

— Между двайсет минути и никога, предполагам — отговори Ричър.

— Значи можем да си дадем десет минути. Нали? Влизаме и излизаме, бързо и съсредоточено. Имам предвид, че това дори няма да е престъпление. Двамата с него работим заедно. Той няма да повдигне обвинения срещу мен. Особено при такива обстоятелства.

— Не знаем какво търсим — отбеляза Ричър.

— Хвърчащи листа, бележници, тефтери, записки — каквото и да е, на което може да е оставил бележка. Да съберем всичко, така че да можем да го разгледаме, след като си тръгнем.

— Добре — съгласи се Ричър. — Ще трябва да разбием някой прозорец.

— Кой?

— Този на вратата ми харесва. Малкото прозорче най-близо до бравата. Така ще можем просто да влезем.

— Давай — каза Чан.

Прозорчето беше в долния ляв ъгъл на квадрата, в който стъклата бяха подредени три по три — беше малко ниско за лакътя на Ричър, но не и невъзможно, ако приклекнеше и нанесеше прав удар с него. След това щеше да му се наложи да избие останалите парчета, да промуши ръката си навътре до рамото, да я свие в лакътя и да я протегне към бравата от вътрешната страна. Той хвана бравата и я завъртя, за да изпробва тежестта на механизма и да пресметне колко здраво ще трябва да я стисне.

Вратата беше отключена.

Отвори се плавно навътре над изтривалката в преддверието. На касата имаше контакт за алармата. Миниатюрно бяло топче и жица, боядисана в същия цвят като касата. Ричър се ослуша за предупредителен сигнал. Обикновено се чуваше писукане в продължение на трийсет секунди, през които собственикът на дома да стигне до конзолата и да набере кода за изключване.

Сега не се чуваше нищо.

Нито звук.

— Нещо не е наред — каза Чан.

Ричър пъхна ръка в джоба си и стисна своя „Смит & Уесън“. Беше с автоматично зареждане и нямаше ръчен предпазител. Значи беше готов за стрелба. Трябваше само да го насочи и да натисне спусъка. Той прекоси преддверието и влезе в кухнята. Беше празна. Всичко изглеждаше на мястото си. Нямаше следи от борба. Той продължи към коридора. Входната врата беше точно срещу него. Слънцето се беше спуснало още по-ниско. Къщата беше изпълнена със златиста светлина. И неподвижен въздух, и тишина.

Той усети как Чан пое наляво зад гърба му и пристъпи надясно, в коридор с четири врати — голямата спалня, банята, обзаведената стая за гости и втората стая за гости, която беше превърната в офис. Всички бяха празни, всичко изглеждаше на мястото си и нямаше никакви следи от борба.

Той посрещна Чан в коридора до входната врата. Тя поклати глава и каза:

— Все едно е излязъл за малко, за да си вземе пица. Дори не е заключил вратата.

Конзолата на алармата беше на стената. Беше монтирана наскоро. На дисплея имаше часовник и зелена светлина, която не мигаше.

Алармата не беше включена.

— Да приберем това, за което дойдохме — каза Ричър.

Той тръгна обратно към малката стая, която беше напълно обзаведена — лавици на стената, шкафове с чекмеджета под тях и бюро с един и същ фурнир от светъл явор, компютър, телефон, факс и принтер. Ричър предположи, че мебелите бяха купени заедно, като инвестиция за новата кариера.

„Имаме офиси във всички големи градове.“

Мебелировката в скандинавски стил изглеждаше комфортно. Офисът беше подреден. Не се виждаха разхвърляни неща.

И не се виждаше хартия. Нямаше нито бележници, нито тефтери, нито бележки, нито хвърчащи листа.

Ричър спря.

— Този човек е работил като полицай и федерален агент — заяви той. — Говорил е с часове по телефона. Казвали са му да изчака, преди да го свържат. Как е възможно да го е правил, ако няма химикалка и бележник в ръцете си? За да си записва, да си рисува и да убива времето. Това със сигурност е навик, който ти остава.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че това тук не изглежда както трябва.

Той се наведе към шкафовете под лавиците. Отвори ги един по един. В първия имаше резервни касети с тонер за принтера. Във втория имаше резервни касети с тонер за факса.

А в третия имаше резервни бележници.

И точно до тях имаше резервни тетрадки със спирала, все още в пакети по пет, а зад тях имаше резервни кубчета с листчета за бележки — недокоснати и твърди, по десет сантиметра във всяка посока.

— Съжалявам — каза Ричър.

— За какво?

— Историята вече не изглежда много добре. Това е човек, който използва много хартия. Толкова много, че я купува на едро. Обзалагам се, че бюрото е било заринато с хартия. Щяхме да успеем да сглобим цялата история. Но някой ни е изпреварил. Със същата задача. И хартията вече я няма.

— Кой?

— Опасявам се, че отговорът на този въпрос се крие в начина, по който е направено. Кийвър е пленник. Ето единственото възможно обяснение. Те са намерили бележки в джоба на сакото му, а след това са намерили в джоба на панталона му портфейла, от който са извадили шофьорската му книжка и така са научили адреса му, на който би трябвало да се намира останалата част от бележника. В другия джоб на панталона му са намерили ключовете от къщата, с които просто са влезли, може би дори без да се занимават с алармата, защото по-новите системи имат нещо, което размахваш пред конзолата, за да ги изключиш. Някакво устройство, което се носи на връзката с ключове. Предавател. Предполагам, че така е било по-добре за него. Защото не се е наложило да го бият, за да им каже кода за алармата.

— Това е много грубо — каза Чан.

— Не мога да го обясня по друг начин.

— И все още не отговаря на въпроса кой го е направил.

— Някой от Мадърс Рест — каза Ричър. — Последното място, на което е бил.

Двамата се заеха да претърсват къщата на Кийвър стая по стая, като търсеха нещо пропуснато. В преддверието нямаше нищо интересно. Кухнята беше обикновена и не изглеждаше често използвана. Имаше прибори от различни сервизи и консерви с храна; изглеждаха така, сякаш бяха купувани в спорадични пристъпи на ентусиазъм, който се беше изпарил, преди да бъдат отворени. Нямаше нищо скрито — освен ако не беше скрито в стените, които след това да са били замазани с някакъв специален материал, съвършена имитация на латекс отпреди двайсет години, покрит със съответния пласт прах и мръсотия.

Дневната и трапезарията изглеждаха по същия начин. Претърсването не беше особено трудна задача. Беше ясно, че Кийвър бе започнал живота си в тази къща без много лични вещи и оттогава насам не беше добавил кой знае какво. Обзаведената стая за гости изглеждаше така, сякаш бе предназначена за децата му. Когато имаше право да ги вижда. Може би през почивните дни, два пъти месечно. Зависи какво се бяха разбрали адвокатите. Но Ричър остана с усещането, че тази стая никога не е била използвана.

В голямата спалня се носеше лека миризма на спарено. Имаше легло с едно нощно шкафче. Имаше шкаф с чекмеджета и някаква модерна дървена мебел със закачалка за дрехи и подвижни лавици за часовници, монети и портфейли. Като в луксозен хотел. В банята миришеше на влага, а хавлиите не приличаха на нищо.

На нощното шкафче имаше ниска купчина списания, а върху тях лежеше книга с твърди корици. Ричър им хвърли едно око, докато минаваше покрай тях, просто от любопитство. И забеляза три неща.

Първа, най-отгоре на купчината, беше неделната притурка на „Ел Ей Таймс“. Второ, то не беше прочетено докрай. Между страниците му беше пъхнато нещо, което стърчеше половин сантиметър навън. Трето, книгата също не беше прочетена докрай. В нея също беше поставено нещо. Стари листчета от бележник, сгънати по дължина. Първите, които Ричър виждаше в тази къща.

17

На листчето в книгата с твърди корици беше написана само цифрата 4. Като число четири представлява умерен интерес и е известно най-вече с факта, че е единственото число във Вселената, думата за което се изписва на английски със същия брой букви. С изключение на това сякаш не означава нищо особено. Не и когато е извадено от контекста.

— За това съм на страната на адвокатите на защитата — каза Чан.

Ричър кимна. Но следващото листче беше по-добро. Много по-добро. Поне по отношение на функционалността. Неделната притурка на „Ел Ей Таймс“ се отвори на първата страница от дълга статия, написана от научния редактор Ашли Уестуд. Темата на статията бяха съвременните открития в лечението на мозъчни травми, които ни помагат да разберем функционирането на мозъка изобщо.

Списанието беше на по-малко от две седмици.

— Адвокатите на защитата щяха да започнат с уточняване на тиража на неделното издание на „Ел Ей Таймс“ — каза Чан.

— Колко е? — попита Ричър.

— Почти един милион според мен.

— Имаш предвид, че шансът това да не е съвпадение е едно на милион?

— Това щяха да кажат адвокатите на защитата.

— А какво щеше да каже един агент от ФБР?

— Учат ни да мислим с няколко хода напред. Така че да предвидим какво ще кажат адвокатите на защитата.

Ричър разгъна листчето. От едната страна не беше написано нищо.

Но от другата не беше така.

От другата страна на листчето бяха записани две неща. В горната част на листчето беше записан същият телефонен номер, който започваше с код 323. Телефонът на самия научен редактор Уестуд в Лос Анджелис, Щата Калифорния. А в долната част на листчето беше записано: „Мадърс Рест — Малоуни“.

— Какво щеше да каже агентът на ФБР сега? — попита Ричър.

— Сега щеше да каже на адвокатите на защитата да го духат — отговори Чан. — Кийвър смята да се обади на Уестуд, за да получи потвърждение или допълнителна информация за нещо, свързано с града, в който бяхме. Според мен това е ясно. А вече разполагаме и с име. Напълно е възможно в този град да живеят хора с ирландската фамилия Малоуни. Все пак току-що се запознахме с братята Мойнахан.

— А защо е отбелязано началото на статията?

— Защото все още не я е прочел.

— И точно затова все още не се е обадил на Уестуд. Нека да не си създаваме предварителна представа за клиента. Да го наречем просто „запален“. Такъв човек непрекъснато звъни по телефона. Разказва една и съща история на всички, които са готови да го изслушат. „Мадърс Рест, двеста смъртни случая, ако не ми вярвате, обадете се на този репортер от Лос Анджелис“, а после им дава телефонния номер, с който се е сдобил толкова трудно. И Кийвър всеки път си го записва, защото той пък е такъв човек — и точно затова вече намерихме този номер два пъти, без да полагаме усилия. Значи може би говорим за клиент, който в началото изглежда по-скоро досаден. Не се съмнявам, че имате и такива.

— От време на време.

— Но в разказа на този човек има и нещо, което кара Кийвър да се замисли. Все пак той си остава скептичен по въпроса, така че решава да направи малка проверка. Живее в Оклахома Сити, нали така? Значи сигурно ще му се наложи да отиде чак до гарата, за да си купи вестник, издаден в друг град. Но той го прави. Една неделя отива и си купува „Ел Ей Таймс“. Защото иска да провери дали този експертен свидетел наистина е такъв. Дали е сериозен автор, или е журналист, който пише само на популярни теми? Кийвър иска да прецени сам. Преди колко време са започнали да отглеждат пшеница?

— Зависи за къде говориш — каза Чан. — Но във всеки случай са хиляди години.

— Излиза, че този Уестуд вероятно си го бива. Писал е за мозъка, а сега си е избрал тема, за която трябва да се върне хиляди години назад. Следователно е интелигентен тип. Но Кийвър все още не е убеден. Защото не е прочел статията. А това подсказва, че информацията на клиента е била интересна, но не и спешна. Кийвър не се е заел веднага с нея.

— Но вече ми се струва доста спешна.

— Точно така. Трябва да разберем какво се е променило.

Кварталът не беше от онези, в които съседите се организират доброволно помежду си, за да пазят реда, но въпреки това им се струваше безсмислено да се бавят излишно. Двамата излязоха и затвориха вратата след себе си. После заобиколиха къщата и се качиха в колата.

— Трябва пак да се обадим на Уестуд — каза Ричър.

— Кийвър все още не му се е обадил — отговори Чан. — Значи няма какво да ни каже.

— Може би някой друг му се е обадил. Може да ни каже нещо за него.

— Кой друг?

— Все още не знаем.

Чан не отговори. Вместо това извади телефона си, набра номера, натисна един допълнителен бутон и остави телефона на конзолата между предните седалки.

— Включих го на високоговорител — обясни тя.

Ричър чу сигнал „свободно“. После някой вдигна от другата страна.

— Ало? — каза Уестуд.

— Казвам се Джак Ричър, господине — започна Ричър. — И в момента работя с Мишел Чан, която ви се обади преди известно време.

— Спомням си. И с нея стигнахме до извода, че другият ѝ колега не ми е звънял. Казваше се Кийвър, нали? Мислех си, че вече сме се разбрали.

— Да, така беше. Но после получихме доста ясна информация, че той се е канел да ви се обади в някакъв бъдещ момент. Може би вие сте били следващият в списъка.

Уестуд замълча от другата страна на линията, после попита:

— Къде е този човек сега?

— Изчезнал е — отговори Ричър.

— Как така? Къде се намира?

Ричър не отговори.

— Бяха глупави въпроси, нали? — продължи сам Уестуд.

— Въпросът „как“ може да се окаже съдбоносен. Въпросът „къде“ наистина беше доста глупав. Ако знаехме къде се намира, нямаше да е изчезнал.

— Не би ли трябвало да проверите на кого се е обадил вече? А не на кого е смятал да се обади. В някакъв бъдещ момент.

— Разполагаме с ограничена информация.

— Защо е ограничена?

— Защото се налага да работим отзад напред, господин Уестуд. Смятаме, че той се е канел да ви се обади, за да получи експертно мнение или информация по някакъв въпрос. И искаме да разберем какъв е този въпрос, по който бихте могъл да му бъдете полезен.

— Аз съм журналист. Не съм експерт по нито един въпрос.

— Но сте информиран.

— Всеки, който прочете статиите ми, става също толкова информиран, колкото съм аз.

— Според мен повечето читатели си представят, че не използвате в статиите си цялата информация, с която разполагате. Хората приемат, че знаете повече, отколкото излиза във вестника. Може би има неща, които нямате право да отпечатате по юридически причини. И други подобни. Освен това приемат, че по принцип си падате по подобни теми. И се впечатляват от длъжността ви.

— Възможно е — съгласи се Уестуд. — Но все пак става дума за разговор, който така и не се е провел.

— Не, сега става дума за клиента на Кийвър. Вече си представяме някой запален човек, който има много свободно време. Разполагаме с доказателства, че многократно се е обаждал на Кийвър. Оставаме с впечатлението, че е такъв тип човек. И очевидно има някаква тема, по която е запален. Аз вече казах как мога да се обзаложа, че е звънял на всички от Белия дом надолу. На стотици различни хора. Включително и на вас. Защо да не ви се обади? Вие сте научният редактор на голям вестник. Може би сте написали някаква статия, която има връзка с неговата тема. Може би е потърсил вашия телефонен номер в интернет не с идеята да го даде на Кийвър, не и в началото, а за да ви се обади. Според мен този човек има някакъв странен проблем, свързан с науката, и е убеден, че вие можете да го разберете. Затова си мисля, че може би ви се е обадил. Мисля си, че може би сте разговаряли.

От другата страна на линията последва кратка пауза. После Уестуд заговори отново и гласът му беше малко приглушен, все едно се стараеше да не се разсмее.

— Вижте, аз работя за „Ел Ей Таймс“ — каза той. — В Лос Анджелис. Който се намира в щата Калифорния. И телефонният ми номер може да бъде открит в интернет. Което е много хубаво, но също така означава, че през цялото време ми се обаждат разни странни типове. По цял ден и по цяла нощ. Чувал съм за всички откачени научни проблеми, за които можете да се сетите. Хората ми се обаждат за извънземни, летящи чинии, раждания и самоубийства, радиация и контрол на съзнанието — и това е само през последния месец.

— Записват ли се тези обаждания в базата данни?

— Тези обаждания представляват по-голямата част от базата данни. Всеки репортер ще ви го каже.

— Можете ли да търсите в нея по зададена тема?

— Не сме толкова съвестни в записването на подробностите. Тези типове никога не млъкват. Затова най-често използваме категории. Този тип откачалка или онзи тип откачалка. Рано или късно блокирам номерата, от които ми се обаждат. В момента, в който започнат да прекаляват. Все пак и аз трябва да спя от време на време.

— Потърсете Мадърс Рест.

— Какво е това?

— Име на град. Две отделни думи. „Майчин отдих“ — все едно майка ви е седнала да си почине.

— Защо се казва така този град?

— Не знам — отговори Ричър.

Двамата ясно чуха тракането на клавишите от другата страна на линията. Уестуд явно задаваше търсене в базата данни. По тема.

— Няма нищо — каза той.

— Сигурен ли сте?

— Името е доста характерно.

Ричър не отговори.

— Не искам да кажа, че клиентът на вашия колега не ми се е обаждал — уточни Уестуд. — Вероятно ми се е обадил. Всички познаваме такива хора. Въпросът е как да разбера кой от всичките е бил?

Двамата излязоха от затворената улица, на която беше къщата на Кийвър, а после и от жилищния му комплекс, подминаха магазин за намалени стоки и стигнаха до изхода за магистралата. На пет часа шофиране в дясната посока беше Мадърс Рест, а на десет минути вляво беше центърът на Оклахома Сити, където имаше ресторанти за барбекю и прилични хотели.

Изведнъж Чан каза:

— Не, трябва да се върнем.

18

Вместо в ресторант за барбекю двамата се нахраниха в ледената флуоресцентна тишина на една закусвалня от третата по големина национална верига, която намериха на един паркинг. Ричър си взе чийзбургер в опаковка от гланцирана хартия и кафе в чаша от стиропор. Чан си взе салата в пластмасова кутия, голяма колкото баскетболна топка, съставена от кръгла бяла купа и кръгъл прозрачен капак. Беше напрегната и може би малко уморена от шофирането, но дори при това положение беше добра компания. Прибра косата си зад ушите и превърна борбата със салатата в споделено забавление, като я погледна с широко отворени очи и демонстрира шест различни вида полуусмивки в целия спектър от разкаянието и смирението до развеселеното очакване. Ричър взе чийзбургера си и се опита да отхапе от него.

— Благодаря ти за помощта досега — заговори тя.

— Моля — каза той.

— Трябва ни по-дългосрочна договорка.

— Трябва ли ни?

— Не е редно да почнем да работим в екип, ако ще се наложи да довърша работата сама.

— Най-добре да се обадиш в полицията — каза той.

— И какво да им кажа? Да съобщя за изчезнало лице? Защото засега няма нищо друго. Независим пълнолетен, който липсва от два дни — с професия, в която често се налага да се пътува без предизвестие. Няма да предприемат нищо. Нямаме никакви доказателства.

— Вратата на къщата му.

— Не е разбита. Отключената врата е доказателство за небрежността на собственика, а не за извършено престъпление.

— Значи искаш да ме наемеш, така ли? Как ще стане с ниските разходи, които трябва да поддържате?

— Просто искам да ми кажеш какви са ти намеренията.

Ричър не отговори.

— От тук можеш да си хванеш стоп до Оклахома Сити. Няма да ти се разсърдя.

— Аз бях тръгнал към Чикаго. Преди да стане студено.

— Същата работа. Хвани си стоп до Оклахома Сити и продължи с влака. Със същия влак, с който пътуваше досега. Сигурна съм, че няма да има друго такова закъснение.

Той не отговори. Беше започнал да харесва високите ѝ обувки с връзки. Бяха практични, но освен това изглеждаха добре. Джинсите ѝ бяха стари и изтъркани от пране, с ниска талия. Тениската ѝ беше черна — нито твърде тясна, нито твърде широка. Очите ѝ не се откъсваха от неговите.

— Ще дойда с теб — каза той. — Но само ако ти искаш да го направя. Това си е твоя работа, а не моя.

— Не ми е удобно да те моля.

— Ти не ме молиш. Аз ти предлагам.

— Не мога да ти платя.

— Аз вече имам всичко, което ми трябва.

— Какво по-точно?

— Няколко долара в джоба и четирите посоки на света.

— Питам, защото трябва да разбера какви са причините.

— За кое?

— За това, че ми помагаш.

— Според мен хората винаги трябва да си помагат.

— Работата може да се окаже по-сериозна, отколкото изглежда.

— Не се съмнявам, че и двамата сме виждали по-сериозни работи.

Чан помълча малко.

— Последен шанс — каза тя.

— Ще дойда с теб — заяви той.

Когато слязоха от магистралата, вече беше тъмно. Провинциалното шосе прекосяваше безкрая. Виждаше се само светлината на фаровете. Малкият форд ръмжеше равномерно и се носеше по пътя, като от време на време подскачаше по износения асфалт, а от двете му страни смътно проблясваха бледите стъбла на пшеницата. В небето имаше редки облаци, бледа луна и далечни звезди.

Нямаше как да разберат кога подминаха мястото, където бяха оставили двамата братя Мойнахан. Но тъмночервения пикап вече го нямаше. Не го видяха никъде — нито на самото шосе, нито на изходите вляво и вдясно, които водеха през полята обратно към Мадърс Рест. Самото градче беше на километър и половина пред тях, бледо и призрачно в мрака, а силозите му се извисяваха над всичко останало на хоризонта. Влязоха по стария маршрут на заселниците, през най-широката застроена част, където имаше по шест пресечки ниски постройки в двете посоки, завиха на малкия площад и се приближиха към мотела. Прозорецът на рецепцията светеше.

— Шоуто може да започне — каза Чан.

Тя паркира на мястото под стаята си и изключи двигателя. Двамата останаха неподвижни за миг във внезапната тишина, после излязоха от колата. Пъхнаха ръце в джобовете си, където бяха взетите пистолети, и останаха до колата в неясната жълтеникава светлина на електрическите крушки, които светеха над вратите на всяка стая.

Нямаше никакво движение. И никакъв шум. Нямаше и следа от братята Мойнахан или от някакъв отряд. Нищо.

После едноокият мъж излезе от рецепцията. Забърза към тях по същия начин както преди, като размахваше ръце. Когато ги доближи, сведе единственото си око към земята и си пое дъх, преди да заговори.

— Извинявам се — каза той. — Беше допусната грешка. Която доведе до недоразумение. Можете да използвате стая 215, докато се върне другият господин.

Чан не отговори.

— Разбрахме се — каза Ричър.

Едноокият кимна, все едно искаше да направи уговорката по-официална, после се обърна и забърза в обратната посока. Чан го проследи с поглед.

— Това може да е капан или засада.

— Възможно е — отговори Ричър. — Но според мен не е. Той не иска в самата стая да се води бой. Мебелите ще станат на нищо и цяла зима ще запълва дупките от куршуми в гипсокартона.

— Искаш да кажеш, че са се предали?

— Това е следващият ход от играта.

— А какъв е по-следващият?

— Не знам.

— И кога ще го направят?

— Най-вероятно утре — каза Ричър.

Той огледа внимателно сградата с форма на подкова, долния и горния етаж. Покрай завесите на прозореца в номер 203 проблясваше светлина. Беше стаята, в която беше пренощувал мъжът с костюма. Сега в нея беше настанен нов гост.

— Не и преди да се зазори — каза той. — Така предполагам.

— Ще спиш ли спокойно?

— Така мисля. А ти?

— Ако не мога да заспя, ще удрям по стената.

Двамата се качиха заедно по металното стълбище, извадиха ключовете си и отвориха вратите на стаите си — едновременно, но на пет метра един от друг, като съседи, които се прибират от работа.

* * *

На трийсетина метра от тях едноокият взе сгъваемия стол от стая 102, която не беше заета, и го завлече до същото място, на което го беше сложил преди — на алеята пред прозореца на рецепцията. Нагласи го и се отпусна на него, готов да се подчини на втората заповед за вечерта: „Цяла нощ трябва да наблюдаваш стаите им“.

Първата команда гласеше: „Дори да се върнат, при никакви обстоятелства недей да предизвикваш конфликт тази вечер“. Мъжът смяташе, че се е справил задоволително с изпълнението ѝ.

19

Както и предишния път, Ричър седеше в тъмното в стаята си, навътре от прозореца, така че да не се вижда отвън, и само наблюдаваше — този път от нивото на втория етаж. Минаха петнайсет минути, после двайсет, после трийсет. Щяха да минат толкова, колкото беше необходимо, за да не остане място за никакво съмнение. Едноокият мъж на пластмасовия стол беше същото бледо петно в сумрака на трийсетина метра от там. Под завесите в стая 203 се виждаше постоянна светлина. Нищо не помръдваше. Нито коли, нито хора. В сенките не се виждаха огънчета от запалени цигари.

Не се случваше нищо.

Минаха четирийсет минути. Светлината в стая 203 угасна. Едноокият остана на мястото си. Ричър почака още десет минути, после отиде да си легне.

Утрото дойде и изглеждаше също толкова добре, колкото и предишния ден. Светлината беше бледозлатиста, а сенките бяха дълги. Изглеждаше толкова добре, колкото може би е изглеждало първото утро на света. Ричър седеше на леглото, увит в хавлия, без кафе, и наблюдаваше. Пластмасовият стол пред рецепцията отново беше празен. Завесите на стая 203 все още бяха спуснати. Никой не помръдваше. По широката улица вече имаше движение — колите се чуваха, но не се виждаха, първо един пикап, после още няколко.

След това настъпи тишина. Ричър остана на мястото си. И видя как се случиха същите неща. Сенките се отдръпнаха, метър по метър, докато слънцето се изкачваше все по-високо в небето. Влакът в седем часа пристигна в градчето, почака и продължи по пътя си. И завесите на стая 203 се отвориха.

На прозореца се показа жена. Слънцето продължаваше да блести по стъклото, така че тя изглеждаше покрита с прах от пшеничните ниви, но Ричър успя да я огледа — беше бледа, облечена в бяло, и беше застанала по същия начин като мъжа от предишния ден: с широко разтворени ръце, стиснала двете завеси. Жената се взираше навън в утрото точно като него.

След това пристигна и белият кадилак, зави надясно и даде назад, за да паркира на същото място като предишния път. Колата все така нямаше регистрационна табела на предната броня. Този път шофьорът слезе веднага. Вратата на стаята се отвори над главата му и жената излезе. Бялата дреха се оказа рокля — дълга до коленете и тясна като ножница. Обувките също бяха бели. Жената не беше млада, но беше в добра форма. Изглеждаше така, сякаш полага доста усилия за този си вид. Косата ѝ беше с цвят на пепел и беше подстригана на черта.

Жената имаше повече багаж от мъжа предишния ден. Имаше скъп куфар с колелца и дълга дръжка. Беше по-голям от кожената чанта на мъжа. Но не беше огромен. Изглеждаше по-скоро фин. Жената направи крачка към стълбището и шофьорът на кадилака предположи, че тя ще се затрудни със слизането, така че махна с ръка, за да я спре, и се качи да я посрещне. Прибра дръжката на куфара и го понесе надолу по стълбите, като вървеше пред нея, все едно искаше да ѝ покаже пътя. Той сложи куфара в багажника, жената се качи отзад, той седна зад волана и колата потегли. На задната броня все така нямаше регистрационен номер.

Ричър влезе в банята, за да се изкъпе. От съседната баня се чуваше Чан. Двете вани бяха стена до стена. Значи не беше отишла да посрещне сутрешния влак. Разумно решение. Беше си спестила ходенето до гарата. Може би беше постъпила като него и беше наблюдавала. Може би двамата бяха седели един до друг по хавлии, разделени само от стената. Макар че тя сигурно имаше пижама. Или нощница. Сигурно не беше нещо обемисто. Като се има предвид какво беше времето и как бе искала да пътува с по-малко багаж.

Ричър излезе преди нея и се отправи към закусвалнята, като се надяваше същите две маси в дъното да бъдат свободни. И те наистина бяха. Той остави якето на облегалката на нейния стол — пистолетът в джоба му тежеше от едната страна — и си поръча кафе. Чан пристигна след пет минути със същите джинси и нова тениска, а косата ѝ все още изглеждаше мастиленочерна от душа. Нейният джоб също беше увиснал от тежестта на собствения ѝ пистолет. Като всеки бивш служител на реда тя първо се огледа във всички посоки, като спря поглед последователно на седем-осем места, и едва тогава прекоси помещението. Енергията ѝ бе видима, подхранвана от нещо като въодушевление или може би усещането за споделена еуфория от факта, че и двамата бяха оцелели през нощта. Седна до него и Ричър я попита:

— Спа ли?

— Явно да — отговори тя. — Не вярвах, че ще успея.

— Не си ходила да посрещнеш влака.

— Нали смяташе, че го държат някъде? И това е възможно най-добрият сценарий.

— Беше само предположение.

— Разумно предположение.

— Видя ли жената от стая двеста и три?

— Беше ми трудно да си обясня какво представлява. Ако беше облечена в черно, можеше да бъде инвеститор, управител на финансов фонд или нещо друго, което заслужава посрещане от младшия служител. Лицето и косата ѝ изглеждаха както трябва. И няма никакво съмнение, че има ключ от служебната зала за фитнес. Но защо беше облечена в бяло? Сякаш отиваше на градинско парти в Монте Карло. В седем часа сутринта. Кой прави така?

— Да не би да е нещо, свързано с модата? Може би някой си мисли, че е време за летните колекции?

— Не ми се вижда много вероятно.

— Тогава каква е?

— Изглеждаше така, сякаш отива в кметството, за да се омъжи за пети път.

Сервитьорката се приближи и Чан я попита:

— Познаваш ли някой в града, който се казва Малоуни?

— Не — отговори тя. — Но познавам двама, които се казват Мойнахан.

После им намигна и се отдалечи.

— Сега вече наистина ти е най-добрата приятелка — отбеляза Чан. — Явно не харесва братята Мойнахан.

— Не виждам причина някой да ги харесва — отговори Ричър.

— Все някой трябва да ги харесва. Налага се да предположим, че те също си имат най-добри приятели. Трябва да очакваме реакция.

— Да, но още е рано. И двамата пострадаха. През следващите няколко дни ще са като болни от грип. Хората не се оправят толкова бързо, колкото по сериалите. Само там оздравяват по време на рекламния блок.

— Така е, но в крайна сметка ще се оправят. И може да стане масова сцена с техните приятели и конспиратори.

— Нали си била ченге? Сигурен съм, че ти се е налагало да стреляш по хора.

— Дори не съм вадила пистолета си от кобура. Все пак работех в щата Кънектикът. В малко градче.

— А във ФБР?

— Бях финансов анализатор. Работех на компютър.

— Но си положила изпит, нали? По стрелба?

— Беше задължително.

— Добре ли се справи на изпита?

— Няма да стрелям, ако те не започнат да стрелят първи.

— Напълно ме устройва.

— Така или иначе, няма защо да го обсъждаме. Намираме се на една малка гара. Не сме в Дивия запад.

— В онези градчета в Дивия запад винаги е имало малка гара. Точно това е идеята. От влака слизат лошите. Или новият шериф.

— Колко е сериозно положението според теб?

— Отговорът може да се намира навсякъде между двете крайности, както с всичко друго на света. В единия край е вариантът Кийвър да е в Лас Вегас с някое деветнайсетгодишно момиче. В другия край е вариантът той да е мъртъв. Аз залагам малко настрани от средата на спектъра в посока „мъртъв“. Или може би не толкова малко. Съжалявам да го кажа. Сигурно е било нещастно стечение на обстоятелствата. Поне донякъде. Или някой е изпаднал в паника. Във всеки случай, те вече не знаят какво да предприемат.

— А ние знаем ли?

— Точно в този момент имаме много прост план, съставен от три точки. Да закусим, да пием кафе и да намерим Малоуни.

— Това може да не се окаже толкова лесно.

— Кое от трите?

— Да намерим Малоуни.

— Най-добре да започнем от пункта за приемане на земеделска продукция. Намира се до силозите. Обзалагам се, че там знаят имената на всички хора, които живеят в радиус от триста километра. А може и да ударим два заека с един куршум. Ако има нещо съмнително в пшеницата, може би ще го усетим.

Чан кимна и попита:

— Ти как спа?

— Отначало ми беше странно, защото нещата на Кийвър са в стаята. Куфарът му е до стената. Почувствах се, все едно съм някакъв друг човек. Някакъв нормален, обикновен човек. Но след това го преодолях.

Пунктът за приемане на земеделска продукция се намираше в обикновена дървена постройка след кантара за претегляне на стоката. Изглеждаше функционален и нищо повече. Беше точно това, което представляваше. Дори не се опитваше да изглежда стилно или привлекателно. Нямаше нужда. Беше единственото място в градчето, което изпълняваше тази функция, и ако на фермерите не им харесваше, бяха добре дошли да умрат от глад.

Вътре имаше гишета за попълване на формуляри, износен дървен под за чакане на опашка и бюро, на което се записваха доставките. Зад бюрото стоеше побелял мъж с парче молив зад ухото, облечен в гащеризон с презрамки. Мъжът се занимаваше с някакви документи. Сигурно се подготвяше за момента, в който щеше да пристигне новата реколта зърно. Приличаше на човек, който се чувства идеално в малкото си владение.

— Мога ли да ви помогна? — попита той.

— Търсим един човек. Казва се Малоуни — усмихна се любезно Ричър.

— Не съм аз.

— Познаваш ли някой от градчето, който се казва Малоуни?

— Кой пита?

— Ние сме частни детективи от Ню Йорк. Един тип е починал и е завещал всичките си пари на друг тип. Но се оказа, че другият тип също е починал, така че парите трябва да се разпределят между всички роднини, които успеем да открием. Единият от роднините твърди, че имал братовчед в това градче, който се казва Малоуни. Не знаем нищо повече.

— Не съм аз — повтори мъжът зад бюрото. — За какви пари говорим?

— Не е разрешено да казваме.

— Много ли са?

— По-добре, отколкото да те ударят в зъбите.

— Добре, и с какво мога да ви помогна аз?

— Решихме, че може би знаеш имената на повечето хора тук. Представям си, че в един или друг момент всички местни минават през твоя пункт.

Мъжът кимна, все едно току-що беше достигнал до някакво съдбоносно и неочаквано заключение. После натисна интервала на клавиатурата си и мониторът на компютъра му светна. Мъжът раздвижи мишката, натисна нещо и на екрана се появи списък от множество имена, плътно едно под друго.

— Това са хората, които са получили предварително одобрение да използват кантара за теглене на продукцията — обясни той. — Така става по-бързо. А когато има много клиенти, трябва да става бързо. Предполагам, че това са всички хора от околността, които се занимават с производство на зърно. От собствениците до наемните работници и обратно. Мъже, жени и деца. В някои дни от годината този бизнес е работа за цялото семейство.

— Има ли в списъка човек с фамилията Малоуни? — попита Чан. — Ще бъдем много благодарни, ако ни кажеш малко име и адрес.

Мъжът отново раздвижи мишката и списъкът се премести нагоре. Имената бяха подредени по азбучен ред. Той спря по средата на списъка и каза:

— Има един Махоуни. Но мисля, че той почина. Преди две-три години, ако не се лъжа. От рак. Никой не разбра какъв точно.

— Но няма никой, който да се казва Малоуни? — попита Чан.

— Не и в този списък.

— А ако не се занимава с производство на зърно? Има ли начин да го познаваш въпреки това?

— Може би да, ако съм го виждал някъде. Но не съм. Не познавам човек, който се казва Малоуни.

— Има ли някой друг, когото можем да попитаме?

— Пробвайте в офиса на „Уестърн Юниън“. Там, където е „ФедЕкс“. Това, общо взето, минава за пощенска станция в този град.

— Добре — каза Ричър. — Благодаря.

Мъжът кимна, извърна поглед и не каза нищо повече, сякаш беше останал едновременно развълнуван и разочарован от тази необичайна случка във всекидневието си.

Ричър си спомняше къде беше офисът на „Уестърн Юниън“. Беше го виждал — два пъти, — докато разглеждаше градчето пресечка по пресечка. Беше малка постройка и на витрината нямаше свободно място от светещи табели на компанията за парични преводи „Мъниграм“, ксерокс и факс и куриерски услуги от „ФедЕкс“, „Ю Пи Ес“ и „Ди Ейч Ел“. Двамата влязоха вътре и мъжът зад гишето вдигна поглед към тях. Беше на около четирийсет години, висок и добре сложен. Не беше пълен, но със сигурност не беше и кльощав, имаше гъста коса и наивно лице.

Беше шофьорът на белия кадилак.

20

Офисът беше също толкова обикновен на вид, колкото и пунктът за приемане на земеделска продукция — потънал в прах, с небоядисани дървени повърхности, износени и потъмнели факс машини и ксерокси, разхвърляни купища адресни формуляри за куриерските служби и нестабилни купчини от опаковани пратки. Някои сигурно бяха доставени, а други чакаха да бъдат изпратени. Доста от пратките бяха малки, едва ли не по-малки от етикетите с попълнения адрес, с които бяха облепени, а други бяха големи — включително и две, които очевидно бяха доставени директно от чуждестранните производители в оригиналните си опаковки. Едната беше някакво германско медицинско оборудване от стерилна неръждаема стомана, поне доколкото можеше да се вярва на преводаческите умения на Ричър, а другата беше японска камера с висока разделителна способност. Имаше запечатани пакети с копирна хартия, подредени на лавици до стената, химикалки на корда и корково табло, на което с кабарчета бяха закрепени всякакви местни обяви, включително за уроци по китара, разпродажби на покъщнина и стаи под наем. Човекът от пункта за приемане на земеделска продукция беше казал, че това място, общо взето, минава за пощенска станция в градчето, и Ричър вече разбираше защо.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита шофьорът на кадилака.

Мъжът стоеше зад плот от шперплат и броеше банкноти по един долар.

— Мисля, че те познавам отнякъде — каза Ричър.

— Така ли? — каза мъжът.

— Играл си футбол в университета, нали? В отбора на Маями. През деветдесет и втора година, нали така беше?

— Бъркаш ме с някого, приятел.

— Или беше в отбора на Калифорнийския университет?

— Не съм аз.

— Значи си шофьорът на таксито. Тази сутрин те видяхме в мотела.

Мъжът не отговори.

— Както и вчера сутринта — добави Чан.

Отново нямаше отговор.

На плота имаше малък контейнер от телена мрежа, пълен с визитки. Бяха издадени от „Мъниграм“, може би като допълнителен стимул при сключването на договора за представителство. Ричър взе една визитка и прочете какво пишеше на нея. Човекът не се казваше Малоуни.

Ричър се обърна към него и попита:

— Имаш ли местен телефонен указател?

— За какво ти е?

— Ще го нося на главата си, за да си подобря стойката.

— Какво?

— Искам да проверя един номер. За какво друго може да ми трябва телефонен указател?

Мъжът се поколеба продължително, все едно се опитваше да измисли основателна причина да отхвърли това искане, но в крайна сметка очевидно се отказа. Наведе се, извади едно тънко томче изпод плота, завъртя го на 180 градуса и го побутна към Ричър.

— Благодаря — каза Ричър и отвори указателя на мястото, където свършваха имената с буквата „Л“ и започваха тези с буквата „М“.

Чан се наведе към него, за да погледне.

В указателя нямаше човек на име Малоуни.

— Защо този град се казва Мадърс Рест? — попита Ричър.

— Не знам — каза мъжът.

— На колко години е твоят кадилак? — попита го Чан.

— Как точно ви влиза това в работата?

— В интерес на истината, никак. Не сме от агенцията за контрол на автомобилния транспорт. За нас няма значение, че колата няма регистрационни номера. Просто ни стана интересно. Автомобилът изглежда в чудесно състояние.

— Да, върши работа.

— И каква е тази работа?

Мъжът се поколеба, преди да отговори.

— Такси — каза той. — Точно както казахте.

— Познаваш ли човек на име Малоуни? — попита го Ричър.

— Трябва ли?

— Може би.

— Не — отговори мъжът с известно задоволство, все едно се радваше, че най-сетне е стъпил на сигурна почва. — В този окръг няма нито един човек на име Малоуни.

Ричър и Чан се върнаха пеша до широката улица и спряха под лъчите на утринното слънце.

— Той ни излъга за кадилака — каза Чан. — Колата не е такси. На такова място няма нужда от такси.

— Тогава какво е? — попита Ричър.

— Приличаше на служебна кола, нали? Като онези колички по курортите. С които карат гостите от едно място на друго. От рецепцията до бунгалата, в които са настанени. Или от бунгалата до спа центъра. Като жест на добра воля. Особено като се вземе предвид, че няма регистрационни номера.

— С изключение на факта, че изобщо не сме на курорт. Намираме се по средата на гигантско пшенично поле.

— Каквото и да е, не е отишъл далече. Все пак е стигнал до там и се е върнал, докато ние вземем душ и закусим. Може би за един час. Значи трийсет минути до там и трийсет минути в обратната посока. По тези пътища това означава радиус от най-много трийсет километра.

— Това са почти три хиляди квадратни километра — отбеляза Ричър. — Площта се изчислява, като се умножи радиусът на квадрат по числото пи. Дали има връзка с разследването на Кийвър, или е нещо друго?

— Очевидно има връзка. Този тип се държеше по същия начин на паркинга на мотела, както онзи от магазина за резервни части, когато посрещна влака. Като лакей. А човекът от магазина за резервни части е докладвал за теб, защото малко приличаш на Кийвър. Значи има връзка.

— За да претърсим три хиляди квадратни километра, ще ни трябва хеликоптер — каза Ричър.

— А и Малоуни го няма — каза Чан.

Тя бръкна в задния си джоб и извади листчето на Кийвър. „Мадърс Рест — Малоуни“.

— Освен ако този тип не ни излъга и за него. Това, че го няма в телефонния указател, не доказва нищо. Може да не е записан в указателя. Или да е пристигнал наскоро в градчето.

— И сервитьорката ли ни е излъгала?

— Трябва да попитаме и в смесения магазин. Ако съществува и не се храни в закусвалнята, значи си купува храна от там. Нали все трябва да яде нещо.

Двамата поеха на юг по широката улица.

* * *

Междувременно шофьорът на кадилака беше зает да докладва за тях. Не че имаше да се докладва кой знае какво.

— Не са стигнали доникъде — заяви той.

Едноокият от мотела попита:

— Как разбра?

— Чувал ли си за човек на име Малоуни?

— Не.

— Е, него търсят.

— Някакъв човек, който се казва Малоуни?

— Да, провериха го в телефонния ми указател.

— Няма човек, който да се казва Малоуни.

— Именно — каза шофьорът на кадилака. — Значи не са стигнали доникъде.

Смесеният магазин изглеждаше така, все едно не се беше променял през последните петдесет години — с изключение на търговските марки и цените. След малкото антре се отваряше тъмно и прашно пространство с миризма на влажен брезент. В магазина имаше пет тесни пътеки, отрупани със стоки, които варираха от дърводелски инструменти до пакети с бисквити, от свещи до буркани за консервиране, от тоалетна хартия до електрически крушки. Имаше и една стойка за работно облекло, което привлече погледа на Ричър. Собствените му дрехи бяха на четири дни и сега, когато Чан беше до него, това започна да му прави впечатление. Тя ухаеше на сапун, чиста кожа и малко парфюм. Беше го усетил, когато се беше привела, за да погледне в телефонния указател, и се питаше какво беше усетила самата тя. Той си избра панталон и риза и откри на рафта срещу тях чорапи, бельо и бяла тениска. По-малките неща струваха по един долар, а основните бяха общо по-малко от четирийсет. Като цяло изглеждаше разумна инвестиция. Ричър събра всички избрани дрехи и ги занесе на касата в дъното.

Собственикът на магазина не пожела да му ги продаде.

— Няма да ви обслужа — заяви мъжът на касата. — Не сте добре дошли тук.

Ричър не отговори. Мъжът беше слаб и жилав, на около шейсет години. Имаше хлътнали бузи, покрити с бяла четина, и рядка посивяла коса, мръсна и неподстригана. От ушите му стърчаха туфи косми, вратът му беше обрасъл. Беше облякъл две ризи една върху друга.

— Хайде, изчезвайте — продължи той. — Това е частна собственост.

— Имаш ли здравна застраховка? — попита го Ричър.

Чан отпусна ръка на лакътя му. Макар че нямаше връзка със ситуацията, Ричър си помисли, че е първият път, в който тя го докосва.

— Заплашваш ли ме? — попита мъжът.

— Общо взето — отговори Ричър.

— Живеем в свободна държава. Имам право да решавам на кого да продавам стоката си. Такъв е законът.

— Как се казваш?

— Не ти влиза в работата.

— Да не би да се казваш Малоуни?

— Не.

— Можеш ли да ми развалиш един долар?

— Защо?

— Искам да се обадя по телефона.

— Телефонът не работи.

— Нямаш ли друг, в дъното на магазина?

— Не можеш да се обаждаш от него — каза мъжът. — Не си добре дошъл тук.

— Добре — каза Ричър. — Разбрах.

Той провери етикетите на дрехите, които беше донесъл на касата. Чорапите струваха един долар, боксерките също, както и тениската, панталонът беше деветнайсет долара и деветдесет и девет цента, а ризата — седемнайсет долара и деветдесет и девет цента. Общо четирийсет долара и деветдесет и осем цента, към които вероятно трябваше да добави данък добавена стойност в размер на седем процента. Значи общият разход беше четирийсет и три долара и осемдесет и пет цента. Той извади две банкноти по двайсет долара и една от пет долара и ги събра накуп. После ги сгъна по дължина, за да ги оправи. Накрая ги остави на гишето.

— Имаш две възможности, приятел — каза той. — Да се обадиш на ченгетата и да им кажеш, че ще имат работа в града. Или да ми вземеш парите. Задръж рестото, ако искаш. Може да започнеш да събираш фонд за бръснене и подстригване.

Мъжът не отговори.

Ричър взе покупките си и ги пъхна под мишницата. После излезе навън след Чан и спря, за да провери телефона. От слушалката не се чуваше сигнал „свободно“. Само хриптяща тишина, все едно имаше директна връзка с Космоса или с кръвта, която пулсираше в собствената му глава.

— Съвпадение? — попита Чан.

— Съмнявам се — отговори Ричър. — Сигурно е прекъснал кабелите. Искат да ни изолират от външния свят.

— На кого искаше да се обадиш?

— На Уестуд, в Лос Анджелис. Хрумна ми нещо. После ми хрумна и нещо друго. Но може би е най-добре първо да проверим в мотела.

— И онзи в мотела няма да ни даде да се обадим от неговия телефон.

— Така е — каза Ричър. — Мисля, че можем да бъдем съвсем сигурни в това.

Двамата се доближиха към мотела от южната страна, така че първо видяха крилото, в което се намираше рецепцията. На алеята пред прозореца имаше три неща. Първото беше пластмасовият сгъваем стол, на който не седеше никой, но той все още се намираше на наблюдателната си позиция, която беше заемал през нощта.

Второто беше очуканият куфар на Кийвър, който дотогава се беше намирал в стая 215, но сега се издуваше от събрания му багаж и стоеше на алеята. Изглеждаше изоставен и самотен.

А третото нещо беше куфарът на Чан, с вдигнат цип и извадена дръжка, който също беше събран и очакваше собственичката си.

21

Чан спря рязко и Ричър се закова до нея.

— Няма свободни стаи — отбеляза той.

— Следващият им ход — кимна тя.

Двамата продължиха все по-навътре в извивката на подковата, така че относителното им положение спрямо сградата се промени и вече можеха да видят групичките мъже, които стояха навсякъде около тях и чакаха — на празните места за паркиране, на бордюрите, на алеите за коли. Бяха общо около трийсет души, включително и онзи от братята Мойнахан, който беше отнесъл ритник в слабините. Изглеждаше малко пребледнял, но не беше станал по-малко едър. Злочестият му брат не беше тук. Сигурно още беше в леглото, натъпкан с болкоуспокояващи.

— Отиваме направо в моята стая — каза Ричър.

— Луд ли си? — попита го Чан. — Ще имаме късмет, ако успеем да стигнем до колата.

— Купих си нови дрехи. Трябва да се преоблека.

— Вземи ги с теб. Ще се преоблечеш по-късно.

— Вече направих компромис, като не се преоблякох още в магазина. Не обичам да нося багаж със себе си.

— Не можем да се бием с трийсет души.

Двамата продължиха и спряха на пет метра от стълбището, по което трябваше да минат. До него стояха трима мъже. И тримата гледаха към рецепцията. Едноокият крачеше забързано срещу тях и ръкомахаше. Когато пристигна, той обяви:

— Резервацията на господин Кийвър изтече. Съответно и резервацията на неговата колежка. И се боя, че няма да могат да бъдат подновени. По това време на годината затварям всички свободни стаи за един-два дни за планов ремонт. Мотелът трябва да се подготви за наплива от гости след събирането на реколтата.

Ричър не отговори. „Не можем да се бием с трийсет души.“ Естественият му отговор би бил: „Защо не, по дяволите?“. Беше в кръвта му. Като дишането. Ричър беше роден боец с нужните инстинкти. Това беше най-голямата му сила и най-голямата му слабост. И той със сигурност го съзнаваше, докато мислено разглеждаше проблема от чисто механична гледна точка: трийсет срещу един. Първите дванайсет бяха лесни. В пистолета му имаше петнайсет патрона, а той нямаше да се издъни с повече от три изстрела. Като се имаше предвид, че Чан щеше бързо да схване накъде отиват нещата, тя щеше да добави със собствения си пистолет още шестима към тях. Или там някъде. Беше работила на компютър, но стрелбата щеше да се води от близка дистанция, а мишените бяха многобройни.

След стрелбата щяха да останат може би дванайсет души — повече, отколкото си спомняше да е побеждавал някога наведнъж, но въпреки това би могло да се получи. Предполагаше, че изходът от схватката до голяма степен ще зависи от шока, а шокът със сигурност щеше да бъде значителен. Шумът от изстрелите, проблясването на пламъчета от цевите, летящите гилзи на ярката слънчева светлина на утрото, повалените хора.

Би могло да се получи.

Но не можеше. Той не можеше да се изправи срещу трийсет души. Не и в този момент. Не и докато не разполагаше с по-добри сведения за тях. Все още нямаше никакво сигурно доказателство, че са виновни.

— В колко часа се освобождават стаите? — попита той.

— В единайсет — отговори едноокият, а после веднага млъкна и видимо се смути, сякаш му се искаше да не си беше отварял устата.

— А колко е часът сега? — продължи Ричър.

Едноокият не отговори.

— Часът е девет без три минути — заяви Ричър. — Ще се изнесем много преди единайсет. Обещавам. Така че всички могат да се успокоят. Няма да се случи нищо интересно.

Едноокият остана неподвижен, докато размисляше. Най-сетне кимна. Тримата мъже до стълбището се отдръпнаха само на половин крачка назад, но намеренията им бяха ясни. Нямаше да мръднат от тук, но нямаше и да предприемат нищо. Поне засега.

Ричър се изкачи по стълбището след Чан, отключи вратата и влезе в стаята си.

— Наистина ли ще си тръгнем? — попита Чан. — В единайсет часа?

— Ще си тръгнем преди единайсет часа — отговори Ричър. — Най-вероятно след десет минути. Няма смисъл да оставаме тук. Не разполагаме с достатъчно информация.

— Не можем просто да изоставим Кийвър.

— Трябва да отидем някъде, откъдето поне можем да се обадим по телефона.

Той пусна новите си дрехи на леглото, отвори найлоновите опаковки и свали етикетите им.

— Може би трябва да взема душ.

— Нали си взе душ преди два часа? Чух те през стената.

— Така ли?

— Нищо ти няма. Само се преоблечи.

— Сигурна ли си?

Тя кимна, заключи вратата от вътрешната страна и сложи веригата. Той занесе дрехите в банята, съблече старите и облече новите. Прибра пистолета в единия си джоб, а в другия сложи четката си за зъби. Прибра парите, картата за банкомата и паспорта си. После сви старите неща на топка и ги натъпка в кофата за боклук. Хвърли един поглед в огледалото. Приглади косата си с пръсти. И беше готов за тръгване.

Чан се обади от другата страна на вратата:

— Ричър, те се качват по стълбите.

— Кои? — подвикна той в отговор.

— Около десет души. Нещо като делегация.

Той чу как тя отстъпи назад. После чу удари по вратата, ядосани и нетърпеливи. Излезе от банята и чу как вратата се тресе на пантите, а веригата дрънчи на мястото си. Видя силуетите на мъжете през прозореца — бяха се скупчили на пътеката пред стаята и някои от тях надничаха вътре през стъклото.

— Какво ще правим? — попита Чан.

— Същото, което щяхме да направим и без това — отговори той. — Ще си тръгваме.

Той се приближи до вратата и свали веригата. После отпусна ръка на бравата.

— Готова ли си? — попита.

— Напълно — отговори Чан.

Той отвори вратата. Навън настъпи раздвижване и най-близкият от мъжете направи крачка напред, понесен от инерцията. Ричър го подпря с длан на гърдите и го блъсна назад. Не се постара да го направи по-леко, отколкото трябваше.

— Какво има?

Мъжът възстанови равновесието си и каза:

— Току-що промениха часа, в който се освобождават стаите.

— На колко?

— На веднага.

Ричър виждаше този мъж за пръв път. Имаше големи ръце и широки рамене, лицето му беше насечено от бръчки, а дрехите му бяха потънали в мръсотия. Явно по някакъв начин го бяха избрали за водач. За говорител. Несъмнено беше най-опасното куче от местната глутница, поне според общоприетото мнение.

— Как се казваш? — попита го Ричър.

Мъжът не отговори.

— Не е сложен въпрос — отбеляза Ричър.

Все така нямаше отговор.

— Да не би да се казваш Малоуни?

— Не — ухили се мъжът и в гласа му прозвуча нещо особено, все едно въпросът беше глупав.

— Защо този град се казва Мадърс Рест? — попита Ричър.

— Не знам.

— Слезте да чакате долу. Ще си тръгнем, когато сме готови.

— Ще чакаме тук — настоя мъжът.

— Долу — повтори Ричър. — Има два начина да стигнеш до там. Вторият начин е да те хвърля с главата надолу през перилата. Ти решаваш. За мен няма значение как ще стане.

Едноокият стоеше долу на паркинга и гледаше нагоре към тях. Куфарите бяха преместени по-близо до колата. Бяха оставени един до друг на асфалта до багажника. Мъжът с големите ръце и мръсните дрехи направи някакъв странен жест — равни части свиване на рамене, заплашителна усмивка и кимване — и отговори:

— Добре, имате още пет минути.

— Още десет — каза Ричър. — Мисля, че ще ни трябват точно толкова. Съгласен ли си? И ще бъде по-добре да не се качваш повече по тези стълби.

Мъжът го погледна с нещо като безмълвно предизвикателство.

— Какво работиш? — попита го Ричър.

— Гледам свине.

— Цял живот?

— От дете.

— На едно и също място?

— Общо взето.

— Значи не си бил в армията?

— Не.

— И аз така си помислих — каза Ричър. — Оставихте ни да заемем по-високата позиция. А това беше глупаво от ваша страна. Защото трийсет души не означават нищо, ако се налага да се качват по стълбите двама по двама. Вече знаете, че сме въоръжени. Можем да ви отстрелваме един по един като врабчета. От вътрешността на тази сграда, построена от бетон. А вие не можете да ни направите нищо, освен ако не носите гранатомети, но според мен не носите. Така че за теб ще бъде по-добре да не се качваш повече по тези стълби. Особено ако си най-отпред.

Мъжът не отговори нищо. Ричър направи крачка назад и затвори вратата в лицето му. Чан се обади:

— Ако целта ни е да си тръгнем от тук живи, според мен не бива да ги ядосваш.

— Не съм съгласен — отговори Ричър. — Защото в момента, в който си тръгнем, те ще започнат да си задават един въпрос. Дали ще се върнем? Този въпрос ще се превърне в тема на голям дебат. Ако си бяхме тръгнали мирно и кротко, те щяха да разберат, че се преструваме. По-добре да ги оставим с впечатлението, че са успели да ни отблъснат.

— Те наистина успяха. Сам каза, че не разполагаме с никаква информация.

— Казах, че не разполагаме с достатъчно информация. Но все пак знаем нещо.

— Какво знаем?

— Знаем, че служителят от мотела току-що докладва за ситуацията. Той информира шефа си, че ще си тръгнем до единайсет часа, но това не се оказа достатъчно. Компромисът не беше приемлив за неговия шеф. Неговият шеф иска да се разкараме от тук веднага. Затова изпратиха и тези десет души, които да ни предадат новото съобщение. А това съобщение не беше същото, което получихме снощи. Снощи ни посрещнаха с отворени обятия. Какво се е променило?

— Жената в бяло — каза Чан.

— Точно така. Същият тип, който сега държи да се разкараме веднага, снощи не искаше да предизвиква конфликт, докато тя беше в мотела. Но сега, след като вече е заминала, всичко се връща към обичайното си положение.

— Каква беше тя? И къде е заминала?

— Не знаем. Не знаем и за мъжа с костюма. Но знаем, че те са важни. По такъв начин, че всички трябваше да се държат прилично, докато те бяха тук. Видях как служителят от мотела се хвана да подрежда, преди да пристигне колата за мъжа с костюма. Подреди всички столове в една линия. Преди мъжът да види мотела на светло.

— Не са инвеститори. Не и от тези, които реално обикалят страната, за да оглеждат придобивките си. Не създаваха впечатление за такива. А аз прекарвам много време с инвеститори.

— Тогава какви са?

— Нямам представа. Може да са важни гости или големи клиенти. Или нещо подобно. Как да разберем? Може да са бегълци от закона. Може би това е някакъв нелегален канал за бягство с железницата. Но само за ексклузивни клиенти. В първа класа. Пътуват на спокойствие, гарантират им удобна нощувка и ги превозват до гарата и обратно с кадилак. Само за престъпници от най-висша проба.

— Възможно ли е жената да се облече специално за този повод?

— Не ми се вярва.

— Съгласен съм, че прилича на нелегален канал за контрабанда на хора — каза Ричър. — Слизат от влака, прекарват нощта в мотела и на следващия ден продължават с колата. Всичко изглежда много временно. И еднопосочно. Все едно това е спирка от по-дълго пътуване.

— От къде до къде?

Ричър не отговори.

— И какво ще правим сега? — попита Чан.

— Ще тръгнем на запад и ще вземем решение, когато телефонът ти започне да работи.

Точно след десет минути двамата отвориха вратата и излязоха от стаята. Трийсетимата мъже все още бяха долу, скупчени на отделни групички от по двама, трима и четирима, като всички заедно обграждаха малкия зелен форд във формата на грубо очертан полукръг. Най-близо до колата, на около три метра, стоеше свинарят. До него беше пребледнелият Мойнахан. И двамата изглеждаха напрегнати и нетърпеливи. Ричър пъхна ръка в джоба си, постави дланта и три пръста върху пистолета и тръгна надолу по стълбите, а Чан го последва на една крачка разстояние. Двамата стигнаха долу, тя натисна копчето на дистанционното и вратите се отключиха с накъсано изщракване, което отекна много шумно в тишината.

Ричър застана до багажника, погледна свинаря и каза:

— Тръгваме веднага след като приберете куфарите ни.

— Приберете си ги сами — отговори свинарят.

Ричър се подпря на форда с ръце в джобовете и крака, кръстосани на глезените. Приличаше на човек, който просто чака. И разполага с цялото време на света.

— Очевидно не сте изпитали никакво неудобство, когато сте ни събрали багажа и сте донесли куфарите тук. Затова предполагам, че нямате принципни възражения да ни пипате нещата. Или пък алергия. Или някакво друго възпрепятстващо обстоятелство. И така, сега е моментът да си свършите работата докрай. Приберете куфарите в колата и ние си тръгваме. Нали това искате?

Мъжът не отговори.

Ричър продължи да чака. Тишината стана още по-дълбока. Чуваше се как вятърът поклаща пшеницата на сто метра от групата. Никой не помръдваше. После един от мъжете погледна към този до себе си, който отвърна на погледа му, и съвсем скоро вече всички бяха заети да се споглеждат, кратко и остро, сякаш водеха помежду си яростен безмълвен спор дали трябва да пожертват достойнството си в името на резултатите. „Приберете куфарите в колата и ние си тръгваме. Нали това искате?“

„Приберете си ги сами.“

В крайна сметка един от мъжете зад свинаря наруши дисциплината и направи крачка напред. Явно беше прагматик. Той се приближи до колата, вдигна капака на багажника и прибра куфарите в него — първо този на Кийвър, после този на Чан.

Накрая затвори багажника и отстъпи крачка назад.

— Благодаря — каза Ричър. — Пожелавам на всички ви много приятен ден.

Той отвори вратата на мястото до шофьора и седна в колата. Чан седна зад волана. Двамата едновременно затвориха вратите и Чан запали двигателя. Даде на заден, за да излезе от мястото си на паркинга, завъртя волана и пое напред към малкия площад, откъдето продължи на север покрай закусвалнята и смесения магазин и стигна до стария маршрут на заселниците. Зави наляво и се отправи на запад, а шосето се протегна пред тях чак до златистата мараня на хоризонта, остро като върха на игла.

— Ще се върнем ли? — попита тя.

Ричър свали ръка от пистолета си — за пръв път, откакто беше излязъл от стаята в мотела.

— Предполагам, че ще се наложи да се върнем — каза той.

22

Пътуваха в продължение на три часа, преди да спрат за бензин и храна. Все още нямаше покритие на мобилните телефони. Решиха, че може би няма да попаднат на сигнал, докато не стигнат чак до магистрала I-25, далече навътре в щата Колорадо. Още четири часа шофиране най-вероятно. В такъв случай можеха да продължат направо към Колорадо Спрингс, откъдето беше взет под наем този форд. Там имаше летище с редовни полети до Лос Анджелис. Вече се бяха съгласили, че следващата им спирка ще бъде Лос Анджелис. Телефонът беше чудесно изобретение, но понякога не вършеше работа. Което означаваше, че им предстои да преминат през проверката на летището, така че разглобиха двата пистолета и изхвърлиха съставните им части в отделни кофи за боклук на различни места по паркинга. Откъдето дошло, там и отишло.

Ричър пое следващата смяна зад волана. Шофираше незаконно без книжка, но за два часа видяха само две други превозни средства и нито едно от тях не беше полицейска кола. След това отново се смениха и Чан продължи да кара, докато златистият хоризонт не започна да посивява с приближаването до цивилизацията. Поспориха какво да правят с куфара на Кийвър. Ричър не беше сантиментален по отношение на личните вещи и предложи да го изхвърлят. Но Чан гледаше на куфара като на талисман. Като на символ на надеждата. Искаше да го задържат.

В крайна сметка взеха компромисно решение. Спряха в един офис на „ФедЕкс“ в търговски център в покрайнините на Колорадо Спрингс и изпратиха куфара на адреса на жълтата къща на улицата без изход в западналия жилищен комплекс на север от Оклахома Сити. Чан попълни адресния формуляр и след дълго колебание отбеляза в него, че за доставката не е нужно получателят да се подпише.

Същия следобед в смесения магазин в Мадърс Рест се срещнаха осем мъже. Собственикът вече беше там, с двете си ризи и неподдържаната коса, а пръв пристигна продавачът на резервни части от магазина за напоителни системи, последван от шофьора на кадилака, едноокия от мотела, свинаря, служителя от закусвалнята и онзи от братята Мойнахан, който беше отнесъл ритник в слабините и беше останал без пистолет.

Осмият пристигна на срещата с пет минути закъснение. Беше солиден, с червендалесто лице, току-що излязъл от банята, облечен с изгладени сини джинси и бяла риза. Беше по-възрастен от Мойнахан, продавача на резервни части и шофьора на кадилака и по-млад от служителя от мотела и собственика на смесения магазин, горе-долу на възрастта на свинаря и човека от закусвалнята. Прическата му беше оформена със сешоар като на говорител от телевизията. Когато влезе в магазина, останалите седем мъже се сковаха, поизправиха се и млъкнаха. Чакаха новодошлият да заговори пръв.

Той премина направо на въпроса.

— Ще се върнат ли? — попита той.

Никой не му отговори. Присъстващите седем мъже го гледаха безизразно.

— Дайте ми доводи и за двете страни в спора — нареди осмият.

Настъпи мълчание, в което всички се въртяха от неудобство и пристъпваха от крак на крак, после продавачът на резервни части каза:

— Няма да се върнат, защото си свършихме работата. Те не научиха нищо в този град. Нямат никакви доказателства и никакви свидетели. Защо да се връщат на място, от което не излиза нищо?

Шофьорът на кадилака се намеси:

— Ще се върнат, защото това е последното известно местонахождение на Кийвър. Ще се върнат толкова пъти, колкото е нужно. Къде иначе могат да започнат отначало, когато не стигнат доникъде?

Осмият попита пак:

— Сигурни ли сме, че не са научили нищо тук?

Човекът от гишето в закусвалнята отговори:

— Никой не е разговарял с тях. Нито дума.

Собственикът на магазина допълни:

— Използваха телефона само веднъж. Опитаха се да се обадят на три различни номера, не им вдигнаха на нито един и те си тръгнаха. Хората не правят така, когато разполагат с ценна информация.

— Значи сте достигнали до консенсус, че те не са научили нищо?

— До какво?

— Всички сте съгласни по въпроса.

Шофьорът на кадилака отговори:

— Всички сме съгласни, че те са научили по-малко от нищо. Защото накрая стигнаха до моя магазин, където търсеха някакъв несъществуващ тип на име Малоуни. Бяха доникъде. Но въпреки това ще се върнат. Защото знаят, че Кийвър е бил тук.

— Значи все пак са научили нещо.

Отново настъпи мълчание. Едноокият се намеси:

— Нали се бяхме разбрали? Трябваше да изглежда така, че той е тръгнал нанякъде. Никога не сме се разбирали да отричаме, че е бил тук.

Осмият попита:

— Как се държаха, когато си тръгнаха?

Свинарят отговори:

— Мъжът го раздаваше ядосан. Според мен се опитваше да се утеши с нещо. За да не се чувства толкова зле. Преструваше се на корав, защото знаеше, че е победен. Стори ми се, че на жената ѝ стана неудобно заради него.

— Ще се върнат ли?

— Аз гласувам, че не.

— Кой гласува, че ще се върнат?

Единствено шофьорът на кадилака вдигна ръка.

Осмият обобщи:

— Мнозинство от шестима срещу един. Според мен е добра оценка на ситуацията. Смятам, че сте прави. И се гордея с вас. Те пристигнаха тук и не научиха нищо повече от онова, което можехме да си позволим да научат, а после си тръгнаха. И шансът да се върнат е минимален.

Мъжете продължиха да се въртят и да пристъпват от крак на крак, но вече по-бодро. Изправиха рамене и свиха устни, сякаш искаха да кажат: „Е, какво толкова?“.

Осмият продължи:

— Но минималните шансове движат света.

Усмивките се превърнаха в сериозни физиономии и седмината се заеха да кимат тържествено в потвърждение на тази мъдрост.

Осмият попита:

— Къде отидоха?

Седемте мъже свиха рамене и го погледнаха безизразно.

— Всъщност няма значение — каза им осмият. — Освен ако не са тръгнали към Лос Анджелис. Журналистът е единствената ни уязвима точка. И е единственият начин да разплетат загадката, поне според онова, което научихме от Кийвър.

— Шансът е едно на милион — каза Мойнахан. — Откъде ще знаят какво изобщо търсят? Откъде ще знае Уестуд с какво разполага?

— Но шансът едно на милион движи света.

— Нали се предполага, че сме напълно невидими? — попита служителят от мотела. — Нали така? Нали за това плащаме?

— Вие не плащате нищо. Аз плащам за това.

В магазина отново настъпи мълчание, докато продавачът на резервни части не се съгласи от името на всички.

— Добре, нали за това плащаш?

— Да, точно така. И не само за това. Плащам за съдействие — ако и когато имаме нужда от него. Като автокаско. То е част от услугата.

Свинарят се обади:

— Ще бъде голяма крачка, ако се обърнем към външен човек.

— Да, точно така — повтори осмият мъж. — Подобно решение е свързано със сериозни недостатъци. Но има и предимства. Трябва да ги обсъдим.

— За какво съдействие говорим? — попита Мойнахан.

— Предлага се пълен набор от услуги. Получавам това, за което плащам. В целия спектър от малко до много.

Собственикът на магазина каза:

— Според мен трябва да започнем с наблюдение. Поне засега. Ако стигнат до Уестуд във вестника, трябва веднага да разберем. За да сме подготвени за онова, което ще последва. Ако шансът от едно на милион се обърне срещу нас.

Останалите шестима впериха очи в осмия, като търсеха по лицето му признаци за възражение, и когато не видяха такива, започнаха да кимат в знак на съгласие, мъдро и разсъдливо.

Осмият каза:

— Нека да гласуваме. Кой гласува за наблюдение?

— Малко е, нали? — попита Мойнахан. — В спектъра от услуги?

Осмият кимна.

— Говорим за телефони, интернет и физическо наблюдение.

— А докъде стига спектърът от услуги?

— Чак до това, което наричат „окончателно решение на проблема“.

— Ето нещо, с което можем да се справим и сами.

— Как е брат ти?

— Имам предвид, че следващия път ще бъдем подготвени.

— Да не искаш да промениш решението си? Вече смяташ, че ще има следващ път, така ли?

В магазина настъпи мълчание. Осмият попита:

— Кой гласува за наблюдение?

Вдигнаха се седем ръце.

— Радвам се, че сте съгласни — каза осмият. — Защото аз вече се обадих. Наблюдението е започнало преди един час. Изпратили са човек, който се казва Хакет. Казаха ми, че е от най-добрите им хора. Квалифициран в много различни области.

23

Компанията за автомобили под наем поддържаше служебен микробус, който кръстосваше между паркинга за връщане на коли и терминалите — беше удобен, но бавен. Пътуването добави още половин час към един твърде дълъг ден. Ричър и Чан пристигнаха на летището в ранната вечер. Все още имаше един полет до Лос Анджелис, но самолетът вече беше пълен. Всички места бяха резервирани, а освен това имаше дълга опашка от пътници, които се надяваха нещо да се освободи в последния момент. По-рано през деня беше имало две технически повреди, които бяха предизвикали хаос в разписанието.

Следващият възможен полет беше в осем следващата сутрин. Нямаха друг избор. Чан имаше билет за отиване и връщане без фиксирана дата, който използва. Ричър си купи еднопосочен.

На гишето им обясниха, че качването в самолета ще е около седем и двайсет сутринта, а дотогава можеха да се настанят в хотела на летището, до който се стигаше за пет минути с автобус.

Отидоха до хотела пеша. Ричър носеше куфара на Чан, вместо да използва колелцата, защото реши, че тротоарите от бетон няма да им се отразят добре. Хотелът беше от голяма верига, спретнат и бял отвън, топъл и бежов отвътре, със зелена неонова табела, която обявяваше името и функцията на сградата. Във фоайето се беше събрала малка тълпа. Имаше може би общо девет души, които не бяха точно наредени на опашка, а по-скоро се въртяха наоколо, като или говореха по мобилните си телефони, или изглеждаха раздразнени, или и двете едновременно. „По-рано през деня беше имало две технически повреди, които бяха предизвикали хаос в разписанието.“ Ричър не летеше често със самолет, но беше в състояние да различи характерните признаци на проблема.

Служителката на рецепцията им махна да се приближат. Беше млада жена с вталено сако и шалче на врата. В жеста, с който ги повика, имаше някаква спешна и конспиративна нотка.

— Господине, госпожо, имам една свободна стая — каза им тя. — Ако имате нужда от нея, най-добре я вземете веднага.

— Само една стая? — попита Чан.

— Да, госпожо, защото по-рано през деня имаше проблем с авиолиниите.

— Има ли друг хотел?

— Не и на летището.

— Ще вземем стаята — намеси се Ричър.

Чан го погледна и той се ухили.

— Ще измислим нещо.

Ричър плати и в замяна на парите си получи магнитна карта за отключване на вратата. Стаята беше на петия етаж, номер 501, румсървис се предлагаше до единайсет вечерта, закуската се плащаше допълнително и имаше безплатен безжичен интернет. Зад тях вече се бяха наредили две други двойки, които щяха да останат разочаровани. Ричър и Чан се качиха с асансьора и откриха стаята. Беше обзаведена в бежово и ментовозелено и изглеждаше напълно адекватна във всяко отношение. Но Чан мълчеше.

— Стаята е за теб — каза Ричър.

— А ти какво ще правиш? — попита го тя.

— Не се съмнявам, че ще измислим нещо.

Той внесе куфара ѝ вътре и го остави до леглото. После ѝ подаде магнитната карта и предложи:

— Да отидем да вечеряме. Преди бездомните пътници да заемат всички маси.

— Нека да се освежа. Ще се видим в ресторанта.

— Добре.

— Ти имаш ли нужда да се освежиш? Можеш да влезеш пръв в банята, ако искаш.

Ричър хвърли един поглед в огледалото. Беше подстриган наскоро, избръснат наскоро и изкъпан наскоро, а освен това беше с нови дрехи.

— Боя се, че няма как да стане по-добре от това — заяви той.

* * *

Ресторантът беше на партера, разделен от рецепцията с фоайето, където бяха асансьорите. Беше приятно място, със завеси, дебел мокет и маси от светло дърво, като единственият компромис в обзавеждането бяха устойчивите на петна и издраскване повърхности на всички мебели. Вече беше почти пълно. Ричър почака, докато му намериха свободна маса за двама до прозореца. Нямаше кой знае каква гледка. Навън се виждаха само жълти светлини и паркинг с множество снегорини, извадени от употреба за летния сезон.

Чан пристигна след осем минути, измита и сресана, с нова тениска. Тя седна срещу Ричър. Изглеждаше добре, отново изпълнена с енергия, очевидно освежена от обикновеното удобство на течащата вода. След това изражението ѝ се промени, все едно изведнъж беше видяла другата половина от уравнението — той се беше лишил от това, за да го получи тя.

— Не се притеснявай — успокои я той.

— Къде ще спиш? — попита го тя.

— Мога да спя и тук.

— На стол за хранене?

— Бях тринайсет години в армията. Там се научаваш да спиш навсякъде.

Тя помълча малко, после попита:

— Как беше там?

— Като цяло беше доста добре. Имам хубави спомени и нямам сериозни оплаквания. С изключение на очевидното.

— Какво е то?

— Същото като при теб, сигурен съм. Фантастичният водопад от изпражнения, с който те заливат висшестоящите офицери, когато си нямат друга работа.

— Имаше и такива моменти — усмихна се тя.

— Затова ли напусна?

Усмивката ѝ се стопи.

— Не, не точно.

— Ще ти разкажа за мен, ако ми разкажеш за теб — заяви той.

— Не знам дали искам да го направя.

— Какво толкова може да стане?

Тя помълча малко, после въздъхна.

— Добре, ти си пръв.

— Армията беше в период на съкращения, така че трябваше да избират кого да уволнят. Моето досие не беше от най-добрите, а точно в този момент един определен човек ми имаше зъб. Като се имат предвид тези две обстоятелства, не беше чак такава голяма изненада, когато стигнаха до мен.

— Какъв беше този определен човек?

— Подполковник. Дебелак, който работеше на бюро. От Отдела за връзки с обществеността в щата Мисисипи. Бях там и работех по един тежък случай, той се спече заради някаква глупост и аз проявих леко нетърпение пред него, вербално и лично, така че той се обиди. И успя да си отмъсти най-вече защото имаше късмета да улучи точния момент. Преди тази случка ми се бяха разминавали много по-тежки провинения, но точно тогава армията беше в период на съкращения.

— Нямаше ли какво да направиш?

— Можех да се обадя на няколко души, които ми дължаха услуга. Но вредата вече беше сторена. Беше игра, която нямаше как да бъде спечелена. Ако аз бях победил, подполковникът щеше да загуби и това нямаше да се хареса на другите подполковници. Нито един от тях нямаше да иска да служа някъде наблизо. В крайна сметка щяха да ме изпратят да охранявам някоя радарна станция в далечния север на Аляска. Посред зима. Така че нямаше друг изход. Освен това цялата история ми показа нещо по-важно. Те наистина не ме искаха в армията. Най-сетне си дадох сметка. Затова реших да не се съпротивлявам. Приех да ме уволнят и си тръгнах.

— Кога се случи това?

— Много отдавна.

— И оттогава си тръгваш от всяко място, на което попаднеш?

— Твърде сложно казано за мен.

— Сигурен ли си?

— Аз съм доста просто устроен човек.

Тя не отговори. Сервитьорката дойде при тях и те си поръчаха вечерята. Когато сервитьорката се отдалечи, Ричър напомни:

— Ти си наред.

— За какво? — каза Чан.

— Да ми разкажеш твоята история.

Тя отново помълча, преди да отговори.

— Историята ми е същата като твоята, общо взето. Игра, която нямаше как да бъде спечелена. Разликата е, че аз си го направих сама. Оставих се да ме притиснат в ъгъла. Не видях навреме какво ще се случи. Проявих наивност.

— Какво се случи?

— Някой беше влизал в къщата ми. Не бяха взели нищо, не бяха търсили нищо, не бяха повредили нищо и не бяха оставили нищо. Тогава не разбрах какво е станало. Работех по един случай с пране на пари. Ставаше дума за много пари и за много сложна верига от фиктивни фирми, както обикновено, но аз бях стигнала до извършителя. Щеше да е много трудно да докажа вината му. В действителност щеше да бъде почти невъзможно. Вече се канех да забравя за цялата история. Няма смисъл да замесваш прокуратурата, ако не разполагаш с реално доказателство. И тогава този тип ми се обади. Буквално бях на ръба да му кажа, че случаят ще бъде приключен. Но той ми се обади пръв и беше с два хода назад. Каза ми, че ако не се откажа от разследването веднага, той ще обяви, че съм приела подкуп от него още в самото начало, така че да си затворя очите, но след това съм си променила решението и съм му забила нож в гърба. И на всичко отгоре съм задържала парите. Беше решил, че по този начин ще съсипе кариерата ми, а той ще излезе на чисто.

— Хората могат да си приказват всякакви неща. Имаше ли начин да го докаже?

— Беше открил банкова сметка на Карибите на мое име и беше превел парите за подкупа в нея. Парите си бяха в сметката, съвсем истински. Пари като слънце, колкото си искаш. Съществуването им щеше да потвърди всичко, което твърдеше той.

— С тази разлика, че сметката е била открита от него, а не от теб. Това със сигурност се записва някъде.

— Той ми съобщи, че в къщата ми проникнала някаква жена. Не взела нищо, не търсила нищо, не повредила нищо и не оставила нищо. Но се обадила от домашния ми телефон. Открила ми банкова сметка от къщата ми и обаждането било записано от телефонната компания. Така се озовах между чука и наковалнята. Как можех да докажа, че не съм се обадила аз? Може би чуждестранната банка или Агенцията за национална сигурност щяха да имат запис от обаждането, но щеше да е трудно да се различат два женски гласа по международна телефонна линия, особено ако се е опитала да имитира гласа ми, а тя сигурно го беше направила, защото този човек беше наистина много организиран. Знаеше номера на социалната ми осигуровка например, както и моминското име на майка ми. Явно това е въпросът за доказване на паролата ми.

— И какво направи тогава?

— Това, което ми каза той. Приключих случая. Веднага. Но и без това щях да го направя. Поне така си мисля.

— Какво стана с този човек?

— Все още е в бизнеса.

— А парите от подкупа?

— Изчезнаха. Аз ги проследих, точно както предполагаше той. Накрая ги открих в една фиктивна фирма, регистрирана на Антилските острови. Очевидно си бях купила миноритарен дял в някакъв финансов фонд, като дългосрочна инвестиция. Той беше мажоритарният собственик на фонда. Така бяхме свързани помежду си за вечни времена.

— И какво стана после?

— Признах си. Разказах всичко на началника. Очевидно му се искаше да ми повярва, но ФБР не се ръководи само с вяра. Така или иначе, от този момент нататък нямаше да има никаква полза от мен като специален агент. Показанията ми щяха да бъдат съмнителни по определение дори след години. Щях да се превърна в мечтата на всеки адвокат на защитата. Имам предвид, че непрекъснато щях да отговарям на въпроса: „Госпожо специален агент, бихте ли ни разказали за подкупа, за който не можете да докажете, че не сте взели?“. И в крайна сметка щях да се озова при теб в онази радарна станция в Аляска. Посред зима. Беше игра, която нямаше как да бъде спечелена. Така че си подадох оставката.

— Лоша работа.

— Понякога печелиш, понякога губиш.

— Не е така. Печелиш всеки път, но е достатъчно да изгубиш само веднъж. И не получаваш втори шанс.

— Аз не се чувствам нещастна от работата си.

— Но?

— Не знам още колко време ще мога да продължавам да я върша. Не ми прилича на работа за цял живот.

— Може би е била такава за Кийвър.

— Това беше много грубо.

— А каква беше неговата история?

— Беше?

— Добре, каква е?

— Чух, че са го заплашили с трето служебно порицание. Във ФБР се действа много предпазливо, а той имаше навика да се хвърля презглава. Без план и без подкрепление. Твърдяха, че по този начин застрашава изхода от разследванията. Както и себе си, и колегите си. Ако беше получил трето служебно порицание, и той щеше да пристигне в Аляска. В радарната станция щеше да ни стане тясно. Затова той си подаде оставката, преди да се стигне дотам. Беше решил, че това е най-достойното нещо, което може да направи. И преди да го кажеш, да, съгласна съм с теб — сигурно е постъпил по същия начин в Мадърс Рест. Хвърлил се е презглава. Не е изчакал подкрепление.

Сервитьорката им донесе порциите и допълни чашите им. Когато се отдалечи, Ричър каза:

— Но Кийвър се е обадил за помощ. Стигнал е дотам. Вече го знаем. Защо се е обадил, а не е изчакал подкреплението да пристигне?

— От нетърпение? — каза Чан. — По спешност?

— Може би те първи са стигнали до него. Докато е чакал подкреплението. Може би не се е хвърлил презглава.

— Това ми звучи като официално оправдание за всички хора, които по принцип се хвърлят презглава.

— Не знаем какво точно се е случило.

— Иска ми се да се беше хвърлил презглава, но в обратната посока.

— Това винаги е разумна политика.

— Обзалагам се, че никога не си я следвал.

— Напротив — повече пъти, отколкото мога да преброя. И точно затова сега съм тук, на вечеря с теб. Вселената е хаотично място. Естественият подбор действа непрекъснато.

Тя помълча малко, после заговори:

— Може ли да те попитам нещо?

— Естествено — каза той.

— На вечеря ли сме?

— Така пишеше в менюто. Менюто за обяд беше друго, а това със сигурност не ми прилича на закуска.

— Не, имам предвид дали сме на вечеря, вместо да хапваме нещо по пътя.

— Вечеря със свещи и пиано?

— Не е задължително.

— И хора, които свирят на цигулки и продават рози по масите?

— Ако е подходящо.

— Имаш предвид, като на среща?

— Най-общо казано — отговори тя.

— Честно ли да ти кажа? — попита той.

— Задължително.

— Да кажем, че бяхме открили Кийвър още вчера — ако беше слязъл от влака или ако беше паднал някъде на полето и си беше изкълчил глезена, така че да е прегладнял и обезводнен, но иначе да си е добре — тогава, да, със сигурност щях да те поканя на вечеря и ако ти беше приела, щяхме да сме заедно горе-долу по това време, така че това, общо взето, може да се смята за вечеря.

— Само общо взето?

— Ние не открихме Кийвър. Така че може да се смята и за хапване по пътя.

— Но ти щеше да ме поканиш на вечеря?

— Абсолютно.

— Защо?

— Защото си човек, с когото ми е приятно да вечерям.

Този път тя мълча по-дълго, в продължение на пет-шест секунди, почти до момента, в който да стане неудобно, и после каза:

— Аз щях да приема по същата причина.

— Отлично.

— Така че не го забравяй. Ние двамата сме на вечеря. А не хапваме по пътя. И това е факт, а не въпрос на гледна точка.

— Тогава защо ме попита?

— За да съм сигурна, че знаеш.

* * *

И така, тази вечер Ричър нямаше нужда да спи на стол за хранене. Двамата си поръчаха десерт и кафе, бавно и спокойно, без да бързат за никъде, защото и двамата решиха да повярват в неизбежното. След това Чан плати сметката и се изправи, Ричър се изправи заедно с нея и тя го хвана под ръка, все едно бяха заедно от много отдавна. Двамата излязоха от ресторанта бавно и спокойно, без да бързат за никъде, изчакаха асансьора, качиха се на петия етаж и отвориха вратата на стаята.

А след това нещата станаха по-малко бавни и по-малко спокойни, и малко повече прибързани. Чан беше топла и уханна, с гладка кожа и дълги крайници, и беше млада, но не прекалено, и беше достатъчно силна, за да му отвърне, и достатъчно здрава, за да не се тревожи за нея. Ричър много я харесваше и тя явно също го харесваше. След това си поговориха малко, а после тя заспа и тогава той също заспа — по най-добрия възможен начин да заспиш.

24

Качването в самолета започна точно навреме, в седем и двайсет сутринта. Чан теглеше куфара си по пътеката, а Ричър я следваше, докато не стигнаха до евтините си места. Чан сложи куфара си в отделението за багаж под тавана и зае мястото до прозореца. Ричър седна до пътеката.

После попита:

— Добре ли познаваш Лос Анджелис?

— Достатъчно, за да намеря сградата на вестника.

— Може би човекът си работи от вкъщи.

— В такъв случай няма да се срещнем там. Сигурна съм, че адресът му е тайна, дори това да не важи за номера на мобилния му телефон. Ще избере някое кафене в квартала.

— Съгласен съм. Но кой квартал? Всичките ли ги познаваш?

— Сигурно пак ще трябва да вземем кола под наем. Трябва да си поискаме такава, която има навигация.

— Освен ако той вече не е на работа и не иска да се срещнем там. Тогава можем да хванем такси.

— Ще пристигнем твърде рано. Все още няма да бъде на работа.

— Добре, нека да се обадим на мобилния му, когато кацнем, и ще го оставим да реши вместо нас. В кафене или в редакцията на вестника. С кола под наем или с такси.

— Ако изобщо се съгласи да се срещнем.

— Двеста смъртни случая. Това е голяма история.

— За която вече е слушал, поне според теб. Когато му се е обадил клиентът на Кийвър. И явно не му е направил сериозно впечатление.

— Едно е да слушаш, друго е да чуеш. Точно това е нашият проблем. Съмнявам се, че Уестуд изобщо знае с какво разполага. Той не е чул най-важното и бележките му явно нямат особен смисъл. Все едно ще се опитваме да отключим катинар със спагети.

— Ами ако не успеем?

— Не знам какво значи това.

— Тази сутрин си оптимистично настроен.

— Неизбежен резултат. От вечерта, която прекарах много приятно.

— И аз.

— Радвам се да го чуя.

— Как те наричат приятелите?

— Ричър.

— А не Джак?

Той поклати глава.

— Дори майка ми ми казваше Ричър.

— Имаш ли братя или сестри?

— Имах брат, Джо.

— Къде е той сега?

— Никъде. Умря.

— Съжалявам.

— Вината не е твоя.

— Как го наричаше майка ти?

— Джо.

— Но на теб казваше Ричър?

— Това е част от името ми, също като Джак. Какво искаш да кажеш, че твоите приятели не те наричат Чан?

— Преди бях полицай Чан, после специален агент Чан, но това беше само на работа.

— Тогава как те наричат?

— Мишел — отговори тя. — И понякога Шел, за по-кратко. Шел ми харесва. Хубаво умалително име. Но не и в комбинация с фамилията ми. „Шел Чан“ звучи като нещо средно между корейска порнозвезда, компания за добив на нефт в Южнокитайско море и шепа монети, които дрънчат в чекмеджето на касата.

— Добре — каза Ричър. — Значи ще те наричам Мишел. Или Чан.

В този момент самолетът излетя и се зае да преследва зората на запад над планините.

На седем часа път с кола на изток от тях, в Мадърс Рест, зората вече беше дошла. Сутрешният влак беше пристигнал и беше отпътувал. Ранобудните клиенти на закусвалнята се разотиваха. Човекът с двете ризи беше отворил магазина си. Собственикът на магазина за резервни части също беше отворил и вече се беше натъпкал зад щанда, където редеше фактури на различни купчини. Шофьорът на кадилака подреждаше касовите бележки за седемте различни услуги, които предлагаше: „Уестърн Юниън“, „Мъниграм“, факс, ксерокс, „ФедЕкс“, „Ю Пи Ес“ и „Ди Ейч Ел“. Единият Мойнахан, който беше отнесъл ритник в слабините и беше останал без пистолет, се грижеше за другия брат, който все още се чувстваше малко замаян.

А едноокият служител от мотела беше излязъл от рецепцията, стоеше навън, душеше въздуха и оглеждаше целия периметър от вътрешната страна на сградата с форма на подкова — местата за паркиране, алеята покрай стаите на първия етаж и пътеката пред стаите на втория етаж. Правеше инспекция на всичко, без да бърза. Всички крушки работеха. Всички сгъваеми столове бяха прилежно подредени. Всичко беше на мястото си. Тихо. Спокойно. Стая 214 беше свободна. Стая 215 също.

Няма да се върнат, помисли си той.

Всичко беше наред.

Залата за пристигащи пътници на летището в Лос Анджелис беше претъпкана, така че Ричър и Чан трябваше да си пробиват път с лакти до бордюра навън, където да намерят тихо място, за да се обадят по телефона. Чан се скри зад една колона и набра номера. И събуди Уестуд. Човекът явно не ставаше рано. Отначало ѝ стана неудобно, после му се извини и премина на въпроса. Представи му се за втори път и заяви, че трябва да се срещнат, защото нещо, което бе изглеждало дребно и за двамата, изведнъж беше станало не толкова дребно. Каза му, че има реална вероятност за двеста смъртни случая. Обясни му, че като бивш агент на ФБР приема задачата съвсем сериозно и че работи заедно с военен, който също я приема съвсем сериозно. Накрая му каза, че да, правата за книгата все още не са продадени.

След това изслуша адреса, който ѝ продиктува Уестуд, и затвори.

— Кафене — каза тя. — В Ингълуд.

— Това е наблизо — каза Ричър. — Кога?

— След трийсет минути.

— По-добре да вземем такси. Нямаме време да търсим кола под наем.

На трийсет километра южно от Мадърс Рест мъжът с изгладените джинси и прическата, оформена със сешоар, прие обаждане по стационарния си телефон. Като автокаско, но не съвсем. Човекът на име Хакет беше записал първия установен контакт. Обаждане от мобилен телефон на мобилен телефон с продължителност шест минути. Проведеният разговор беше между Уестуд, който вероятно си беше вкъщи, като се има предвид колко беше часът, и жена на име Чан, която беше на летището, ако се съди по фоновия шум, и беше придружавана от мъж, когото беше описала като военен. Бяха споменати смъртни случаи и беше уговорена среща в едно кафене в Ингълуд, което Хакет щеше да наблюдава.

Опашката за таксита беше дълга, но се движеше бързо, а Ингълуд беше от другата страна на магистрала 405, така че пристигнаха преди уговореното време. На улицата имаше многобройни кафенета. Повечето бяха изнесли миниатюрни масички на тротоара и черни дъски с менюто, на които бяха изписани думи на италиански, но кафенето, предложено от Уестуд, не беше такова.

Беше в традиционен американски стил, обзаведено с винил и линолеум, избелели до тъмнокафяво с десетилетията. И пълно до около една четвърт с мъже, които седяха сами и мълчаливо четяха вестници или гледаха в празното пространство. Нито един от тях не приличаше на редактор с ресор научни изследвания.

— Подранихме — каза Чан. — А той ще закъснее.

Двамата се настаниха в сепарето, като седнаха един до друг пред ламинираната маса на пейката с висока облегалка, тапицирана с винил, който може би някога е бил лъскав, с наситен червен цвят, но сега беше в същото тъмнокафяво като всичко останало. Поръчаха си кафе — едно горещо и едно айс. После зачакаха.

Наоколо беше тихо. Чуваха се само обръщането на страниците от вестниците и потракването на чаши и чинийки.

Минаха пет минути.

После Уестуд се появи. Ричър изобщо не си го беше представял така, но действителността беше не по-малко убедителна от предварителните очаквания. Уестуд явно прекарваше много време на открито вместо в научни лаборатории и беше здрав и набит, вместо да бъде кльощав като кабинетен учен. Приличаше на естествоизпитател или изследовател. Косата му беше къса, разрошена, светла и посивяваше, а освен това имаше брада със същата дължина и същия цвят. Лицето му беше почервеняло от слънцето, а около очите му се виждаха бръчки, защото често ги беше присвивал срещу него. Изглеждаше на около четирийсет и пет години. Дрехите му бяха изработени от високотехнологични материи и имаха много ципове, но бяха стари и износени. Носеше туристически обувки с шарени връзки, които приличаха на миниатюрни планинарски въжета. На рамото му имаше брезентова чанта, голяма колкото на пощальон.

Мъжът спря за малко на вратата и веднага разпозна Чан, защото тя беше единствената жена в кафенето. Той седна срещу тях, от другата страна, и дръпна чантата след себе си. После отпусна ръка на масата и каза:

— Другият ви колега явно все още липсва. Господин Кийвър, нали така беше?

Чан кимна.

— По отношение на него стигнахме до задънена улица. Успяхме да го проследим до тук, но не можем да продължим.

— Обадихте ли се в полицията?

— Не.

— В такъв случай първият ми въпрос ще бъде „Защо не?“.

— Защото трябва да им съобщим за изчезнало лице. Това е всичко на този етап. Той е пълнолетен и го няма от три дни. Може и да запишат съобщението, но няма да предприемат нищо. Ще отиде направо при останалите, които не са толкова спешни.

— Може би ще им стане по-интересно, ако разберат за двеста смъртни случая.

— Не можем да докажем нищо. Не знаем кой, защо, кога, къде или как.

— Значи аз ще ви платя закуската, защото има някакъв човек, за когото дори не сте съобщили, че е изчезнал, и двеста смъртни случая, за които не знаете нищо?

— Ще ни платиш закуската, защото ще получиш правата за книгата. Когато напишеш книга за този случай, ще изкараш предостатъчно пари за закуски.

— Само че засега тази закуска струва повече от правата за книгата. Засега те струват колкото едно кафе, ако добавя петдесет цента от себе си.

— Ти си учен — каза Ричър. — Трябва да мислиш като учен.

— Какъв учен?

— Може би специалист по статистика. И лингвист. И такъв, който разбира малко от социология. И освен това притежава дълбоко и вродено разбиране за човешката природа. Помисли за числото двеста. Звучи като някакво хубаво кръгло число, но всъщност не е такова. Никой не казва „двеста“ просто ей така. Хората казват „сто“ или „хиляда“. Или „стотици“, или „хиляди“. „Двеста смъртни случая“ ми звучи доста специфично. Все едно числото е истинско. Може да е закръглено от сто осемдесет и няколко или сто деветдесет и няколко, но на мен ми звучи така, сякаш отзад стои реална информация. Която е достатъчна, за да проявя интерес към него. И да започна разследване. Например.

Уестуд не каза нищо.

— Освен това предполагаме, че в полицията вече са чули за тази история и са решили да не ѝ обръщат внимание.

Уестуд кимна.

— Защото предполагате, че клиентът на господин Кийвър се е обадил на всички от Белия дом надолу. Включително и на мен.

— Точно от там трябва да започнем. От клиента. Трябва да го открием. Трябва да чуем цялата история от самото начало, както я е чул Кийвър. Едва тогава може би ще успеем да предвидим какво ще се случи по-нататък.

— Обаждат ми се стотици хора. Вече ви го казах.

— Колко?

— Добре де, разбрах.

— И ти записваш всичките в базата данни. Вече ни каза и това.

— Не ги записвам подробно.

— Може би ще успеем да открием нещо.

— Ще ви трябва поне едно име.

— Мисля, че вече имаме едно име.

Чан хвърли един поглед на Ричър.

— Може би — заяви той, после отново се обърна към Уестуд. — Сигурно не е истинско име, но можем да започнем от него. Ти ни каза, че рано или късно блокираш досадните обаждания. Когато започнат да прекаляват. Възможно ли е някой да се е ядосал и да се е опитал да започне отначало, като се е обадил отново, но този път да е използвал друго име и друг номер?

— Не е невъзможно — сви рамене Уестуд.

Ричър се обърна към Чан.

— Покажи му листчето на Кийвър.

Чан изрови бележката от джоба си и я отвори на масата. На листчето бяха записани телефонният номер с код 323 и думите „Мадърс Рест — Малоуни“.

— Това е моят номер — каза Уестуд. — Поне това е сигурно.

— Ние решихме, че според тази бележка в Мадърс Рест има човек на име Малоуни, който представлява някакъв интерес. Но там няма такъв. Вече сме сигурни. Разпитахме и отговорите не бяха уклончиви. Бяха пренебрежителни и дори малко озадачени. Възможно ли е да ти е писнало от клиента на Кийвър, както и да се е казвал, и той да е решил да започне отначало, като ти се обади отново, но се представи за друг човек на име Малоуни? След това отново се е обадил на Кийвър и както винаги му е казал да се обади на теб, за да получи потвърждение на информацията, но този път го е предупредил, че случаят няма да бъде заведен под истинското му име, а под фалшивото име Малоуни. Може би това е смисълът на тази бележка.

— Може би.

— Имаш ли друго обяснение?

— Мога да проверя — каза Уестуд.

— Ще ти бъдем много благодарни. Вече се хващаме и за сламка.

— Честно? Бележките на този Кийвър са по-безполезни и от моите.

— Те са всичко, с което разполагаме.

— Дори да е така, след като имате изчезнал човек и слухове за двеста смъртни случая, не трябва ли поне да се опитате да се обадите в полицията?

— Аз бях полицай — каза Ричър. — И познавам много други полицаи. Никога не съм срещал такъв, който сам да си търси допълнителна работа. Така че засега няма причина да ни изслушат. Мога да ти го гарантирам. Точно както ти не си искал да изслушаш него.

— Мога да проверя — повтори Уестуд. — Но не виждам с какво ще ви помогне едно фалшиво име.

— С това, че може да ни отведе до истинското.

— Как ще го направи? Нали целта му е да скрие истинското име?

— Провери кого си блокирал точно преди да започне да ти се обажда Малоуни. Сигурно е нашият човек.

— Ще има повече от един кандидат. Аз блокирам много хора.

— Ще го измислим. Географията може да се окаже от значение. Вече знаем, че е наел детектив от Оклахома Сити и чете вестник „Ел Ей Таймс“. Търсенето се стеснява.

Уестуд поклати глава.

— Моят телефонен номер не е лесен за намиране. Не плащам на Гугъл, за да излиза най-отгоре. Ако вашият човек е достатъчно добър с компютрите, за да го изрови от интернет, със сигурност чете вестника онлайн. Тук няма място за съмнение. Такива хора не са си купували нищо, отпечатано на хартия, от десет години насам. Така че може да живее навсякъде.

— Ето една полезна информация — каза Ричър.

— Да се срещнем в моя офис след един час. В сградата на „Таймс“.

Чан кимна и каза:

— Знам къде се намира.

Сервитьорката пристигна и Уестуд си поръча закуска. Ричър и Чан излязоха.

По-малко от десет минути по-късно на трийсет километра южно от Мадърс Рест мъжът с изгладените джинси и прическата, оформена със сешоар, прие второ обаждане по стационарния си телефон. Отсреща му съобщиха, че Хакет е наблюдавал срещата в кафенето в Ингълуд. Не седял достатъчно близо, за да чуе много подробности, но чул името на Кийвър и прочел по устните на Чан, че са стигнали до задънена улица по отношение на неговия случай. В края на разговора разбрал, че е уговорена втора среща, не чул мястото на срещата, но чул как Чан казва, че знае къде се намира. Затова решил да остане с Уестуд, който несъмнено щял да го отведе там.

25

Редакцията на „Ел Ей Таймс“ беше в красива стара сграда в стил ар деко на кръстовището на Първа западна улица и Спринг Авеню в центъра на Лос Анджелис. Охраната на сградата беше достойна за правителствена агенция. Имаше рентгенов скенер и детектор за метал. Ричър не разбираше защо. Може би от прекомерно самочувствие. Той се съмняваше редакцията на „Таймс“ да се намира на върха на списъка с важни мишени на някоя терористична организация. Сигурно дори не бяха на четвъртата или петата страница от този списък. Но нямаше избор. Наложи му се да изсипе монетите от джобовете си в една купа и да мине през скенера. Чан го последва по-бавно. Тя все още беше с куфара си и носеше яке.

В крайна сметка и двамата преодоляха охраната, получиха временни пропуски и се качиха с асансьора. Офисът на Уестуд се оказа квадратно помещение с кремави стени и рафтове, натъпкани с книги и вестници. Под прозореца имаше хубаво старо писалище, на което стоеше компютър с два монитора. Уестуд седеше пред него и четеше електронната си поща. Огромната му брезентова чанта беше захвърлена на пода полуотворена и вътре се виждаха още книги, вестници и лаптоп с метален корпус. Коридорът пред вратата беше изпълнен с шум от заети хора, които се занимаваха с разни спешни неща. През прозореца се виждаше небето, яркосиньо под неизменното слънце на Южна Калифорния.

— Сега ще ви обърна внимание — каза Уестуд. — Седнете.

В гласа му имаше някаква непозната нотка.

Да седнат се оказа задача, която изискваше известни усилия. Ричър и Чан разчистиха купчините от списания и документи, за да освободят два стола. Уестуд затвори електронната си поща и се обърна към тях.

— От правния отдел не са много доволни — каза той. — Може да възникнат проблеми, свързани с поверителността на информацията. Нашата база данни е частна собственост.

— Какви проблеми може да възникнат според тях? — попита Чан.

— Не уточниха какви. Те са адвокати. За тях всичко представлява възможен проблем.

— Това е важно разследване.

— Те казаха, че важните разследвания вървят в комплект със съдебни заповеди и призовки. Или поне с полицейски доклад за изчезнало лице.

— Защо си говорил с правния отдел? — попита Ричър.

— Защото съм длъжен да го направя — отговори Уестуд.

— Говори ли с отговорния си редактор?

— Според него от това няма да излезе статия. Направихме проверка на този Кийвър. Сигурно се е запил някъде. Просто един изхабен стар детектив.

Чан не каза нищо.

— Аз не го познавам лично — каза Ричър. — Но познавам много като него. Във всяко отношение е повече от средностатистически човек, освен че не може да контролира импулсите си. Но тези импулси са породени от най-добри намерения. А колкото и да е изхабен, в сравнение с населението на Мадърс Рест е като Джеймс Бонд. И въпреки това те са успели да го елиминират.

— Няма как да знаем това.

— Да предположим, че е така. Да предположим, че там се случва нещо странно, което е довело до смъртта на двеста души. От него ще излезе статия, нали? Ще излезе нещо, което „Ел Ей Таймс“ ще продава на час по лъжичка. Ще публикувате допълнителни материали по разследването в продължение на цели седмици. Може да получиш „Пулицър“. Може да те поканят да правиш телевизионно предаване. Може да продадеш правата за филмиране на историята.

— Обадете ми се пак, когато имате нещо сериозно.

— Как мислиш, какви са шансовете това наистина да се случи?

— Едно на сто.

— А защо не на двеста?

— Твоите теории не представляват никакво доказателство.

— Добре, ето ти още една теория. Ние ще си тръгнем от тук, като оставим вероятността от едно на сто във всичко тук наистина да има голяма история, но след като сме си тръгнали, тази история вече не е ексклузивна собственост на „Таймс“, така че има вероятност от едно на сто тя да излезе истинска и да се появи на друго място след яростно наддаване от страна на всички вестници. Така че, ако си добър журналист, въпреки че шансовете са само едно на сто, ще видиш някакво миниатюрно преимущество в това да използваш информацията, с която вече разполагаш, за да се подготвиш донякъде, ако се стигне дотам. Затова предполагам, че веднага щом си тръгнем от тук, ти ще провериш базата данни за обаждания от човек на име Малоуни. Просто за да бъдеш спокоен.

Уестуд не каза нищо.

— Тогава какво значение ще има дали ние двамата все още ще бъдем в стаята? — попита го Ричър.

Дълго време не последва отговор. После Уестуд завъртя стола си така, че да се обърне към мониторите, раздвижи мишката и натрака няколко букви на две различни места. Ричър предположи, че бяха потребителско име и парола. С които се влизаше в базата данни, поне така се надяваше. Чан се приведе напред. На екрана се показа страница за търсене. Беше някаква служебна програма, която несъмнено беше подходяща за работата, която се предполагаше да върши, но освен това беше много грозна. Уестуд кликна на няколко различни опции. Може би ограничаваше търсенето само в собствените си записи. За да избегне резултатите, които нямаха връзка със случая. Може би в Лос Анджелис имаше сто души на име Малоуни, за които си струваше да се пише в новините. Или може би двеста. Известни спортисти, бизнесмени, актьори, музиканти и общественици.

— Всички теории трябва да се подлагат на проверка — каза Уестуд. — Съществена част от научния метод.

Той натрака името „Малоуни“. Кликна с мишката. И получи три съответствия.

Базата данни показваше, че човек на име Малоуни се е обаждал в три отделни случая. Най-скорошният беше почти преди един месец, вторият беше три седмици по-рано, а най-старият беше две седмици преди втория. Значи обажданията обхващаха период от общо пет седмици, който беше завършил преди четири. Входящият телефонен номер беше един и същ и в трите случая. Кодът му започваше с 501, непознат и за тримата.

Уестуд не беше отбелязал нищо за темата или съдържанието на трите обаждания. Вместо това просто беше копирал името, телефонния номер, датата и часа в една и съща папка, отбелязана с буквата „К“.

— Какво означава това? — попита Ричър.

— „Конспирации“ — отговори Уестуд.

— Какви конспирации?

— Категорията е доста обширна.

— Дай ми пример.

— Противопожарните аларми с вградени датчици за дим са задължителни за монтиране във всички сгради, защото в датчиците има камери и микрофони, които поддържат безжична връзка с органите на властта. А в тях има и капсули с отровен газ, ако на органите на властта не им хареса какво казват или правят хората.

— Кийвър нямаше да си загуби времето с нещо такова.

— А аз щях да обърна внимание на нещо, което звучи по-сериозно.

— Може би не го е обяснил добре.

— Явно не е.

— Сигурен ли си, че изобщо не си спомняш този Малоуни?

Вместо да отговори, Уестуд отвори списъка на всички обаждания, на които беше отговорил. Мониторите на компютъра му бяха големи и бяха два, но въпреки това на тях се събра едва малка част от календарната година.

— И ние ли сме записани вътре? — попита Ричър.

Уестуд кимна.

— Да, от тази сутрин.

— В коя папка ни копира?

— Все още не съм решил.

Чан извади телефона си и набра номера на Малоуни. Код 501, последван от още седем цифри. После включи телефона си на високоговорител. Отначало се чуха само съскане и фонов шум, докато системата на мобилния оператор осъществи връзката. След това се чу как телефонът отсреща звъни. И продължава да звъни. Никой не отговори и не се включи гласова поща.

Измина една цяла дълга минута, после Чан прекъсна връзката и в офиса се възцари тишина.

— Трябва да видим за къде е този код петстотин и едно — каза Ричър.

Уестуд излезе от базата данни и отвори търсачка в интернет. После хвърли поглед към вратата на офиса си и отбеляза:

— Значи наистина ще го направим, така ли?

— Никой няма да разбере — отговори Ричър. — Поне докато филмът не излезе по екраните.

Компютърът ги информира, че 501 беше един от трите кода, с които започваха мобилните номера в щата Арканзас.

— Има ли номер от Арканзас, който да си блокирал преди около девет седмици? — попита Чан. — Може би нашият човек просто се е прехвърлил от стационарния си телефон на мобилния.

Уестуд отново отвори базата данни с пълния списък на обажданията, върна се девет седмици назад и каза:

— Колко голямо закъснение да му дадем? Колко време му е трябвало, преди да се сети да смени името и телефона си?

— Не много — каза Ричър. — Това не е ядрена физика. Но все пак предполагам, че трябва да има известно закъснение. Най-вероятно заради факта, че е останал обиден. Защото си го отхвърлил. Може би му е трябвала около една седмица, за да преглътне гордостта си и да ти се обади отново.

Уестуд се върна още малко назад. Преди десет седмици. После отвори списъка с кодовете на телефонните номера на втория си монитор и се зае да сравнява двата списъка ред по ред. Когато приключи, той им каза:

— През тази седмица съм блокирал четирима души. Но нито един от тях не е бил от Арканзас.

— Опитай с предишната седмица — каза Ричър. — Може да е по-чувствителен, отколкото смятахме.

Уестуд отново се върна назад в списъка, още седем дни, и отново сравни номерата със списъка на кодовете, преди да им каже:

— Предишната седмица съм блокирал двама души, значи общо шест за четиринайсет дни, но нито един от тях не е бил от Арканзас.

— Все пак отбелязваме известен напредък — каза Ричър. — Обажданията на Малоуни са започнали преди девет седмици и са от някой, който току-що е бил блокиран в определен времеви отрязък, а в тази категория има шест възможни кандидати. Логиката подсказва, че нашият човек е един от тях. И само след трийсет секунди вече можем да разговаряме с него. По другия му телефон. Защото ти си записал всички първоначални телефонни номера в базата данни.

26

Уестуд копира шестте имена и телефонните им номера в отделен празен прозорец. Бяха обичайната смесица от американски фамилии. Можеха да бъдат на играчите от основния състав на всеки отбор в професионалния спорт или на всеки шест души на опашката пред заложната къща, спешното отделение на болницата или чакалнята за пътниците от първа класа на летището. Ричър предположи, че половината от номерата бяха на мобилни телефони, защото не разпознаваше кодовете им. Имаше и един с код 773, който беше на Чикаго, един с 505, някъде в Ню Мексико, и един с 901, който сигурно беше на Мемфис, щата Тенеси.

Уестуд сложи телефона на една поставка на бюрото си и набра първия номер директно от компютъра. Поставката беше оборудвана с високоговорители, така че Ричър чу електронните звуци от набирането на отделните цифри, след които се разнесоха съскане и предварително записано съобщение с интонация, която излъчваше нещо средно между укор и съчувствие.

Няма връзка с този номер.

Уестуд прекъсна връзката и погледна кода на екрана.

— Мобилен телефон, някъде в северната част на щата Луизиана, може би в Шривпорт или някъде наблизо. Номерът сигурно е изключен след изтичането на договора, както става обикновено, и рано или късно ще го дадат на някой нов абонат.

Той набра втория номер.

Последва същото. Звуците от набиране, после нищо и накрая гласът на говорителя от телефонната компания, който прочете предварително записано съобщение с извинително съдържание и интонация, която изразяваше известно недоверие, че някой е в състояние да направи нещо толкова невероятно глупаво като това да се опита да се свърже с телефонен номер, с който няма връзка.

— Мобилен телефон в Мисисипи — каза Уестуд. — Някъде в северната част на щата. Може би в Оксфорд. Там има много студенти. Може би родителите му са прекъснали абонаментния му план.

— Или е бил телефон за еднократна употреба — предположи Ричър. — От онези, които можеш да си купиш от всеки супермаркет, с предварително заредени минути. Телефон, който можеш да изхвърлиш, след като свършиш с него. Може би всичките са такива.

— Възможно е — каза Уестуд. — Престъпниците го правят от години, за да попречат на властите да съберат доказателства срещу тях. В последно време и гражданите се научиха да правят същото. Особено онези, които се обаждат във вестниците, за да съобщят за някаква конспирация. Такива са времената.

Той набра третия номер. Според списъка с кодовете на телефонните номера той също беше мобилен, този път в щата Айдахо. И този път от другата страна вдигнаха. От високоговорителите се разнесе мъжки глас, ясен и силен.

— Ало? — каза мъжът.

Уестуд се изправи на стола и заговори срещу екрана на компютъра си.

— Добро утро, господине — каза той. — Обажда се Ашли Уестуд от вестник „Ел Ей Таймс“ в отговор на вашето обаждане.

— О, така ли?

— Извинявам се за забавянето. Първо трябваше да проверя някои неща. Но вече съм съгласен с вас. Онова, за което ми казахте, трябва да бъде оповестено на широката публика. Затова трябва да ви задам няколко въпроса.

— Ами да, разбира се, това ще бъде страхотно.

Гласът беше по-скоро алт, отколкото тенор, човекът говореше забързано и се тресеше от нерви. Ричър си помисли, че сигурно беше кльощав неврастеник, който непрекъснато подскачаше на мястото си. Може би на трийсет и пет години или малко по-млад, но не много по-възрастен. Може и да беше роден и отраснал в Айдахо, но по-вероятно не беше.

— Първо трябва да установим доверие помежду си — каза Уестуд. — Трябва да ми потвърдите името на частния детектив, когото сте наели.

— Името на кого? — попита гласът.

— На частния детектив.

— Не ви разбирам.

— Нали сте наели частен детектив?

— Защо да го правя?

— Защото това трябва да се прекрати.

— Кое?

— Това, за което ми разказахте.

— Един частен детектив няма да свърши работа. Ще му направят същото, което правят на всички останали. В мига, в който го видят. Имам предвид, буквално. Нали ви казах, че за да го направят, трябва да ви виждат. Никой не може да го избегне. Вие просто не разбирате. Въздействието на лъчите не може да бъде спряно.

— Значи не сте наемали частен детектив?

— Не, не съм.

— Имате ли друг мобилен телефон, номерът на който започва с код петстотин и едно?

— Не, нямам.

Уестуд затвори, без да каже и дума повече на човека от другата страна.

— Мисля, че си спомням този тип — каза той. — Според него контролират съзнанието на всички хора с лъчи.

— Какви лъчи? — попита Ричър.

— Лъчи за контрол на съзнанието. Излъчват се от долната страна на корпуса на пътническите самолети. Федералната агенция за авиация задължава всички авиолинии да ги монтират там. Точно затова вече се плаща допълнително за чекиран багаж, така че хората да носят само ръчен багаж и да има повече място за оборудването в багажното отделение. Както и за оператора. Той също трябва да стои там, като мерачите от едновремешните бомбардировачи, за да стреля с лъчите по хората отдолу. Този тип от Айдахо не излиза от къщи, освен ако не е облачно. Според него щатите от средната част на континента, над които летят самолетите между двата бряга, са особено уязвими. Всичко това е част от конспирацията на политическия и икономическия елит.

— Но този щат, над който прелитат най-много самолети, изобщо не е в средната част на страната.

— Кой е той?

— Пенсилвания.

— Наистина ли?

— Да, наистина — обади се Чан. — Защото има много редовен въздушен трафик към Източния бряг, както и местни полети между Вашингтон, Ню Йорк и Бостън. А сега може ли вече да продължаваме нататък? Да наберем следващия номер?

Уестуд набра следващия номер, четвъртия поред, с код 901 за Мемфис. Сигурно това беше първият стационарен телефон, на който се обаждаха. Чуха звуците от набирането, а после в стаята силно отекна сигнал „свободно“. И някой вдигна. Чу се глухо изщракване от вдигането на тежка слушалка и мъжки глас каза:

— Да?

Уестуд отново се изправи на стола си и мина през същата програма като предишния път: името си, „Ел Ей Таймс“, връщането на обаждането и извинението за закъснението.

— Не съм сигурен, че разбирам за какво говорите, господине — каза гласът от другата страна на линията.

Ричър предположи, че е на възрастен мъж, който говореше бавно и вежливо, и ако не беше от Мемфис, беше отнякъде много наблизо.

— Вие ми се обадихте в „Ел Ей Таймс“ преди два-три месеца и ми съобщихте нещо тревожно.

Възрастният мъж отговори:

— Ако наистина съм го направил, господине, със сигурност нямам никакъв спомен за това. И ако съм ви обидил по какъвто и да било начин, позволете ми да ви се извиня от сърце.

— Не, господине, не сте ме обидили. И няма нужда да се извинявате. Просто искам да разбера повече за онова, което ви тревожи. Само толкова.

— О, почти нищо не ме тревожи. Животът ми е благословен.

— Тогава защо ми се обадихте?

— Наистина не мога да ви отговоря на този въпрос. Дори не съм съвсем сигурен, че съм го направил.

Уестуд хвърли поглед към Чан, после отново се обърна към екрана и си пое дъх, за да заговори отново, но от високоговорителите се разнесоха приглушен шум и ново изщракване, явно слушалката беше изтръгната от ръката на мъжа, защото миг след това от другата страна на линията се разнесе женски глас:

— Кой се обажда, моля?

— Ашли Уестуд, госпожо, от „Ел Ей Таймс“ в отговор на обаждане от този номер.

— Наскоро ли е било това обаждане?

— Преди два-три месеца.

— Значи сигурно е бил съпругът ми.

— Може ли да говоря с него?

— Вие току-що говорихте с него.

— Разбирам. Той не си спомняше за обаждането.

— Няма и как да си спомня. Два-три месеца са много дълго време.

— Дали имате някаква представа за какво е било това обаждане?

— А вие нямате ли?

Уестуд не отговори.

— Не ви съдя — каза жената. — Ако имаше как, и аз нямаше да го слушам. За какво пишете във вестника, за политика или за наука?

— За наука — отговори Уестуд.

— Значи сигурно е било за кухненските плотове от гранит, които са радиоактивни. Тази година това е любимата му тема. В интерес на истината, те наистина са радиоактивни, както и всичко останало, но не в по-голяма степен. Сигурно ви е предложил да напишете статия по проблема. На вас, както и на много други.

— Знаете ли на колко други?

— Броят им не е голям, ако се сравни с населението на Съединените щати, но е доста значителен, ако се сравни с броя часове, които един стар човек би трябвало да прекарва в разговори по телефона.

— Дали е възможно да е наел частен детектив, госпожо? — попита я Уестуд.

— За какво? — попита жената.

— За да му помогне с разследването на случая с гранита.

— Не, твърде малко вероятно е.

— Сигурна ли сте?

— Фактите не подлежат на съмнение. Няма какво да се разследва. Освен това той няма достъп до пари. Така че не би могъл да наеме никого.

— Дори до пари в брой?

— Дори до пари в брой. Не ме питайте защо. И не остарявайте.

— Има ли вашият съпруг мобилен телефон?

— Не.

— Дали е възможно да се е снабдил с такъв, например от някой супермаркет?

— Не, той никога не излиза от къщи.

— Има ли смъртни случаи, причинени от този гранит?

— Да, според него.

— Колко по-точно?

— О, хиляди.

— Добре — каза Уестуд. — Благодаря ви. Извинявам се, че ви притесних.

— Няма защо — отговори жената. — За мен беше малко разнообразие да си поговоря с друг човек.

Разнесе се продължителна пауза и едно финално изщракване, когато голямата стара слушалка беше окачена обратно на вилката.

— Добре дошли в моя живот — каза Уестуд.

— По-хубав е от нейния — отбеляза Чан.

Уестуд набра петия номер. Беше с код 773, което означаваше Чикаго. Телефонът от другата страна започна да звъни и продължи да звъни дълго след като трябваше да се включи телефонен секретар. После по линията изведнъж прозвуча задъхан женски глас, който каза:

— Градска библиотека на Линкълн Парк, стаята на доброволците.

Жената звучеше много млада, много жизнена и много заета.

Уестуд се представи и попита с кого разговаря. Момичето му каза името си, без да се поколебае, но освен това му каза, че никога не се е обаждала на „Ел Ей Таймс“ и не познава никакви частни детективи. Уестуд я попита дали телефонът, по който разговаряха, се използва от други хора, и тя отговори, че да, телефонът се използва от всички останали доброволци. Самото момиче било една от тях. В тази стая имало телефон и от време на време им оставала по някоя свободна минута, в която да го използват. Момичето им обясни, че Линкълн Парк е предградие малко на север от центъра на Чикаго и в библиотеката работели десетки доброволци, които непрекъснато се сменяли, млади и стари, жени и мъже, като всички били много интересни хора. Но не, нито един от тях не създавал впечатление за някаква научна мания. Поне не демонстративно. И със сигурност не толкова, че да започне да звъни в редакциите на вестници от други градове.

Уестуд провери в списъка си какво беше името, което беше записал в базата данни срещу номера с код 773 по същото време.

— Познавате ли доброволец на име Маккан? — попита той. — Не съм съвсем сигурен дали е господин или госпожа Маккан.

— Не — отвърна момичето. — Никога не съм чувала такова име.

— От колко време работите там като доброволец? — попита Уестуд.

— От една седмица — отговори момичето.

Уестуд ѝ благодари, тя му отговори, че няма за какво, и той каза, че може би не трябва да я задържа повече, така че тя отговори, че да, разбира се, има и друга работа, и Уестуд затвори.

После набра последния номер. Беше с код 505, някъде в Ню Мексико.

27

Телефонът в Ню Мексико звънна четири пъти, преди да вдигне мъж с тих, уморен глас. Уестуд се представи и мина през обичайната си програма: „Ел Ей Таймс“, връщането на обаждането, извинението за закъснението и внезапното възраждане на интереса му към темата. От другата страна на линията настъпи продължително мълчание, после мъжът с тихия глас каза:

— Това беше преди. Сега историята ще бъде различна.

— Как така? — попита Уестуд.

— Аз знам какво видях. Отначало никой не искаше да ме чуе, включително и вие, за съжаление. Но от полицейското управление изпратиха някакъв инспектор. Беше млад, облечен спортно, но изглеждаше интелигентен. Каза ми, че е от специален отдел за разследвания, и прие моя доклад. След това ми каза да не предприемам нищо повече. Но една седмица по-късно го видях в униформа — работеше като регулировчик и пишеше глоби за паркиране. Значи изобщо не е бил инспектор. От управлението ми бяха изпратили някакъв новак, за да ме заблудят. И да ми затворят устата, предполагам. За да спра да задавам въпроси.

— Кажете ми още веднъж какво точно видяхте — каза Уестуд.

— Космически апарат в пустинята, който току-що беше кацнал и от него слизаха шестима пътници. Приличаха на човешки същества, но не бяха. И по-важното беше, че космическият апарат не приличаше на кораб, който може да излети отново. Беше просто модул за кацане. А това означава, че онези същества планираха да останат. И това ни води до следващия въпрос. Дали са били първите? И ако не, колко други са дошли преди тях? Колко други вече са тук? Дали вече не контролират полицейското управление? Дали вече не контролират всичко?

Уестуд не каза нищо. Мъжът с тихия глас продължи:

— Значи историята вече има и психологически измерения освен чисто научните. Как да живее човек, когато знае нещо, но е принуден да се преструва, че не е така?

— Наехте ли частен детектив? — попита го Уестуд.

— Опитах се. Първите трима, на които се обадих, не искаха да се заемат с разследвания на извънземни. Тогава си дадох сметка, че ще бъде по-безопасно да си замълча. Точно това е проблемът в момента. Напрежението. Предполагам, че има и много други като мен. Ние знаем истината, но се чувстваме така, сякаш сме съвсем сами на света, защото не можем да разговаряме помежду си. Може би за това трябва да пишете. За изолацията от обществото.

— Какво стана с космическия апарат?

— Не можах да го намеря отново на същото място. Представям си, че техните съюзници са го откарали някъде и са го скрили.

— Имаше ли смъртни случаи в резултат на кацането?

— Не знам. Възможно е.

— Колко?

— Един-два, предполагам. Имам предвид, че контролираното кацане предполага сериозно излъчване на енергия. Пламъци от ракетните дюзи и прочие. Може би е било опасно, поне в определен периметър. Освен това никой не знае какво точно правят след това, когато се установят сред нас.

— Имате ли мобилен телефон?

— Не, радиацията от тях е твърде опасна. Може да причини рак на мозъка.

— Говори ли ви нещо името Кийвър? Беше ли един от онези, на които се обадихте?

— Не, никога не съм чувал това име.

— Благодаря ви — каза Уестуд. — Ще се свържа с вас.

Той прекъсна връзката.

— Да, знам — каза Чан. — Добре дошли в живота ти.

— Добре дошли в Ню Мексико — отговори Уестуд.

Той изтри третия, четвъртия и шестия номер от временния си списък.

— Момчето с лъчите, човекът с гранита и този с близките срещи от трети вид не са нашите хора, нали така? Остават захвърленият мобилен телефон в Луизиана, захвърленият мобилен телефон в Мисисипи и стаята на доброволците в Чикаго. Поне намалихме възможните варианти наполовина.

Той подреди трите оставащи номера на екрана на компютъра си. Най-отгоре беше номерът в Луизиана, на който според базата данни преди десет седмици беше отговарял човек на име Хедли, под него беше номерът в Мисисипи, на който отговаряше името Рамирес, и най-отдолу беше номерът на стаята за почивка в Чикаго, откъдето се беше обадил тайнственият Маккан — базата данни не уточняваше дали е бил господин или госпожа, но енергичното момиче така или иначе не беше чувало това име.

Уестуд разпечата трите номера и ги даде на Чан.

— Пробвай пак да се обадиш на номера на Малоуни — каза тя.

Уестуд го набра, с вече познатите електронни звуци, и телефонът започна да звъни и продължи да звъни, без да се включи гласова поща.

След цяла минута Уестуд прекъсна връзката.

— Трябва ни списък на всичко, което си публикувал през последните шест месеца — каза Ричър.

— Защо? — попита Уестуд.

— Защо иначе да ти се обажда този човек? Той е видял нещо, което си публикувал. Трябва да разберем какво е то.

— Това няма да ни помогне да го открием.

— Съгласен съм. Няма. Но трябва да разберем с какъв човек си имаме работа, преди да стигнем до него. Трябва да разберем какъв му е проблемът.

— Всичките ми неща са публикувани на уебстраницата на вестника. Можете да ги проверите, с години назад.

— Добре — каза Ричър. — Много ти благодарим за помощта.

— И сега какво?

— Ще измислим нещо. Както ти каза, намалихме възможните варианти наполовина. Останаха ни само три, от които да избираме. Ще ги проверим един по един.

— Ето ти още една теория — каза Уестуд. — Аз проверих уебстраницата на Кийвър, естествено, както и на госпожа Чан. Всичко изглежда много професионално. Не се съмнявам, че разполагате с достъп до всякакви ресурси, включително ваши собствени бази данни, телефонни указатели с търсене по номера и може би собствени източници в самите телефонни компании. Така че новата ми теория гласи, че вече нямате нужда от мен. Теорията ми гласи, че ще ме изключите от случая.

— Няма — отговори Чан. — Ще те държим в течение.

— Защо?

— Защото правата за книгата не ни трябват.

— Защо да не ви трябват?

— Аз съм прекалено заета, за да пиша книги, а той едва може да си напише името с пастел.

Ричър не каза нищо.

— Значи оставам част от разследването? — попита Уестуд.

— Един за всички, всички за един — отговори Чан.

— Обещавате ли?

— Заклевам се.

— Но само ако историята е добра. Ако е свързана с лъчи, гранит или космически кораби, дори не ми казвайте.

* * *

Ричър и Чан оставиха Уестуд в офиса му и слязоха с асансьора обратно на нивото на улицата. Чан имаше лаптоп в куфара си и единственото, от което се нуждаеше сега, беше тихо място и безжична връзка с интернет, за да може да се заеме със собствените си бази данни, телефонните указатели и собствените си източници в самите телефонни компании. Това означаваше хотел, а за да стигнат до хотела, трябваше да намерят такси. До бордюра от другата страна на улицата беше паркирано едно и Ричър подсвирна с уста и му махна, но по някаква причина таксито веднага потегли в обратната посока, без да ги вземе. Във всеки град има различен метод за спиране на такси и не беше лесно човек да бъде в течение с всичките. Затова поеха пеша на север, докато не стигнаха до Музея на децата, където имаше стоянка. Местата за нощуване, които Ричър знаеше в Лос Анджелис, не бяха особено тихи и може би не предлагаха безжична връзка с интернет, така че той остави Чан да реши къде да отидат. Тя каза на шофьора да кара към Уест Холивуд и таксито потегли в натоварения трафик.

Десет минути по-късно на трийсет километра южно от Мадърс Рест мъжът с изгладените джинси и прическата, оформена със сешоар, прие трето обаждане на стационарния си телефон. Този път човекът отсреща беше по-словоохотлив.

— Голям късмет — заяви той. — Срещата им е била в редакцията на „Ел Ей Таймс“ и е продължила почти цял час. Сградата на вестника е стара, с дебели стени. Но Хакет е извадил късмет. Очевидно по-голямата част от разговорите е била по телефона, а Уестуд държи телефона си на поставка на бюрото, което се намира под прозореца, така че Хакет е хванал усилен сигнал направо през стъклото. Скенерът му едва не гръмнал. Направили са общо седем обаждания. Двете са били до мобилни телефони, с които няма връзка, едното е било до мобилен телефон, който никой не е вдигнал, и едното е било до служебен телефон в Чикаго. Останалите три са били на различни откачалки, от които са се отказали. Името на Кийвър е споменато веднъж, а на частните детективи като цяло общо три пъти, както и още веднъж в разговора със служебния телефон в Чикаго, в който Уестуд е попитал и за човек на име Маккан.

Мъжът, който се намираше на юг от Мадърс Рест, не отговори много дълго време. После каза:

— Но като цяло няма реален прогрес?

— Само ти можеш да кажеш дали е така. Сега разполагат с три възможни варианта. Не се съмнявам, че единият от тях е клиентът на Кийвър, и освен това съм сигурен, че ти знаеш кой е той. Разполагат и с информация за телефонните номера, която може да се провери. Виждал съм истински катастрофи, които са започнали и с по-малко първоначални данни.

— Трябва да разбера дали ще се свържат с телефонните компании. Нещо като система за ранно предупреждение. И ако се свържат, трябва да разбера какво са им казали от телефонните компании.

— Боя се, че това ще струва допълнително. Телефонните компании понякога са потайни. Ще се наложи да смажем машината, за да се задейства.

— Направете го.

— Добре.

— И какво се случи после?

— После… после е малко смешно.

— Как така?

— Уестуд си останал в сградата, а Ричър и Чан си тръгнали.

— Къде са отишли?

— Точно това е смешното. Хакет ги е изгубил. Дегизировката му е била на шофьор на такси. В големия град няма по-добро прикритие. Но Ричър се опитал да спре точно неговото, така че му се наложило да се махне веднага.

— Това не е добре.

— Номерът на Чан е записан в системата му. В момента, в който тя се обади по телефона си, той ще разбере точно къде се намират.

28

Адресът в Уест Холивуд, който беше избрала Чан, се оказа на мотел — подобен на този в Мадърс Рест, но не толкова допотопен и потискащ, а по-скоро модерен и впечатляващ заради луксозното си местоположение. Ричър плати в брой за една стая, в която имаше бюро, стол и избор между кабелна и безжична връзка с интернет. Но най-хубавото от всичко беше леглото — двойно, широко, равно и твърдо. Двамата го погледнаха едновременно и се целунаха — искрено, но за кратко, като хора, които си дават сметка, че първо имат работа. Чан седна и включи лаптопа си. После разгъна разпечатката на Уестуд. Три имена и три номера.

— Хазартен тип ли си? — попита тя.

Ричър сви рамене.

— Луизиана е точно до Арканзас, което може да обясни защо номерата започват с тези два кода. Но същото важи и за Мисисипи. С Чикаго не е така, но ако истинското име на човека е Маккан, може би ще избере „Малоуни“ за псевдоним, защото също е ирландска фамилия. Може да е било моминското име на майка му. Така че към този момент бих казал, че трите варианта са еднакво вероятни.

— С кой искаш да започнем?

— С този, който започва с код петстотин и едно. Може би договорът за телефона е сключен наскоро. Може би в него е записано истинско име.

— Ако не е телефон за еднократна употреба.

Тя отвори една страница със служебна търсачка, която беше също толкова грозна, колкото тази на Уестуд, и натрака номера: код 501, последван от още седем цифри.

На екрана се изписа: „Справка“.

— Какво означава това? — попита Ричър.

— Означава, че номерът не е включен в телефонния указател с търсене по номера, но за него може да се получи допълнителна информация. На определена цена от източник в телефонната компания.

— Каква е цената?

— Може би сто долара.

— Можеш ли да си ги позволиш?

— Ако излезе нещо, ще ги пиша на сметката на „Ел Ей Таймс“.

— Първо провери и останалите. Може да получиш отстъпка за количество.

Това наистина изглеждаше възможно. Номерът в Чикаго се оказа точно такъв, за какъвто се представяше — една от десетте служебни линии в клона на градската библиотека в Линкълн Парк, — но както мобилният телефон в Луизиана, така и този в Мисисипи бяха отбелязани с код „Справка“.

Допълнителна информация на определена цена.

— Как точно можем да я получим? — попита Ричър.

— Преди изпращахме съобщение по електронната поща, но вече не го правим — отговори Чан. — Не е сигурно. И стана твърде рисковано за източника. Остават следи, които се заличават дори по-трудно от следите на официалните документи. Затова вече се свързваме по телефона.

Тя набра един номер. От другата страна вдигнаха веднага. Нямаше общи приказки. Чан беше съвсем делова. Представи се, обясни какво ѝ трябва и прочете трите номера, бавно и отчетливо, после изслуша как човекът от другата страна на линията ги повтори, каза „Добре“ и затвори.

— Двеста долара — каза тя. — Той ще ми се обади по-късно днес.

— Колко по-късно? — попита Ричър.

— Може да минат и часове.

Имаше само едно нещо, което можеха да направят, за да запълнят времето дотогава.

Десет минути по-късно на трийсет километра южно от Мадърс Рест мъжът с изгладените джинси и прическата, оформена със сешоар, прие четвърто обаждане по стационарния си телефон и чу:

— Хакет каза, че Чан току-що е провела разговор по телефона. Намират се в мотел в Уест Холивуд.

— На кого се е обадила?

— На телефонната компания. Поискала е информация за три номера. Платила е двеста долара за нея.

— Каква информация е получила?

— Все още никаква. Източникът ѝ е казал, че ще се обади по-късно през деня.

— Колко по-късно?

— Може да минат и часове.

— Можеш ли да получиш тази информация по-бързо?

— Спести си парите. Хакет ги подслушва. Ще разбереш в момента, в който разбере тя.

— Далече ли е от тях?

— В момента пътува към Уест Холивуд. Сигурен съм, че ще пристигне, преди от телефонната компания да върнат обаждането.

* * *

Леглото наистина беше равно, широко и твърдо. Ричър лежеше по гръб, облян в пот. Въздухът, който излизаше от климатика, не беше достатъчно студен, а вентилаторът на тавана беше счупен. Чан лежеше до него и дишаше дълбоко. Теорията на Ричър беше, че вторият път винаги е далеч по-добър от останалите. Втория път вече няма място за разни малки задръжки и неудобство, но все още е изпълнен с усещане за новост и вълнение. Но тази теория току-що беше разбита. Беше взривена на парчета. Уестуд беше казал: „Всички теории трябва да се подлагат на проверка. Това е съществена част от научния метод“. И двамата наистина я бяха проверили. Вторият път, преди един час, беше впечатляващ. Но третият път беше още по-добър. Много по-добър. Ричър лежеше напълно изцеден и изпразнен, а костите му сякаш се бяха превърнали в каучук. Беше толкова отпуснат, че всичките му досегашни представи за релаксация му изглеждаха като прояви на тревожно напрежение.

След малко Чан се изправи на лакът и проследи с пръсти очертанията на гръдния му кош до врата и лицето, а после в обратната посока, като че ли го изучаваше, за да запамети равнините и контурите на тялото му. На свой ред той нямаше нищо против да остане напълно неподвижен, отпуснал ръка от вътрешната страна на бедрото ѝ — застинал, но изпълнен с вълнение от докосването до горещата ѝ кожа, влажна и гладка като кадифе, неподвижния мускул на бедрото под нея и едва доловимото усещане за пулса ѝ под дланта си.

— Ричър — каза тя.

— Да?

— Нищо. Просто изпробвам как звучи.

Косата ѝ се беше посипала по рамото му, гъста и тежка. Гърдите ѝ бяха притиснати в ръката му над лакътя. Той усещаше как бие сърцето ѝ.

— Бил ли си женен някога? — попита го тя.

— Не — отговори той. — А ти?

— Веднъж. Но не за дълго.

— Като много други.

— Колко дълга е била най-продължителната ти връзка? — попита го тя.

— Шест месеца — отговори той. — Или някъде там. Беше трудно заради назначенията на различни места. Местеха ме твърде често. Беше като лотария. Лотария на квадрат, ако жената също е на военна служба. Най-често бяхме като кораби, които се разминават в нощта.

Телефонът ѝ звънна. Тя се отблъсна от него, изви се и прекоси стаята до бюрото, без да се облича. Погледна входящия номер и вдигна. Нямаше общи приказки. Беше съвсем делова. Сигурно се обаждаха от телефонната компания. Тя намери химикалка и зашляпа обратно с босите си крака до нощното шкафче, където имаше бележник с логото на мотела, пожълтял от времето. Занесе го обратно до бюрото, наведе се над него и започна да пише първо на една страница, после на втора и накрая на трета. В един момент от разговора се обърна към него, приведе се напред и му намигна.

Той се подпря на лакти в леглото.

— Благодаря — каза накрая тя и прекъсна.

— Какво стана? — попита той.

— Чакай малко.

Тя включи компютъра си и зачука по клавиатурата, докато студената сива светлина на екрана осветяваше лицето ѝ. Отпусна пръсти на полето за курсора и го раздвижи, за да намери нещо. И се усмихна.

— Какво става? — попита той.

— И трите номера са на телефони за еднократна употреба — обясни тя. — И трите са предплатени, купени от супермаркети. Телефонът от Луизиана е сравнително нов. Купен е от някаква аптека в Шривпорт. Трябвало е да се регистрира, преди да се използва. Системата вече е такава. След като си купиш телефона, трябва да се обадиш на служебен номер с код осемстотин, откъдето ти дават код за района, от който се обаждаш, и някой свободен телефонен номер. Всичко това се е случило. След това телефонът е използван общо единайсет пъти, преди да му свършат предварително заредените минути, и тъй като не е презареден навреме, номерът се е изключил от мрежата. След като минат още шест месеца, ще го дадат на някой друг нов абонат.

— На кого са се обаждали от него?

— На Уестуд, в Лос Анджелис — всичките единайсет пъти.

— Откъде?

— От Шривпорт. От една и съща клетка на мобилния оператор, всеки път.

Ричър не каза нищо.

— Случаят с телефона от Мисисипи е горе-долу същият, с изключение на това, че е малко по-стар. Купен е преди една година от супермаркет в Оксфорд, регистриран е с код за щата Мисисипи и е презареждан четири пъти, но в крайна сметка е зарязан. Използван е само в Оксфорд, на една от две различни клетки. Обажданията са десетки и винаги са до Уестуд — ако е прав и става дума наистина за студент, сигурно са били от сградата на университета и от общежитието.

— Полезна информация — каза Ричър. — Но не и такава, която да си струва намигването и усмивката. Така че ми разкажи за номера от Арканзас. Предполагам, че там е най-интересното.

Чан отново се усмихна, все още гола и щастлива, изпълнена с облекчение, задоволство и вълнение.

— Случаят с номера от Арканзас е различен — каза тя. — Телефонът отново е за еднократна употреба, купен от супермаркет, както и останалите, но с тази разлика, че все още е активен — макар че е много, много по-стар от тях. Апаратът е бил част от огромна поръчка, направена от веригата „Уолмарт“ преди години. Още по времето, когато тези телефони се продаваха с готови номера. Затова и кодът е от Арканзас — защото централата на компанията „Уолмарт“ се намира там. Но самият телефон не е продаден в този щат. В действителност той не е продаден никъде — не и от „Уолмарт“. Моделът е сменен с по-нов от същия производител и по-рано през тази година последните непродадени бройки са пуснати на търг с намаление от деветдесет процента. Според моя човек са били общо стотина.

— Кой ги е купил?

— Един посредник от Ню Джърси. Нещо като брокер. Специалист по такива неща.

— И той ги е препродал на печалба?

— Точно с това се занимават посредниците.

— Кога?

— Преди дванайсет седмици.

— На кого ги е препродал?

Усмивката на Чан се разшири.

— Продал ги е на един семеен магазин в Чикаго — каза тя.

— Къде по-точно в Чикаго? — попита той.

Тя обърна лаптопа си към него, така че да може да вижда екрана. Той протегна глава. Виждаха се сиво сияние и прави линии. Предположи, че беше програмата на Гугъл за географски карти или онази, която показваше сателитни снимки на земната повърхност. Във всеки случай, гледаше сателитен образ на градски улици.

— Малко на север от центъра — каза Чан. — Буквално в съседния вход до клона на градската библиотека, който се намира в Линкълн Парк.

Все така гола, развълнувана и усмихната, Чан отново се опита да се свърже със същия номер, който започваше със заварения код 501 и продължаваше с още седем цифри, но както и предишния път, телефонът звъня дълго време, без никой да вдигне и без да се включи гласова поща. Тя го остави да звъни цяла минута, изпълнена с надежда, после прекъсна връзката. След това включи телефона си на високоговорител и се обади на Уестуд, който беше в офиса си в редакцията на „Ел Ей Таймс“.

— Номерът с код петстотин и едно е на телефон за еднократна употреба, продаден в един магазин точно до библиотеката в Линкълн Парк на север от центъра на Чикаго. Следователно Малоуни е Маккан. Предполагаме, че работи като доброволец в библиотеката, така че има достъп до телефона с код седемстотин седемдесет и три, който е използвал преди това. Когато си го блокирал, той е отишъл до съседния магазин, купил си е мобилен телефон и отново се е опитал да се свърже с теб. Трябва да разберем каква е неговата история. Трябва да разберем кога е започнал да ти се обажда.

— Ще проверя — каза Уестуд.

Двамата чуха потракване на клавиши, шум от работа с мишката и дишане. Ричър си представи двата монитора на компютъра му и телефона на поставката. После Уестуд се обади отново:

— Първото обаждане от Маккан е било преди малко повече от четири месеца. След това е имало още петнайсет, преди да го блокирам. После е започнал да се представя като Малоуни и се е обадил още три пъти. Но вие вече го знаете.

— Записал ли си някакви подробности за по-ранните обаждания?

— Не, нищо. Съжалявам.

— Не се тревожи. Ние ще го проучим.

— Дръжте ме в течение.

— Дадено.

Тя прекъсна връзката.

— Трябва да намерим номера на централата в библиотеката — каза Ричър. — Сигурно разполагат с информация за хората, които идват като доброволци при тях. Може би ще успеем да се сдобием с домашен адрес.

— Първо трябва да си вземем душ — каза тя. — И да се облечем. Неудобно ми е да се занимавам с това без дрехи.

Ричър не каза нищо.

Мъжът с изгладените джинси и прическата, оформена със сешоар, прие пето обаждане по стационарния си телефон. Съобщиха му:

— Току-що ѝ върнаха обаждането от телефонната компания. Веднага след това тя се обади в „Ел Ей Таймс“. Звучеше много развълнувана заради някакъв човек на име Маккан от Чикаго.

Мъжът с джинсите и прическата не отговори много, много дълго време. После попита:

— Тя говори ли с него?

— С Маккан? Не.

— Но разполага с телефонния му номер.

— В действителност разполага с два различни номера. Макар че единият от тях явно е на градската библиотека. Маккан очевидно е доброволец там.

— Значи тя вече знае и къде работи?

— Да бъдеш доброволец и да работиш не е едно и също.

— Защо още не е говорила с него?

— Опита се. Обади се на мобилния му телефон, но той не вдигна.

— Защо не е вдигнал?

— Откъде да знам?

— Питам те като професионалист. Искам да получа анализ на ситуацията. Затова ти плащам. Какви са възможните причини един човек да не отговори на обаждане по мобилния си телефон?

— Внезапна кончина на собственика на мобилния телефон, загуба на мобилния телефон под седалката на градски автобус или друго превозно средство, обаждане от непознат номер, докато собственикът на мобилния телефон е в мизантропско настроение, пребиваване на място или в среда, където приемането на обаждане по мобилния телефон е социално неприемливо. Възможните причини са стотици.

— Какво ще предприеме тя сега?

— Ще продължи да се опитва да се свърже с мобилния номер и ще се обади на централата в библиотеката, за да получи информацията, която се записва за всички доброволци.

— Например адрес?

— Това може да се окаже трудно. Сигурно спазват някакви условия за поверителност.

— Тогава какво?

— Ще отиде в Чикаго. И без това трябва да отиде в Чикаго. Ако Маккан наистина е бил клиентът на Кийвър, тя ще иска да говорят. А не може да очаква от него да се качи на самолета, за да дойде при нея.

— И Ричър ще отиде с нея в Чикаго.

— Най-вероятно.

— Не мога да им позволя да стигнат до там. И без това са твърде близо.

— Как предлагаш да им се попречи да го направят?

— Твоят Хакет вече е при тях.

— Поне засега Хакет е ангажиран само за наблюдение.

— Може да се наложи да променим условията. Нали ми каза за пълния набор от услуги?

— Трябва внимателно да го обмислиш. Не само заради парите. Това е голяма стъпка.

— Не мога да им позволя да стигнат до Чикаго.

— Трябва да бъдеш съвсем сигурен. Такова решение може единствено да спечели от абсолютната сигурност.

— Трябваше да ги спрем сами, когато имахме тази възможност.

— Ще се наложи да ми дадеш официално нареждане. Мъжът с джинсите и косата нареди:

— Кажи на Хакет да ги спре веднага. Окончателно.

29

Душът им даде възможност за бавен и плавен преход между това, с което се занимаваха до този момент, и онова, което им предстоеше да направят. Ваната в банята беше тясна, но релсата на завесата беше извита навън, струята от душа беше широка и топла, а те бездруго не искаха да се разделят на повече от няколко сантиметра един от друг, така че беше съвсем удобно. Двамата се изкъпаха един друг, все едно това беше някаква игра — от главата до петите, бавно и внимателно, със сапун и шампоан, без да пропускат нито едно място и с подчертано внимание към някои определени места. Не бързаха за никъде. Имаше и някои действия, които не бяха пряко свързани с къпането. Надигна се пара, която изпълни банята, и огледалото се замъгли.

В крайна сметка двамата излязоха от ваната, подсушиха се с тънките хавлии и избърсаха огледалото на две места — едното по-високо, другото по-ниско — така че Ричър да среши косата си с пръсти, а Чан с един седефен инструмент, който донесе от куфара си. После събраха дрехите си от там, където ги бяха захвърлили — по пода, на стола и по леглото, — и ги навлякоха върху все още влажните си кожи.

А след това дойде време за работа. Ричър отново дръпна завесите настрани и не видя навън нищо друго освен ярко слънце и синьо небе. Времето беше прекрасно. Впечатляващ ден от късното лято в Южна Калифорния. Дори тънкият слой смог изглеждаше окъпан в златиста светлина. Чан отново се опита да се свърже с мобилния номер, който започваше с код 501. Както и преди, телефонът звънеше непрекъснато, без никой да вдигне от другата страна. Сигналът „свободно“ жужеше печално, но безмилостно от високоговорителя. И не спираше.

— Никога не ми се е случвало нещо подобно — каза Ричър. — Или някой вдига телефона, или се включва телефонният секретар.

— Може би тези стари телефони за еднократна употреба все още не са имали гласова поща. Или може би той не я е включил. Или нарочно я е изключил.

— Възможно ли е да се направи това?

— Не знам.

— Защо не отговаря? Не може и така, и така. Или трябва да използваш гласовата си поща, или да си вдигаш проклетия телефон.

— Може би се е отказал. Защото никой не иска да го чуе. Затова е зарязал телефона. И сега той звъни на дъното на някое чекмедже.

По отношение на технологиите Ричър знаеше само толкова, колкото му беше необходимо. Разбираше от факсове, телекси, военни радиостанции и от пощенската служба на САЩ, но никога не му беше трябвало да знае нещо за мобилните телефони на цивилните. Никога не беше притежавал такъв телефон. За какво му беше? На кого щеше да се обажда? Кой щеше да се обажда на него самия? Малкото, което знаеше за тях, идваше от всекидневни наблюдения. Той си представи телефона, който не спираше да звъни. Сигурно и вибрираше. Звънеше и вибрираше. Мощно и енергично.

— Батерията трябва да е заредена — каза той. — Ако се изтощи, телефонът ще се изключи и от мрежата ще разберат. Значи все пак го зарежда от време на време.

— Тогава може би е излязъл до магазина и го е оставил в къщи.

Ричър погледна навън през прозореца и не отговори. Телефонът продължаваше да звъни.

— Какво? — каза Чан.

— Нищо.

Но вече си представяше друга самотна картина: телефонът беше на земята и подскачаше като жив, като верен шпаньол, който се опитва да събуди мъртвия си господар, да го накара да му обърне внимание и не разбира какво е станало. Може би някъде навън сред хълмовете или в някой салон в голямата къща. Може би причината за смъртта беше сърдечен удар или подагра, или нещо друго, от което умираха собствениците на шпаньоли. Но Ричър беше човек, който се ръководеше от фактите и нищо повече, така че вместо това каза:

— Добре, затвори и се опитай да се свържеш с централата на библиотеката.

Чан прекъсна връзката и в стаята се възцари тишина. Тя отвори уебстраницата на градската библиотека в Чикаго. Клонът на библиотеката в Линкълн Парк си имаше собствен номер за справки. Започваше с код 773 и продължаваше с други седем цифри, които не бяха много далече от номера на стаята на доброволците, където се бяха обадили по-рано. Тя го набра и от другата страна на линията се чу записано съобщение за автоматично меню. На английски и испански. За това натиснете „едно“, за онова натиснете „две“. За да се свържете с оператор, натиснете „девет“.

Чан натисна девет. Чу се сигнал „свободно“, после от другата страна на линията женски глас каза:

— С какво мога да ви помогна?

Чан се представи по същия начин, по който го беше направила с Уестуд още първия път. Съобщи името си и обясни, че е частен детектив от Сиатъл, но преди това е била във ФБР. Последното явно свърши работа. Жената от Чикаго определено беше впечатлена.

— Разбрах, че в библиотеката ви работят доброволци — продължи Чан.

— Точно така — потвърди жената.

— Имате ли доброволец, който се казва Маккан?

— Имахме.

— Но вече не е при вас?

— Не сме го виждали от три-четири седмици.

— Напуснал ли е?

— Технически погледнато, не. Но доброволците често идват и си отиват.

— Можете ли да ми кажете нещо повече за него?

— Какво искате да знаете? Някакъв проблем ли има?

— Той е бил клиент на компанията, за която работя. Изгубихме връзка с него. Опитваме се отново да се свържем. За да проверим дали все още няма нужда от помощта ни.

— Ами той е възрастен, доста мълчалив и затворен. Но работи добре. Ние също бихме искали да се свържем с него.

— Беше ли запален на някаква определена тема? Тревожеше ли се от нещо?

— Не съм сигурна. Никога не е бил много словоохотлив.

— Местен ли е? Знаете ли къде живее?

От Чикаго се чу тишина. После жената каза:

— Съжалявам, но всъщност не ми е позволено да давам такава информация. Трябва да уважаваме правото на личен живот на нашите доброволци.

— А имате ли телефонен номер, на който можете да се свържете с него? Може би домашен? Сигурно можете да му се обадите и да го помолите да се свърже с нас.

В Чикаго отново настъпи мълчание. Чуваше се само тихо потракване. Може би жената използваше клавиатурата си, за да отвори база данни. Дълъг списък на екрана на компютъра. Трябваше да измине дълъг път надолу по него, за да стигне до буквата „М“, която беше по средата на азбуката.

После жената отново се обади от другата страна на линията:

— Не, за съжаление нямаме телефонния му номер.

След това провериха и секретните бази данни на детективската компания на Чан, за да видят дали в Чикаго са записани други хора на име Маккан, в случай че той се отличаваше и с нещо друго, но получиха стотици резултати с това име. Ричър си помисли, че сигурно трябваше да го очакват — като се имаха предвид етническият произход на фамилните имена и миграционните модели в исторически план. Може би и техният Маккан беше един от стотиците резултати, но нямаше как да го разберат. Беше невидим като зрънце пясък на плажа.

След това провериха и разписанието на авиолиниите. Имаше голям избор. Маршрутът от летището в Лос Анджелис до международното летище „О’Хеър“ в Чикаго беше важен и натоварен. Имаше многобройни полети до там през целия следобед. Беше логично. Така хората можеха да се приберат у дома, преди да дойде естественото им време за лягане на две часови зони в източна посока. Всички по-късни полети щяха да влязат в категорията на нощните.

Най-големите превозвачи поддържаха една и съща цена, до последния цент, така че Чан избра „Америкън Еърлайнс“, за които имаше златна клиентска карта, и резервира билетите по телефона. Обади се на служителя, който отговаряше за притежателите на златни карти. Както обясни на Ричър, тази авиолиния беше по-надеждна в спешни случаи и предлагаше по-добри места.

Ричър прибра четката си за зъби в джоба, а тя събра в куфара си гребена, компютъра, зарядното за компютъра и зарядното за телефона. После дръпна ципа.

— Готови?

Ричър кимна и отговори:

— Да отидем да намерим такси.

30

Двамата излязоха навън, като примигваха на ярката слънчева светлина, и минаха през рецепцията, за да оставят ключа. Служителят, изглежда, се притесни от прибързаното им заминаване, като отначало се разтревожи, че нещо не е наред със стаята, а когато му казаха, че не е така, той явно прие, че гледат на неговия мотел като на място, където може да се плаща на час, за да се използва само леглото, и се притесни още повече. Ричър му обясни, че им се е наложила промяна в плановете и това е всичко, но можеше да разбере човека. Косите им все още бяха влажни от душа, а енергията след любовната игра се излъчваше от тях на вълни като след ядрен взрив.

До бордюра от другата страна на улицата имаше такси. Ричър подсвирна и му махна както и предишния път и този път успя. Таксито описа бавен обратен завой от бордюр до бордюр и спря така, че дръжката на задната врата беше точно на една линия с хълбока на Ричър. Шофьорът отвори багажника отвътре и излезе от колата, за да помогне на Чан с куфара. Беше едър мъж, облечен с риза с къси ръкави, предмишниците му бяха мускулести и жилави, носът му беше изкривен от старо счупване, а веждите му бяха нашарени от белези. Ричър си помисли, че сигурно на младини се беше занимавал с бокс — или просто не беше имал късмет. Мъжът вдигна куфара с такава лекота, все едно беше безтегловен, и го сложи в багажника. Чан се плъзна навътре по виниловата тапицерия на задната седалка и се настани зад мястото на шофьора, а Ричър седна до нея. Шофьорът се настани обратно зад волана и улови погледа на Ричър в огледалото за обратно виждане.

— Към летището — каза Ричър. — Терминалът на „Америкън Еърлайнс“, вътрешни полети.

Таксито потегли бавно и спокойно в проблясващата слънчева светлина, наляво и надясно по пресечките, докато не излезе на булевард „Санта Моника“, където се отправи на югозапад към магистрала 405.

Този път мъжът с джинсите и косата не изчака стационарният му телефон да звънне. Искаше да изпревари новината, така че пръв набра номера.

— Готово ли е? — попита той.

— Не се тревожи, работата ще стане — отговориха отсреща.

— Значи още не е готово?

— Все още не.

— Но Хакет беше на линия.

— Остави ни да си вършим работата, става ли? Двама убити в някаква мотелска стая в Уест Холивуд щяха да предизвикат истинска катастрофа. За такова нещо полицията тръгва на война. След една минута на адреса вече щеше да има десет патрулни коли. Щяха да назначат четирима инспектори да работят по случая. За убийството щяха да съобщят по вечерните новини. Хакет не може да си позволи такова внимание. Свързано е с твърде голям риск. Все пак трябва да си запази възможността да работи.

— Кога ще го направи?

— Довери ми се. Ние сме добри. Двамата няма да се качат в самолета.

* * *

Магистрала 405 беше натоварена както винаги, но не беше задръстена. Имаше три платна, в които автомобилите се движеха с една и съща скорост — непрекъснат поток от ярки цветове, чиста боя, вакса и хром, и изгарящо ослепително слънце, и сивокафявите хълмове в далечината. Движеха се бавно. Чан беше отворила прозореца си докрай и от него нахлуваше топъл вятър. Косата ѝ се полюшваше от него. Тениската ѝ беше влажна на раменете, където допреди малко се беше допирала косата ѝ. Шофьорът караше стегнато и прецизно. Не ускоряваше излишно, така че да се наложи да набива спирачки. Стоеше в дясната лента и се движеше заедно с потока от автомобили — по градските магистрали на Лос Анджелис нямаше по-добър начин за придвижване. Щяха да стигнат, когато стигнат.

Ричър се беше отпуснал на седалката, изпълнен с дълбоко задоволство, и все още усещаше тялото си като каучук. Чан май се чувстваше по същия начин.

— Доброволците в библиотеката сигурно са местни хора, нали така? — каза тя. — Като цяло, това е квартална операция. Няма да ни се налага да го издирваме в целия град.

— Добре е да провериш за какво е писал Уестуд преди четири месеца. Трябва да знаем за какво мисли Маккан. Преди да се срещнем с него. Трябва да разберем какво го е накарало да се обади първия път.

Чан извади телефона си и зашари с палци по дисплея, за да отвори уебсайта на „Ел Ей Таймс“. По мобилната мрежа не ставаше толкова бързо, но в крайна сметка стигна там, където трябваше.

— Точно четири месеца? — каза тя. — Или да приемем, че е проучвал някаква по-ранна статия?

— Права си — каза Ричър. — Предполагам, че ако Маккан разбира от интернет, би трябвало да е в състояние да открие онова, което търси. Но няма смисъл да проверяваме всички статии, които Уестуд е написал през живота си. Пробвай с период от три месеца. После четири, пет и шест, назад в миналото.

Чан използва специализираната търсачка на уебсайта. Написа „Уестуд“. Резултатите бяха многобройни, но всички бяха за едноименния квартал в Лос Анджелис. Затова тя промени търсенето на „Ашли Уестуд“, с кавички, което свърши много по-добра работа. В дясната половина на екрана се появиха снимка и биография на самия Уестуд. Снимката явно беше правена преди няколко години в някой хубав ден. Уестуд изглеждаше малко по-млад, косата и брадата му бяха малко по-къси и по-поддържани и не толкова сиви. Биографията му информираше, че има дипломи по молекулярна биология и журналистика. В лявата половина на екрана беше списъкът със статиите му. За всяка бяха дадени заглавието и кратко обобщение на темата. Най-отгоре в списъка имаше предварително съобщение за бъдещата му статия за историята на пшеницата, която щеше да бъде отпечатана идната неделя. Под него беше статията за мозъчните травми, която вече бяха виждали — в стаята на Кийвър в Оклахома Сити.

Чан плъзна палец по дисплея на телефона си, така че списъкът да се придвижи нагоре. Спря се осем статии по-надолу, което означаваше четири месеца по-назад в миналото. Човекът пишеше по една нова статия приблизително на всеки две седмици, като всяка от тях беше доста дълга и сигурно изискваше сериозно проучване. Професията му несъмнено изглеждаше по-лека от миньорската или от тази на лекарите в спешно отделение, но според Ричър не беше чак толкова лесна работа. Самият той никога не беше писал нещо по-дълго от доклад след приключването на военна операция. Текстовете в този жанр като цяло бяха по-кратки и в общия случай за тях не се изискваше нито проучване, нито дори да отговарят на истината.

Първата статия отпреди четири месеца беше за екологично чистото земеделие. Плодове, зеленчуци и основни зърнени култури. Заглавието беше провокативно, а в резюмето се намекваше, че големите производители на земеделска продукция нарочно размиват определението, за да могат да печелят от по-високите цени, без да полагат реални усилия за това. Две седмици по-рано Уестуд беше писал за гризачите. И по-точно, според заглавието, за древните гризачи. Очевидно имаше нови научни открития, които доказваха, че бубонната чума в средновековна Европа не е била пренасяна от бълхите в козината на плъховете, както се предполагаше отдавна, а от бълхите в козината на гигантски гризачи от Азия.

Движението по магистралата ставаше все по-бавно, поне в дясната лента. Автомобилите от средната и лявата лента ги подминаваха. Но шофьорът не се престрояваше.

Чан продължи да разглежда надолу по списъка. След гризачите имаше една статия отпреди пет месеца, посветена на промяната в климата. Заглавието информираше, че нивото на Световния океан се покачва, а според обобщението на статията начупеният релеф на Източното крайбрежие означаваше, че построяването на защитна дига по дължината му би изисквало повече бетон, отколкото човечеството беше използвало през цялата си досегашна история.

— Всички пишат за промяната в климата — каза Чан. — Няма причина Маккан да избере точно Уестуд заради тази тема, нали?

— Съгласен съм — кимна Ричър.

Следващата тема беше нещо, наречено „Дълбоката мрежа“. Беше свързано с търсачките и интернет. Явно навигацията в мрежата беше по-лесна на повърхността. След това имаше статия за пчелите. Явно пчелите измираха по целия свят. Без тях земеделските култури не можеха да се опрашват и всички щяха да умрат от глад.

Това означаваше доста повече от двеста души. Точно в този момент Ричър можеше да види около двеста души през прозореца, защото движението беше станало още по-бавно. Тяхната кола все още беше в дясната лента. Колите в средната и в лявата лента продължаваха да се движат малко по-бързо. Черна лимузина се изравни с тях откъм страната на Чан и в продължение на няколко секунди се движеше успоредно с таксито. После пред лимузината се отвори свободно място. Задният прозорец на колата се спусна надолу и Ричър успя да зърне лицето на човека вътре, който се обръщаше към тях. За една абсурдна част от секундата изглеждаше така, все едно човекът искаше да им каже нещо. Но след това се случи неизбежното. Лимузината беше в средната лента, но се движеше със скоростта на колите в дясната и малката червена спортна кола зад нея не намали навреме, защото шофьорът не беше забелязал това, така че предната му броня чукна задната броня на лимузината. Относителната разлика в скоростите на двете коли не беше голяма, не повече от десетина километра в час, но въпреки това лимузината тромаво подскочи напред, главата на пътника се заби в облегалката на седалката и след това се отметна напред — в действие бяха всички закони на Нютон за механиката: за инерцията, действието и противодействието. Ричър остана изненадан от силата на удара. Може би хората наистина можеха да пострадат от камшичен удар. Лимузината ускори напред по средната лента и червеният спортен автомобил я последва — нито една от двете коли не намали скоростта. И двете явно не бяха пострадали. Федералните изисквания за предпазните брони на автомобилите очевидно вършеха работа.

Не възникна никакъв по-сериозен проблем. Не се чуха клаксони, никой не размаха юмрук и не показа среден пръст. Ричър предположи, че станалото беше всекидневие в трафика на Лос Анджелис.

Движението в дясната лента се забави още повече. След броени секунди лимузината и червената спортна кола вече бяха толкова напред, че се изгубиха от поглед. Колите в лявата лента се движеха още по-добре. Ричър се приведе напред и попита:

— Защо не се престроиш?

Шофьорът хвърли поглед в огледалото за обратно виждане и каза:

— Скоро и трите ленти ще се задръстят отново.

— Тогава защо не изпревариш този момент?

— Шофирането в този град е като в приказката за заека и костенурката, приятелю.

Чан отпусна ръка на рамото на Ричър и го дръпна назад.

— Остави го да прави това, в което е добър. Ти не си издържал изпита за шофиране, забрави ли?

Тя отново се обърна към телефона си. Последната статия от периода от общо три месеца, който си бяха определили, беше за океанския транспортен коридор, вървящ успоредно на Западното крайбрежие, от щата Калифорния до щата Орегон, който големите бели акули използваха за сезонните си миграции. Темата не представляваше интерес за много хора, но точно тогава някакъв французин беше решил да плува право през този коридор по пътя си от Япония през Тихия океан. Човекът планираше да спи на придружаващата лодка всяка вечер и да продължава да плува на сутринта, по осем часа всеки ден. При това се оказваше, че акулите не са основният му проблем. Първо щеше да му се наложи да прекоси Тихоокеанската спирала — бавен водовъртеж с диаметър от хиляда и шестстотин километра, в който се събираха всички пластмасови отпадъци, токсични разливи и други боклуци, изхвърлени в океана.

— Французите са луди — отбеляза Чан.

— Майка ми беше французойка — каза Ричър.

— Беше ли луда?

— Общо взето, да.

Движението отново се забави пропорционално, така че колите в лявата лента започнаха да се движат със скоростта, с която дотогава се движеха колите в средната, тези в средната се забавиха до скоростта на дясната, а тези в дясната почти спряха. Шофьорът все така отказваше да се престрои. Вместо това караше на пресекулки, на по няколко сантиметра, съвсем малко по-бързо от скоростта на пешеходец.

И тогава те изведнъж разбраха защо.

След като бяха минали Кълвър Сити и малко преди да стигнат до Ингълуд, откъдето вече не беше далече до летището, шофьорът изведнъж излезе от магистралата по един неотбелязан изход надясно и продължи по тясна улица, която сякаш водеше към някакво изоставено депо. Гумите на таксито захрущяха по асфалта, обсипан с боклуци, до ръждясалите метални бараки от двете страни на улицата не се виждаха никакви други коли, а после таксито зави и се заклатушка по разбития асфалт на улица без изход, на дъното на която имаше някакъв изоставен склад и вратата му беше разбита, така че зееше отворена.

Шофьорът влезе право в него, в пълен мрак.

31

Покривът на склада се поддържаше от ръждясали железни колони, а оскъдната светлина във вътрешността му идваше от стотиците миниатюрни ярки слънчеви петънца, които се виждаха през отворите в стените. Приличаха на дантела. Складът беше голям, може би към сто метра на дължина, но като цяло беше празен с изключение на необясними струпвания от изоставено оборудване и скрап. Подът беше от бетон, излъскан като огледало на някои места и накапан с машинно масло на други, и беше обсипан с ръждясали отломъци и гълъбова перушина. Хрущенето на гумите, ръмженето на двигателя и кашлянето на ауспуха отекваха през отворения прозорец от страната на Чан.

В склада нямаше никакви други хора освен тях, поне доколкото можеше да види Ричър, и първичната част от мозъка му веднага се улови за тази възможност. Един удар отстрани в главата на шофьора щеше да реши проблема. Силно кроше с дясната ръка, леко надолу, което щеше да бъде достатъчно да го зашемети. Неочаквано. Без предупреждение. Персонален камшичен удар, само за него. В изпълнение на правилото да нанесеш ответния удар, още преди да е започнала атаката срещу теб. Ръката на Ричър се сви в юмрук, готова за удара.

А след това отново се отпусна. Човекът продължаваше да кара, бавно и плавно, но уверено, все едно знаеше точно къде отива, все едно много пъти беше минавал оттук.

— Приказката за заека и костенурката, приятелю. Току-що ни спестих двайсет минути — ухили се той.

В отсрещния край на склада имаше същата разбита врата, която висеше в същото отворено положение, и шофьорът мина през нея, обратно на ярката слънчева светлина, и прекоси още малко напукан асфалт между други изоставени бараки, за да излезе през един паянтов портал направо на шосето, което обикаляше летището от северната страна, точно пред високата телена ограда. Ричър видя контролната кула право пред тях, както и пистите за излитане и рулиране, паркираните самолети и товарните коли, които обикаляха около тях, съвестни и невинни под синьото небе и жаркото слънце.

— Технически погледнато, това беше частна собственост, но аз работех там, когато все още беше действащо предприятие, така че си мисля, че имам право да минавам оттам. По този начин си спестявам обичайния маршрут от магистралата, където точно в момента цари пълен хаос. Всеки следобед е така. Като минавам оттам, губя един-два долара на брояча, но си ги връщам двойно, защото мога много по-бързо да си хвана нов клиент. Това е малката ми професионална тайна. Никога не вреди да знаеш повече за мястото, където живееш.

Шофьорът направи десен завой, мина покрай друга висока телена ограда и десет секунди по-късно се озова обратно в реката от черни лимузини, таксита, приятели и роднини на път за терминалите на летището. Още една минута по-късно вече бяха пристигнали на терминала на „Америкън Еърлайнс“. Колата намали, отби до бордюра и спря. Минута след това куфарът на Чан беше на тротоара, изправен на колелцата, с извадена дръжка, готов за тръгване, а шофьорът си беше получил парите и бакшиша и вече потегляше.

Чан разпечата бордните им карти на един автомат и двамата се отправиха към опашката за преминаване през проверката преди качването в самолета. Но не успяха да стигнат до там. Някакъв мъж застана на пътя им. Беше на около четирийсет години, с розово лице, набито тяло и късо подстригана светла коса. Беше облечен със светлокафяв панталон и синя риза с къси ръкави, над която носеше синьо шушляково яке. Всичките му дрехи изглеждаха служебни. Като някаква униформа. На врата му висеше корда с ламинирана карта. Кордата беше усукана и картата беше обърната по такъв начин, че не се виждаше.

— Госпожо, господине, видях ви как пристигнахте на летището — каза той.

— Така ли? — каза Ричър.

— Подминахте гишето за чекиране на багажа и разпечатахте билетите си от автомата за пътници без регистриран багаж.

— Наистина ли?

— Господине, вие нямате багаж. Не сте чекирали нищо и не носите ръчен багаж със себе си.

— Това проблем ли е?

— Честно казано, господине, да. Поведението ви е необичайно. Това е една от точките в нашия списък.

— Какъв списък?

Мъжът го изгледа вторачено за миг, после се сети какво е станало и погледна надолу към обърнатата си карта. От гърлото му се отрони някакъв тих звук, който изразяваше леко раздразнение или досада, и той обърна картата така, че да могат да я прочетат. Ричър видя розова паспортна снимка от дясната страна на картата и сините букви „П.У.Л.А.“ в лявата, както и още няколко реда, които бяха отпечатани с твърде ситни и бледи букви, за да се разчетат.

— Отдел за борба с тероризма към Полицейското управление на Лос Анджелис — каза мъжът.

— Съгласен съм, че хората без багаж са статистическа рядкост. Това може да се установи с просто наблюдение. Но не виждам защо от този факт трябва да се правят някакви отрицателни изводи.

— Такива са правилата. За съжаление, ще трябва да дойдете с мен. И двамата.

— Къде? — попита Чан.

— При началника ми.

— Къде е той?

— В онзи микробус до бордюра.

Ричър хвърли поглед навън през плъзгащите врати на входа на терминала и видя тъмносин служебен микробус, паркиран в лентата, където беше забранено да се спира, на около трийсет метра от там. Не беше много чист. Нито много лъскав.

— Провеждаме наблюдение — обясни мъжът. — И като казвам началник, имам предвид отговорника на смяната за деня. Не ми е истински шеф. Просто носи отговорността за работата ни днес. Много е просто. Съвсем рутинна проверка. Нищо особено.

— Не — каза Ричър.

— Не можете да използвате тази дума, господине. Става въпрос за националната сигурност.

— Не, става въпрос за граждански полет. За да има такъв, гражданите трябва да се качат в самолета. И точно това ще направим ние сега. С общо една чанта за двамата. Ако не искаш да ни арестуваш, дръпни се.

— Подобно поведение също е включено в нашия списък.

— По-високо или по-ниско от точката за пътниците без багаж?

— По този начин не си помагате, господине.

— За кое?

Мъжът се стегна, но точно в този момент се появиха двама униформени полицаи, накичени с професионално оборудване. Мъжът изпусна въздуха от дробовете си, като издаде същия звук, както по-рано — израз на раздразнение или досада, — и после каза:

— Добре, приятен полет.

С тези думи мъжът продължи по пътя си, по диагонал от тях, като вече се оглеждаше за следващия пътник, който щеше да привлече вниманието му.

Служителят от авиокомпанията, който отговаряше за притежателите на златни карти, беше уредил на Чан нещо като предварително чекиране на бордните карти, така че минаха през проверката на отделна опашка и не им се наложи да си събуват обувките. Ричър изсипа монетите от джоба си в една купа и вдигна ръце, за да го проверят на скенера, а след това се присъедини към Чан от другата страна. Двамата продължиха към изхода и откриха чакалня до него, където също можеха да влязат със златната карта, а след това им се наложи да повисят доста дълго време на някакви тапицирани столове, за които се съгласиха, че представляват съвременния еквивалент на старите махагонови пейки в чакалнята на гарата в Мадърс Рест — бяха по-удобни, отколкото изглеждаха. И добре, че беше така, защото преди техния полет имаше друг. Ричър в крайна сметка стигна до извода, че златната карта си има и недостатъци.

След това се качиха в самолета и служителят от авиокомпанията, който отговаряше за притежателите на златни карти, отново се представи добре, защото им беше резервирал места до аварийните изходи, където имаше повече място за краката. Ричър по очевидни причини остана доволен, но в същото време се подразни. Разбираше на теория защо правят така. В аварийна ситуация хората трябваше да излязат оттам — през люка и навън по крилото на самолета. По тази причина имаше правила за минималното необходимо пространство, така че на хората да им бъде удобно, докато минават оттам. От друга страна, ако съществуваше минимално необходимо пространство, така че хората да се чувстват удобно, защо не го прилагаха към всеки друг ред седалки в самолета? Беше някакъв бюрократичен парадокс, който не успяваше да разреши.

— Тук е приятно — отбеляза Чан.

— И още как — каза Ричър.

— Защо не ти хареса онзи полицай на летището?

— Напротив, хареса ми. Аз харесвам всички хора. Винаги съм весел, засмян и общителен.

— Нищо подобно.

— Хареса ми — повтори Ричър.

— Но реагира негативно, когато се появи.

— Така ли?

— Отказа му, а след това започна да го притискаш. На практика го предизвикваше да ни арестува.

— Нещо ме съмняваше.

— Какво те съмняваше?

— Имам предвид, че ми изглеждаше убедително. Даже много убедително. И двамата сме виждали този процес в действие. Някой началник там горе сяда и пише някакъв списък. На базата на какво, никой не знае. Може би в девет от десет случая фактът, че нямаш багаж, наистина означава, че си от лошите. Макар че според мен по-скоро се случва един път на милион. И той също смята така. Но се придържа към списъка. Защото няма друг избор.

— И какво те съмняваше?

— Виждала ли си скоро служебна карта, издадена от Полицейското управление на Лос Анджелис? За сравнение?

— Не си спомням.

— И аз.

— Мислиш, че не е бил истински полицай?

— Иска ми се да знаех отговора на този въпрос. Предполагам, че ако не беше истински полицай, поне доказваше несъстоятелността на теорията за контрола върху съзнанието. В противен случай трябваше да се зарадва, че не нося багаж. Защото в самолета щеше да остане повече място за оборудването.

— Какъв е бил, ако не е бил истински полицай?

— Може да е бил поредният братовчед от клана Мойнахан.

— В Лос Анджелис? Колко роднини може да имат тези хора? Не ми се вярва.

— Защо се отказа точно в този момент?

— Защото ти го убеди. Нямаше причина да те арестува. А най-вероятно му трябваше такава. Законите сигурно не са толкова строги, колкото си мислим.

— Не, според мен се отказа, защото се появиха полицаите.

— Нали са му колеги?

— Ами ако предположим, че не са? Да предположим, че е бил измамник и задачата му е била да ни вкара в онзи микробус. Той е професионалист, който иска да продължи да работи на летището. И не беше сигурен какво ще направя всеки момент. Можеше да избухна. А той не можеше да си позволи риска да привлече внимание. Затова се отказа от операцията, когато случайно се приближиха онези полицаи, защото те винаги са нащрек за нещо необичайно. С други думи, човекът игра на сигурно и си плю на петите.

— Или пък е бил добър служител на органите на реда, който реши да спести един час в ареста на теб и един час попълване на доклади на себе си, като си пое дълбоко въздух, преброи до десет и те остави на мира.

Самолетът направи завой на пистата сред шумни пориви от нагорещен прашен въздух и набра скорост плавно и самоуверено, сякаш си даваше ясна сметка, че тайната на въздухоплаването е разкрита много отдавна. Спокойно се отдели от пистата, като проблесна на слънцето, изви настрани в маранята и се издигна в небето, оставяйки след себе си следи от изгорели газове, за да поеме по своя маршрут на североизток.

Десет минути по-късно на трийсет километра южно от Мадърс Рест мъжът с изгладените джинси и прическата, оформена със сешоар, прие обаждането по стационарния си телефон. Отсреща казаха:

— Ще оправим това.

— Какво ще оправите?

— Извадихме много лош късмет.

— За какво говориш?

— Възникна проблем.

— Двамата се качиха в самолета, така ли?

В този момент от другата страна отново станаха много словоохотливи. Но не от въодушевление. А от невярващо огорчение, предизвикано от току-що отминалите събития, които вече не можеха да се върнат назад.

— Хакет го беше организирал идеално. Жената резервирала полета по телефона, така че той знаел всички подробности. Моментът бил избран перфектно. С точност до секундата. Той ги проследил как потеглят от мотела с такси. Към този момент вече бил на задната седалка на една лимузина, управлявана от подизпълнител, и двамата следили таксито, докато не се изравнили с него на магистрала четиристотин и пет, където работата се подредила по най-добрия възможен начин, защото нейният прозорец дори бил отворен, движението в лявата лента било достатъчно бързо, за да се измъкнат, а черните лимузини по пътя към летището в Лос Анджелис са невидими, защото има около един милион такива, така че пушката буквално вече се вдигала към положение за стрелба от упор, когато едно ферари ги блъснало отзад. Хакет ми каза, че все едно го изритал кон. Така и не са ги видели повече. По магистралата не може да се кара назад.

— Значи са се качили в самолета?

— Полетът им не е бил първият възможен. Избрали са го, защото тя има златна карта. Хакет е излетял преди тях, трийсет и четири минути по-рано. Както ти казах, ще оправим това.

— В Чикаго?

— Без допълнително заплащане. Ферарито не беше наше, но държим на професионалната си репутация.

— Не трябва да им позволявате да говорят с Маккан.

— Разбрано. Точно това смятаме и ние.

Полетът беше дълъг. Не беше от единия бряг на континента до другия, но над голяма част от него. Чан беше отпуснала седалката си няколко сантиметра назад и беше протегнала краката си право напред, така че високите ѝ обувки с връзки бяха под седалката пред нея. Беше потънала в мислите си, както и предишния път, когато я беше видял в това състояние зад волана на малкия зелен форд на дългото пусто шосе към Оклахома Сити. Понякога се усмихваше, а после правеше гримаса, докато обмисляше положителни и отрицателни факти или предимства и недостатъци, или добри и лоши изходи. Сега, когато не трябваше да гледа пътя пред себе си, очите ѝ също участваха в мисленето — присвиваха се, разширяваха се и гледаха ту някъде далече, ту някъде наблизо.

Ричър се опитваше да не мисли. Преследваше някакъв неуловим спомен, точно по средата на сумрачната зона между съзнателното и подсъзнателното. Не гледаше към него, не мислеше за него и се опитваше да го остави на мира.

— Библиотеката ще бъде затворена, когато пристигнем — каза той.

— Ще отидем утре сутринта веднага след като отворят — отговори тя. — Ще пренощуваме в някой хотел.

— Трябва да си изберем някой хубав хотел. Може би най-хубавия в града, а след това ще изпратим сметката на вестника. Ще отседнем в най-големия апартамент. Ще си поръчаме румсървис. И от вестника няма да имат нищо против да ни платят. Защото се приближаваме към нещо голямо. Усещам го.

— Какво по-точно?

— Не знам. Има нещо, което не мога да си спомня, но знам, че е важно.

— Как така го знаеш, след като не можеш да си спомниш какво е?

— Просто имам такова чувство.

— Защото сметката за най-хубавия хотел в града първо ще отиде на моята кредитна карта. Ще поема финансов риск.

— Те няма да имат нищо против да ни платят — повтори Ричър.

— „Четири сезона“ или „Пенинсюла“?

— Който си избереш.

— Ще се обадя от летището и ще резервирам този, който е по-евтин.

Ричър не отговори.

— Колко точно е важно това нещо, което не можеш да си спомниш, но знаеш, че е важно? — попита го Чан.

— Мисля, че ще ни даде обща представа. За онова, срещу което сме се изправили.

— Кое?

— Не знам. Все едно се опитвам да сравня две неща. Две неща бяха идентични. Но не знам кои са те. Може би думи или факти, или места.

— Не са места. Лос Анджелис изобщо не прилича на Мадърс Рест. Между двете няма никаква прилика.

— Добре.

— Нито пък Чикаго. С изключение на възможността някои от фермерите да ходят там, за да правят онова, което правят фермерите в Чикаго. Да не би да е така?

— Не.

— По-добре да побързаш. Скоро ще пристигнем.

Ричър разсеяно кимна. „Скоро ще пристигнем.“ Той си представи процеса на слизане от самолета. Обичаше да обмисля всичко предварително. Дори нещо толкова просто и обикновено като слизането от самолет. С това се занимаваше първичната, хищническа част от мозъка му. Първо щяха да кацнат и да спрат, после щяха да изключат светещите надписи за предпазните колани и хората щяха да се изправят от местата си, да измъкнат багажа си от отделенията под тавана и под седалките, да се струпат на пътеката между седалките и в крайна сметка да се затътрят навън един по един през изхода на самолета и по подвижната пътека към сградата на летището. А после щеше да започне истинското състезание — по дългите широки коридори, покрай лъскавите бутици и закусвалните с ламинирани маси и самотни клиенти.

И точно в този момент той се сети.

— Не са думи, нито факти или места — каза той.

— А какво? — попита тя.

— Лица — каза той. — Спомняш ли си онази черна лимузина на магистрала четиристотин и пет?

— На магистралата имаше един милион черни лимузини.

— Една от тях караше покрай нас в продължение на няколко секунди, а след това червената спортна кола я удари отзад.

— А, тази ли.

— Прозорецът на лимузината се отвори. Успях да зърна човека на задната седалка.

— Доколко успя да го зърнеш?

— Отчасти, за изключително кратко време.

— Но?

— Но сме го виждали и по-рано.

— Къде?

— В закусвалнята в Ингълуд. Онова място, което беше цялото кафяво. Тази сутрин. Където за пръв път се срещнахме с Уестуд. Този човек също беше там. Беше подпрял лакти на масата и четеше вестник.

Сега беше ред на Чан да замълчи.

— Беше същият човек — каза Ричър.

— Обучена съм да мисля като адвокат на защитата.

— И каквото и да кажеш, рационалната част на мозъка ми е съгласна с теб сто процента. Зърнах го за част от секундата, двамата бяхме в коли, които се движеха с шейсет километра в час, и свидетелските ми показания в най-добрия случай ще бъдат недостатъчно надеждни.

— Но?

— Но първичната част на мозъка ми е сигурна, че това е същият човек.

— Как така?

— Смущенията, които чувам в ефира, са твърде силни.

— Ти чуваш смущения в ефира?

— Защото специално се ослушвам за тях. Ние сме били диви животни в продължение на седем милиона години. Научили сме много уроци. Би трябвало да внимаваме да не ги забравим.

— И какво ти казват смущенията в ефира?

— Нещо, което кара част от мен да се подготви за битка. Част от мен знае, че не ни предстои нищо добро.

— А другата част?

— Другата част спори със себе си, за да достигне до някакъв извод. А изводът е такъв, че води до всичко или нищо. Или аз напълно греша, или този човек ни следи от самото начало. От което би следвало, че ни проследява през мобилния ти телефон. А от него би следвало, че знае на практика всичко, което се е случило досега. А от това би следвало, че е по-добре да се обадим в хотел „Четири сезона“ или в хотел „Пенинсюла“ от уличен телефон. Защото по този начин ще наберем преднина. Трябва да наберем преднина, защото действията на този човек ескалират. Непрекъснато. Тази сутрин в закусвалнята той само ни наблюдаваше. Може и да ни е подслушвал малко, да е четял по устните. Сега вече се опитва да ни убие.

— Като си отвори прозореца?

— Той ме погледна. За част от секундата ми се стори, че иска да ми каже нещо. Погледът му се спря върху мен. Все едно се готвеше за нещо. Но не за да ме заговори. А за да огледа мишената. Точно това е направил. Логиката подсказва, че в лимузината при него е имало пушка с рязана цев. За стрелба от кола по кола — като ракета въздух-въздух. Два изстрела за по-сигурно, после всички наоколо ще изпаднат в паника и ще влязат във верижни катастрофи, а той ще се измъкне по лявата лента, след което пак ще се превърне в поредната черна лимузина в Лос Анджелис — от общо един милион, както каза ти.

— Доста краен сценарий.

— Всичко или нищо. Какво друго може да е искал да направи, като се изравни по този начин? Наредили са му да ни елиминира. От което следва, че притежава разнообразни умения. Следователно е скъп. И този факт е достатъчен, за да започнем да си изграждаме обща представа за онова, което се случва в Мадърс Рест. Те осигуряват нещо. В замяна на пари. Достатъчно пари, за да си позволят да наемат частен агент с разнообразни умения, който да предотврати евентуална заплаха.

— Освен ако не е така, както каза по-рано: зърнал си го за част от секундата от кола, която се движи с шейсет километра в час, и свидетелските ти показания не са надеждни.

— Трябва да се надяваш на най-доброто и да се подготвяш за най-лошото.

— Това няма да е достатъчно, за да получим съдебна заповед.

— Съдебните заповеди ти трябват за нещо, което искаш да докажеш. А не за нещо, което знаеш със сигурност.

— Със сигурност ли го знаеш?

— Инстинктивно. Точно затова все още съм тук, след седем милиона години. Естественият подбор действа непрекъснато.

— Какво сме направили между времето за закуска и този момент, за да ги накараме да вземат по-крайни мерки? — каза тя.

— Точно това е въпросът — каза той. — Съсредоточихме се върху Маккан.

— Следователно той е много опасен за тях. И следователно е много интересен за нас.

— А библиотеката ще бъде затворена, когато пристигнем.

— Ако изобщо е същият човек — каза тя. — Може би все пак грешиш.

— Разумният ход е да действаме така, все едно не греша. За всеки случай.

— Като в облога на Паскал.

— Няма да ни струва нищо, ако грешим, но може да ни спести много, ако сме прави.

— Но той вече е изостанал. Все още е в Лос Анджелис.

— Не е задължително. Нашият полет не беше първият възможен.

Чан не отговори. Вместо това извади телефона си и задържа един бутон, така че да премине от режим на полет в пълно изключване.

Кацнаха откъм източната страна след дълъг и ленив завой над езерото и града. Летният здрач почти се беше стопил — небето все още беше бронзово и горещо, но бързо притъмняваше. Светлините на пистите бяха ярки. Самолетът им кацна и спря, надписите за предпазните колани бяха изключени, хората се изправиха от местата си, измъкнаха багажа си от отделенията под тавана и под седалките и започнаха да се струпват на пътеката. Ричър и Чан бяха сред тях.

32

В крайна сметка Ричър и Чан се отправиха заедно с останалите пътници към изхода, преминаха по подвижната пътека и влязоха в сградата на летището, където имаше хиляди други хора, които или седяха и чакаха, или бързаха във всички възможни посоки. Ричър беше извикал лицето на непознатия мъж в паметта си като снимка на издирван престъпник в пощенска станция и незабелязано оглеждаше тълпите наоколо с периферното си зрение, без да гледа право към тях, без да разсъждава. Доверяваше се на инстинктите си да уловят приликата, ако имаше такава.

Но такава нямаше. Мъжът не седеше, не чакаше и не бързаше в нито една възможна посока. Двамата прекосиха салона, като подминаваха хората, които чакаха пред тоалетните или се редяха за кафе, покрай будките за вестници и лъскавите бутици, и заведенията с ламинирани маси и прегърбени самотни пътници. Ричър се оглеждаше за хора, които четат вестници с подпрени лакти на масата, за познатия ъгъл на раменете, но не видя нищо. Онзи човек го нямаше. Не беше на летището.

Двамата стигнаха до изхода на зоната за пристигащи и преминаха в чакалнята на летището, където бяха лентите за получаване на багажа и изходите за наземен транспорт. Видяха редица телефонни апарати на стената, които си стояха самотни и забравени. След това видяха нещо още по-добро: рецепция, на която се предлагаха всякакви полезни услуги за новодошлите, включително и хотелски резервации на място. Жизнерадостна жена с униформено сако им препоръча хотел „Пенинсюла“, обади се вместо тях и им резервира апартамент, а след това им каза къде е стоянката на такситата.

Вечерта беше топла и въздухът беше изпълнен с влага, изгорели газове и цигарен дим. Двамата почакаха пет минути и накрая им се падна един капнал шофьор в капнал форд краун виктория, който потегли с максимална скорост към центъра на града. Ричър се взираше през прозореца, докато не изгуби от поглед тълпите пред летището, но не видя никакви познати лица. По магистралата оглеждаше и колите около тях, но нито една не ги доближи или не тръгна успоредно с таксито. Всички хора просто си караха във вечерния мрак, един по един, без да забелязват другите, всеки в своя собствен свят.

— Трябва да си купим телефон за еднократна употреба — каза Чан.

— И трябва да кажем на Уестуд да си купи такъв — каза Ричър. — Защото се налага да предположим, че нашият човек е започнал всичко точно по този начин. Като е следял всички обаждания на Уестуд. Ние сами дойдохме при него тази сутрин. Сами влязохме в капана.

— Това доказва, че те се страхуват от Уестуд. Което пък доказва, че Уестуд е написал нещо важно за тях.

— Сигурно не е онази статия за акулите и французина.

— Нито пък за гризачите или за промяната в климата.

— Ето, виждаш ли? Вече ограничаваме възможните варианти.

Влязоха в града успоредно на линията на надземната железница и го видяха пред себе си, необятен и непоклатим, един напълно нощен пейзаж с милиони осветени прозорци на фона на мастиленочерното небе на изток. Хотел „Пенинсюла“ вече ги очакваше с апартамент, който беше два пъти по-голям от служебните жилища за военни, в които беше отраснал Ричър, и хиляда пъти по-луксозен. Менюто за румсървис беше с размерите на телефонен указател и беше с кожена подвързия. Двамата си поръчаха каквото им се искаше, като приеха, че от „Ел Ей Таймс“ ще го платят. Нахраниха се бавно, защото се надяваха, че цялата вечер е пред тях и никой няма да ги притеснява. Нямаше нужда да бързат за никъде. Беше по-хубаво да се наслаждават на сигурността за предстоящото. Беше по-приятно да се къпят в обещанието за бъдещето. С предястия, основно, десерт и кафе.

* * *

На следващата сутрин се събудиха рано въпреки часовата разлика донякъде защото мислите им не ги оставяха на мира, но най-вече защото предишната вечер не си бяха направили труда да дръпнат завесите, а стаята им гледаше на изток, към изгряващото слънце. Мислите на Ричър бяха свързани с неговата теория, която беше претърпяла поредната промяна. Четвъртият път беше още по-хубав от третия. Беше невероятно. Но вярно. А това носеше със себе си и малко горчивина. Защото някой ден щеше да бъде средна работа. Все някога трябваше да спре. Рано или късно. Не можеше вечно да става все по-хубаво. Или можеше? Трябваше да се надява на най-доброто и да се подготви за най-лошото.

Мислите на Чан очевидно бяха свързани с Линкълн Парк и бяха по-скоро иронични, защото тя каза:

— Чудя се как да отидем до там. Не е толкова далече. Не съм сигурна, че си заслужава да вземаме кола под наем. Може да се окаже, че няма място за паркиране. А такситата са свързани с непрекъснати разходи и понякога се намират трудно. Така че като цяло си мисля, че ще бъде най-добре да вземем под наем лимузина за целия ден. За предпочитане черна.

— Да го направим на рецепцията на хотела — каза Ричър. — Така ще си дадем още един ход преднина.

— Колата ще ни вземе в девет. Ще пристигнем в библиотеката около десет минути след отварянето.

— Отлично.

След като взеха това решение, поради ранния час им остана предостатъчно време за бавна и продължителна закуска от румсървис, бавен и продължителен душ и други неща, които също е най-добре да се правят бавно и продължително сутринта — включително изпробването на теории.

* * *

Лимузината им беше традиционен модел, черна, както бяха поискали, и излъскана до блясък. Шофьорът беше дребен, със сив костюм. Обясни им, че му е все едно дали кара в задръстванията, или стои паркиран до бордюра. За него нямало никаква разлика. И в двата случая му плащали еднакво. Стигнаха до Линкълн Парк за десет минути.

Когато влязоха в библиотеката, всичко изглеждаше така, все едно току-що е започнало началото на работния ден. Служителите се подготвяха за работа енергично, но дискретно. Двамата попитаха къде е жената, с която бяха разговаряли предишния ден по телефона за справки, и услужливите библиотекари ги заупътваха един след друг като в някаква щафета, докато не стигнаха до бюро с табелка „Справки“, разположено в самостоятелна ниша, на което в момента нямаше никой. Столът беше прилежно прибран до бюрото, а мониторът на компютъра не светеше. Все още никой не го беше включвал. Жената явно беше закъсняла за работа.

Но не всичко беше изгубено. Защото в дъното на нишата имаше врата, зад вратата се чуваха гласове, а на вратата имаше друга табелка: „Стая на доброволците“. Значи това беше стаята, от която Маккан беше провел шестнайсет разговора по телефона, докато търпението на Уестуд не се беше изчерпило.

Ричър почука на вратата и гласовете замлъкнаха. Той отвори и видя обикновена стая за почивка, обзаведена в служебен стил, с пастелни цветове и ниски столове с платнена тапицерия. На тях седяха общо петима души — двама мъже и три жени на различна възраст, различни на вид.

Телефонът беше на ниска масичка между два от столовете.

— Извинете — каза Ричър. — Не искам да ви прекъсвам. Търся господин Маккан.

— Няма го — каза един възрастен мъж.

Произнесе го по начин, който подсказа на Ричър, че той познава Маккан, вероятно добре, за да отговори с такъв авторитет и да се изкаже от името на всички по този въпрос. Беше сух, възрастен, със светлокафяв панталон с басти от плат, който не се мачкаше, гъста бяла коса, която беше старателно сресана, и прибрана в панталона карирана риза, която явно беше като униформа за пенсионерите. Сигурно се беше пенсионирал от мениджърски пост, където беше живял сред таблици и данни, и все още имаше нужда да се чувства търсен или търсеше възможност да се почувства нужен.

— Кога видяхте господин Маккан за последен път? — попита го Ричър.

— Преди три-четири седмици.

— Обичайно ли е това?

— Той идва когато иска. В крайна сметка всички тук сме доброволци. Предполагам, че има и множество други интереси.

— Знаете ли къде живее?

Възрастният мъж отговори:

— Съжалявам, но това са лични въпроси, а аз нямам представа кои сте вие.

— Господин Маккан наскоро се обърна към една компания за частни разследвания, за да му помогне с един проблем. Ние сме служители на тази компания. И дойдохме да му помогнем.

— Значи би трябвало да знаете къде живее.

Ричър сниши глас:

— Може ли да разговаряме насаме, господине?

Тези думи попаднаха право в целта, която беше егото на възрастния мъж. Бяха преценили, че е нещо повече от останалите. Бяха го разпознали като човек, с когото можеш да говориш насаме, за да му споделиш поверителна информация. Той се обърна към останалите доброволци.

— Ще ни оставите ли насаме? И без това работното време започна. Всички си имате задачи за днес.

И така, по-младият мъж и трите жени излязоха от стаята. Чан затвори вратата след тях и двамата с Ричър се настаниха на столовете, които се бяха освободили току-що. Възрастният мъж не беше помръднал от мястото си.

— Боя се, че агентът, който се занимаваше със случая на Маккан, е изчезнал — започна Чан. — И първото нещо, което трябва да направим в такъв случай, е да се уверим, че клиентът ни е в безопасност. Това е стандартна оперативна процедура. Но имаме нужда от помощ, за да го открием.

— За какво става въпрос? — попита възрастният мъж.

— Не знаем със сигурност. Може би ще можете да ни помогнете. Смятаме, че господин Маккан се е разтревожил от нещо. Може да ви е споменавал за някакъв свой проблем.

— Знам със сигурност, че не е доволен от живота.

— А знаете ли защо?

— Двамата не сме близки. Не си споделяме такива неща. Поддържаме работни отношения. Разговаряме на теми, свързани с библиотеката, разбира се, често надълго и нашироко, и сме на едно мнение по повечето от тях, но почти не си спомням да сме водили лични разговори. Останал съм с впечатлението, че той има семейни проблеми. Не мога да ви кажа нищо повече от това. Мисля, че съпругата му е починала отдавна и има голям син, с когото има проблеми. Или предизвикателства, както е прието да се казва сега.

— Знаете ли къде живее?

— Не, никога не ми е казвал.

— Това не е ли необичайно? — попита Ричър. — Хората обикновено споменават къде живеят, нали? Какви магазини има на тяхната пресечка, колко далече трябва да отидат от дома си, за да си вземат чаша кафе?

Възрастният мъж отговори:

— Останах с впечатлението, че той се срамува от мястото, където живее.

Двамата излязоха навън, където жената от „Справки“ вече беше на работа зад бюрото си. Беше се появила точно навреме. Чан отново ѝ се представи, а след това ѝ показа една от старите си визитни картички от ФБР и всичко потръгна много гладко с изключение на това, че жената все така отказваше да им даде адреса на Маккан. Беше непоклатима. Вярваше пламенно в правото на хората да защитават личното си пространство. Предложи им да се обърнат към директора на библиотеката. Но Ричър предположи, че директорът ще храни също толкова пламенни убеждения — ако не в правото на лично пространство, то със сигурност по отношение на риска от съдебни дела, заведени срещу поверената му институция — и следователно ще бъде също толкова непоклатим.

— Добре, не ми давайте адреса — каза той. — Но поне ми кажете дали господин Маккан има адрес.

— Разбира се, че има — отговори жената.

— И вие го знаете?

— Да, точно така. Но не мога да ви го кажа.

— Наблизо ли е?

— Не мога да ви дам адреса.

— Аз не го искам. Адресът му вече изобщо не ме интересува. Дори да ми го кажете, няма да искам да го чуя. Просто искам да знам дали е наблизо. Това е всичко. Така няма да ми издадете нищо важно. Във всеки квартал живеят хиляди хора.

— Да, наблизо е.

— Колко наблизо? Пеша ли идва до тук в дните, когато е на работа?

— Вие ме питате за адреса му.

— Не, напротив. Не искам да знам адреса му. Вече дори няма да ви позволя да ми го кажете. Ако започнете да говорите, ще си пъхна пръстите в ушите и ще запея, за да не ви чувам. Просто искам да знам дали идва пеша. Това е въпрос на география. Или на физиология. На колко години е господин Маккан според вас?

— На колко какво?

— Години. Възрастта му е нещо различно от адреса. Можете да говорите свободно за нея. Имате пълната свобода да споделите впечатленията си по този въпрос.

— Шейсет. Миналата година навърши шейсет години.

— В добра форма ли е?

— Напротив. Изглежда ужасно.

— Съжалявам да го чуя. Как по-точно?

— Прекалено е слаб. Не се грижи за себе си. Изобщо.

— Значи не му достигат силите?

— Бих казала, че да. Непрекъснато е потиснат и унил.

— Значи не би искал да изминава твърде дълго разстояние пеша, нали така? Да кажем, максимум три пресечки. Правилен ли е този извод?

— Не мога да ви кажа.

— В радиус от три пресечки около нас има общо трийсет и шест квадрата с дължина на страната от една пресечка. Това е повече от площта на град Милуоки. Няма да ми кажете нищо конкретно.

— Добре, да, идва пеша на работа и, да, разстоянието не е голямо. Но това е всичко. Не мога да ви кажа нищо друго за него.

— А как е първото му име? Можете ли да ни кажете поне това?

— Питър. Казва се Питър Маккан.

— А съпругата му? От колко време е вдовец?

— Мисля, че е било отдавна.

— Как се казва синът му?

— Мисля, че се казва Майкъл. Майкъл Маккан.

— Има ли някакъв проблем с Майкъл?

— Не сме говорили за проблеми.

— Но може би вие сама сте се досетили за нещо подобно.

— Ако ви кажа, ще предам доверието му.

— Не и в случай, че не ви е казал нищо по този въпрос. Ако ни кажете, ще споделите собствените си изводи. Нищо повече. Разликата е голяма.

— Според мен Майкъл, синът на господин Маккан, има проблемно поведение. Не знам точно в какъв смисъл. Но смятам, че не е нещо, с което човек да се гордее. Ето това са собствените ми изводи.

Ричър си придаде съчувствен вид и се опита още веднъж, но жената все така отказваше да им съобщи адреса на Маккан. Затова двамата си тръгнаха и на излизане се отбиха на рецепцията, където провериха телефонните указатели за Чикаго. В тях имаше твърде много хора на име П. Маккан и М. Маккан, за да им свършат някаква работа. Ричър и Чан излязоха обратно на улицата, въоръжени с едно голямо нищо — ако не се смятаха впечатленията и предположенията им.

33

Двамата завиха наляво по тротоара пред входа на библиотеката и откриха семейното магазинче точно там, където трябваше да се намира. В съседния вход. Беше с тясна фасада, навес над входната врата и малка витрина, на която бяха подредени неособено изкусителни предложения от типа на еластични бандажи, компреси и една тоалетна седалка за трудно подвижни хора. Ричър смяташе, че витрините на подобни магазинчета, в които се продават предимно медицински материали, представляват сериозно предизвикателство за търговията. Беше му трудно да си представи какво трябва да се подреди на витрината, така че да накара хората да се затичат вътре, обзети от въодушевление. Но все пак видя нещо, което представляваше интерес за него самия. Беше телефон за еднократна употреба в пластмасова опаковка, окачена на едно табло. Телефонът изглеждаше допотопен. Пластмасовата опаковка изглеждаше прашна. Цената на телефона беше обявена като „супер ниска“.

Двамата влязоха и видяха още шест телефона като него, окачени на друго табло, на което освен тях имаше калъфчета и зарядни за по два долара парчето, адаптери за зареждане в кола и жици с най-различно предназначение, повечето от които бяха бели. Самите телефони се предлагаха за по тринайсет долара без един цент. Всеки от тях беше предварително зареден със сто минути време за разговори.

— Трябва да си купим един — каза Ричър.

— Мислех си да вземем нещо по-модерно — отговори Чан.

— Колко модерно трябва да бъде? Трябва само да работи.

— Този телефон няма да има интернет.

— Не говориш с правилния човек. Ако питаш мен, това е някаква екстра. Помисли за него от гледна точка на кармата. По този начин ще имаме същия телефон, какъвто има Маккан. Може да ни донесе късмет.

— На него явно не му е донесъл късмет — отбеляза Чан.

Но все пак свали един телефон от таблото и го занесе на касата, където работеше възрастна дама. Косата ѝ беше стоманеносива, прибрана на стегнат кок, а дрехите ѝ бяха строго официални, като от миналия век и от Стария континент. По-навътре в магазинчето беше застанал възрастен мъж, който изпълняваше рецепти. Беше на същата възраст и беше облечен в същия стил. Носеше бяла престилка върху костюма и вратовръзката си. И косата му беше същата, с изключение на кока. Явно това беше семейството, притежаващо магазинчето. Нямаха други служители. Трябваше да поддържат ниски разходи.

— Тези телефони имат ли гласова поща? — попита Ричър.

Жената повтори въпроса му много по-силно и той си даде сметка, че тя не говори на него, а се обръща към мъжа в дъното, който подвикна в отговор:

— Не!

— Не — каза жената.

— Един наш приятел си е купил такъв телефон от тук — продължи Ричър. — Казва се Питър Маккан. Познавате ли го?

— Познаваме ли Питър Маккан? — провикна се жената.

— Не! — извика възрастният мъж от дъното на магазина.

— Не — повтори жената.

— А познавате ли сина му, който се казва Майкъл?

— Познаваме ли сина му, който се казва Майкъл?

— Не!

— Не.

— Благодаря — усмихна се възможно най-любезно Ричър.

Той намери една банкнота от десет долара и една от пет в джоба си и плати за телефона. Рестото му беше в монети, които бяха сръчно пресметнати и ловко отброени. Двамата спряха на тротоара пред входа на магазинчето и се опитаха да отворят опаковката. Не беше лесно. В крайна сметка Ричър се отказа да го направи с финес и просто я разкъса през средата. Прибра зарядното в джоба си и подаде самия телефон на Чан. Тя го разгледа, разбра как се работи с него и го включи. Дисплейчето му светна приветствено — беше малко, размазано и черно-бяло. На него се изписа собственият му номер. Започваше с код 501, последван от още седем цифри. На дисплея имаше и иконка за батерията, която беше пълна около петдесет процента. Батерията беше заредена фабрично, но не докрай. Иконката приличаше на миниатюрна батерия за фенерче, обърната на едната си страна, запълнена в единия край и празна в другия.

— Пробвай пак да се обадиш на Маккан — каза Ричър. — Може би този път ще вдигне. Може би телефонът му ще разпознае една сродна душа.

Телефонът нямаше високоговорител. Не и за тринайсет долара. Чан набра номера и двамата застанаха един до друг, притиснали ухо — неговото дясно и нейното ляво, — за да чуят как звъни телефонът на Маккан. И продължава да звъни. Непрекъснато. Точно както предишния път. Никой не вдигна и не се включи гласова поща. Като верен шпаньол, който не разбира какво се е случило.

Чан прекъсна връзката.

— И сега какво? — каза тя. — Да претърсим квартала, който е по-голям по площ от Милуоки?

— Аз преувеличих нарочно. Милуоки е доста по-голям. Всъщност е доста хубав град.

Той млъкна.

— Какво?

— Нищо — каза той.

За малко щеше да продължи: „Трябва да отидем някой път“.

— Добре, значи трябва да претърсим квартала, който е по-малък от Милуоки, но не чак толкова.

— Може би ще трябва да претърсим само няколко пресечки. Ако тръгнем в правилната посока. Говорим за човек, който изглежда ужасно, защото не се грижи за себе си. Вероятно не се храни добре и може би не спи добре. Сигурно не иска да ходи на лекар, така че няма и рецепти, заради които да ходи до аптеката. И със сигурност не е от хората, които обикалят, за да сравняват цените на витамините. Той просто не забелязва аптеките. Няма любима. Аптеките са му безразлични. Значи не е имало никаква конкретна причина да си купи телефон точно от това определено магазинче. Тогава защо го е направил? Защото минава покрай него по два пъти на ден на път към библиотеката и обратно. Как иначе щеше да го забележи изобщо? На витрината имаше само един телефон, потънал в прах. Според мен можем да заключим, че се прибира към къщи в тази посока. Излиза от библиотеката, прави ляв завой, минава покрай магазинчето и продължава нататък.

— Накъде?

— Струва ми се, че това е доста хубав квартал. Според мен недвижимите имоти наоколо са стабилна инвестиция. Но Маккан явно се срамува от мястото, където живее. Какво означава това? Виждаш ли наоколо нещо, в което да се срамуваш да живееш?

— Аз не съм Маккан.

— Точно това искам да кажа. Всичко е относително. Възрастният мъж от стаята на доброволците изглеждаше като пенсиониран директор на голяма компания или нещо подобно. Не се съмнявам, че живее наблизо, и то в къща. Невъзможно е да имаш такава риза и да не живееш в къща. Двете неща вървят в комплект. Тези ризи са едва ли не задължителни за хората, които живеят в къщи. Сигурно е някоя хубава сграда, тухлено строителство, на тиха улица с дървета. И така, ако всичко е относително, Маккан не живее в такава къща. Но не живее и в апартамент. Апартаментите са напълно приемлива алтернатива на къщите. В някои отношения дори са по-добри. И със сигурност не са нещо, от което да се срамуваш. Значи Маккан живее в нещо по-малко от къща, но не в апартамент.

— Квартира — каза Чан. — В някоя не толкова хубава къща на някоя улица, където няма толкова дървета, разделена на отделни стаи. Може би не до такава степен, че хората да си готвят на електрически котлон на пода, но нещо подобно. За един мъж е трудно да говори за това пред друг, особено ако другият мъж си има цяла собствена хубава къща. Може би дори съвсем същата. Построена от същата компания, по същия архитектурен план. С тази разлика, че хората на неговата улица не са го закъсали. Тестостеронът не му позволява да приеме това положение.

— И аз го виждам така — каза Ричър. — Горе-долу. Може би не и по отношение на хормоналното обяснение. Но на две-три пресечки в тази посока би трябвало да попаднем на две-три улици със запуснати къщи, които имат по десетина звънеца на вратата, а на тези звънци обикновено има табелки, понякога с имената на хората, които живеят там, и ако имаме малко късмет, едно от тях ще се окаже Маккан.

Имената бяха много, защото табелките се оказаха повече, както и звънците, тъй като улиците бяха четири, а не две-три и бяха доста дълги. Първите две се отклоняваха наляво и надясно от главната на две пресечки разстояние от библиотеката, а след още една пресечка имаше още две улици. Между по-високите сгради имаше ниски къщи, които не бяха построени допълнително на празните места, а си бяха там от самото начало. В тях нямаше нищо отблъскващо или неприятно. В канавките не бяха натрупани боклуци, под краката им не хрущяха захвърлени спринцовки, по стените нямаше графити, мръсотия или гнилоч.

Къщите не се отличаваха с нищо, което да се вижда с просто око. Но по някакъв начин се беше случило така, че загадъчният и безпощаден пазар на недвижимите имоти беше намалил цената им. Може би им липсваха достатъчно дървета или в мазетата им беше влажно, или климатиците заемаха твърде голяма част от прозорците. Може би вятърът духаше от грешната страна. Може би много отдавна някоя бедна вдовица беше разделила къщата си, за да свърже двата края, а след това го беше направила и друга, и трета. Някои неща се променяха неусетно.

Двамата накараха шофьора на лимузината да обиколи бавно целия квартал, така че да добият представа за границите му. После му казаха да паркира и слязоха от колата, за да продължат пеша. Слънцето беше над езерото и хвърляше ослепителни отражения навсякъде. До обед имаше още два часа, но вече беше горещо.

Чан пое слънчевата страна на улицата, а Ричър остана в сутрешните сенки. Двамата се движеха от врата на врата, поотделно, без да поддържат един и същ ритъм. Изкачваха се до входовете на къщите и слизаха обратно, подобно на служители от някой ресторант, които разнасят менюта за доставки по домовете, или на мисионери, които търсят нови членове за църквата си. Ричър установи, че повечето звънци имаха табелки с имена — някои бяха написани на ръка, други бяха напечатани на машина, трети бяха принтирани на компютър или изработени на специална релефна лентичка, преди да бъдат пъхнати над старите табелки с имената на предишните наематели. Имаше полски имена, африкански имена, южноамерикански имена и ирландски имена — имена от всички нации в ООН, — но поне на първата улица сред тях нямаше Маккан.

На трийсет километра южно от Мадърс Рест мъжът с изгладените джинси и прическата, оформена със сешоар, прие поредното обаждане по стационарния си телефон. Отсреща съобщиха:

— Тя вече не използва телефона си.

— Защо не?

— Трудно е да се каже. Сигурно е предохранителна мярка. Все пак тя е работила във ФБР, а той е служил в армията. Не са някакви невинни дечица.

— С други думи, искаш да ме уведомиш, че Хакет не може да ги открие.

— Не, той вече ги е открил. Открил ги е съвсем лесно. Наблюдавал е библиотеката. И те са се появили точно навреме. Били са вътре в продължение на половин час, а след това са си купили телефон за еднократна употреба от близкото магазинче.

— Тогава какво чака той?

— Подходяща възможност.

— Те не бива да говорят с Маккан.

— Не се тревожи. Няма да се стигне дотам. Обещавам.

Двамата прекосиха главната улица и продължиха по втората пресечка, като отново се заеха да се изкачват до входовете и да слизат обратно, къща по къща. Повечето къщи бяха на по три етажа, с максимум четири отделни жилища на всеки етаж. Имената не спираха да се множат. В една къща имаше Гилермо, Йокохама, Джовани, Бейкър, Васер, Ишигуро, Акуаме, Енгелман, Золтан, Жиро, Леонидас и Калахан. Фамилиите започваха с първите дванайсет букви от азбуката. И Калахан поне беше ирландска фамилия. Но не беше Маккан.

Самите къщи излъчваха атмосфера на повехнала слава. Тук-там се виждаха останки от стъклописи и подови мозайки. Входните врати бяха многократно боядисвани и на повечето имаше прозорчета от матово стъкло, които предлагаха замъглена гледка към вътрешността на вестибюлите им — с неясни форми на паркирани велосипеди или може би бебешки колички.

Ричър продължаваше от врата на врата, от къща на къща, все по-близо до края на улицата, търсенето беше стигнало почти до средата, а все така не намираше Маккан.

Но Чан го намери.

Тя му помаха от другата страна на улицата, от входа на къща, която изглеждаше точно като всички останали. Той въпросително вдигна ръце, а в отговор тя сви ръка в юмрук — дискретен, но победоносен жест, като състезател по голф след труден, но успешен удар. Ричър пресече улицата и отиде при нея, а тя му показа звънците на входа и почука с елегантния си нокът по бялата лентичка, на която с печатни букви беше изписано името „Питър М. Маккан“.

34

Жилището на Маккан беше обявено като „апартамент 32“. Ричър предположи, че това означаваше втория на третия етаж, вероятно в дъното на къщата, ако се броеше по часовниковата стрелка отляво надясно, както беше най-вероятно. С други думи, човекът живееше на последния етаж в къща без асансьор, без изглед към улицата. В къща, която не беше нищо особено и се намираше на западнала улица. Адресът му определено не беше престижен.

Входната врата на къщата беше солидна и здраво заключена.

Чан натисна звънеца на Маккан.

Отвътре не се чу никакъв звук. Сигурно беше твърде далече навътре, за да се чува нещо. От високоговорителя на таблото не се разнесе пращене. Абсолютно нищо. Само горещото притихнало утро, в което нищо не помръдваше.

— Пробвай пак да му се обадиш — каза Ричър.

Телефонът за еднократна употреба, който си бяха купили, имаше бутон за повторно набиране. Не беше толкова зле за тринайсет долара. Чан го натисна и те зачакаха ухо до ухо. Телефонът започна да звъни. Но никой не вдигна.

Тя прекъсна връзката.

— И сега какво? — попита тя.

— Много е рано за пица — каза Ричър. — Ще трябва да се представим за куриери.

Той натисна девет различни звънеца и когато някой отговори на първия от тях, каза:

— Доставка на пратка, госпожо.

Настъпи кратка пауза, после ключалката на вратата избръмча и изщрака. Двамата влязоха в спарен вестибюл, пълен с велосипеди, бебешки колички, купища менюта за доставка на тайландска храна и рекламни листовки за ключарски услуги. Приземният етаж носеше следи от семеен живот отпреди сто години, с гипсови корнизи и старомодни тапети. Но тапетите бяха избелели и издраскани, корнизите бяха грубо насечени от съвременни прегради, а на елегантните врати, които водеха към стаите, насилствено бяха монтирани петстепенни ключалки, шпионки и медни табелки с номера, които не бяха точно на една и съща височина. Първата врата отляво беше номер 11, а номер 12 беше зад нея, малко по-навътре.

Стълбището беше с перила от ковано желязо, мокет на стъпалата и доста стръмно. Докато се изкачваха по него, на всеки етаж автоматично се включваше стълбищно осветление. Когато стигнаха до върха, се бяха задъхали. Горе беше горещо. Апартамент 32 беше зад първата врата, до която стигнаха. В дъното на къщата, от лявата страна.

Ричър почука на вратата. Никой не отговори. Но в начина, по който изтрака вратата в касата, имаше нещо нередно. Ричър завъртя бравата. Беше отключено.

* * *

Вратата се отваряше към дневна, която представляваше, общо взето, цялото жилище — потънало в сумрак, но достатъчно малко, за да го обхванат с един поглед. Въздухът беше спарен и кисел, до едната стена имаше неоправено двойно легло, а до другата — кухненски бокс без прозорци и баня без прозорци. И двете бяха толкова големи, колкото щяха да бъдат в някоя каравана. Единственият източник на светлина беше еркерният прозорец, потъмнял от мръсотия и закрит наполовина от завесите. Стените бяха голи. Вероятно някога са били боядисани в бяло, но отдавна бяха посивели до цвета на пепел. Имаше маса за хранене, висока колкото барплот и не по-широка от петролен варел, а до нея — едно-единствено високо столче. Самотен фотьойл и отоманка, която не беше в комплект с него — ако не се смяташе това, че и двете бяха еднакво износени. С тях се изчерпваше разнообразието по отношение на мебелировката. Защото всички останали мебели бяха маси.

Бяха общо пет на брой и всяка една от тях беше голяма колкото врата, около два метра на дължина и около метър на ширина. Всички бяха дървени и почернели. Бяха подредени една след друга през средата на помещението, като следваха определен модел — първата беше с тясната страна към вратата, втората беше опряна странично в нея, така че двете заедно образуваха буквата „Т“, третата отново беше с тясната страна, четвъртата беше странично, така че образуваха още едно „Т“, а последната пета маса отново беше с тясната страна. Цялата композиция приличаше на скован гръбначен стълб по дължината на цялата стая, оформен от прешлени и къси дебели ребра.

На масите имаше компютри, седем от които бяха настолни, а останалите осем — лаптопи. Имаше и други черни кутии с неясно предназначение, както и външни дискове с памет, модеми, устройства за четене на флашки, разклонители и вентилатори. Но най-вече имаше кабели — гигантски кълба и вълни от усукани и преплетени жици като електрически спагети. А там, където нямаше жици или кутии, имаше книги — високи и нестабилни купчини от книги за програмиране, интернет протоколи и регистрация на домейни.

Чан погледна навън в коридора и затвори вратата.

— Пробвай да му се обадиш по телефона — каза Ричър.

Тя натисна бутона за повторно набиране и той чу жуженето на сигнала в ухото ѝ, след това се включи мобилната мрежа и някъде в стаята започна да звъни телефон. Звънеше силно и настоятелно и бръмчеше — с някаква глупава мелодия и с плътната вибрация на пластмасов корпус върху дървена повърхност. Телефонът на Маккан беше там, на една маса, подскачаше и се въртеше под кълбо жици, а малкото му дисплейче светеше в синьо. Беше на зарядно, а зарядното му беше включено в компютър.

Чан прекъсна връзката.

— Защо не го носи със себе си? — каза тя. — Мястото на мобилния телефон е в джоба.

— Предполагам, че не го възприема като мобилен телефон — отговори Ричър. — Не и в обичайния смисъл на думата. За него това е друг номер, от който да се обажда на Уестуд. Нищо повече. И телефонът е свършил тази работа. Телефонът не е виновен, че няма резултат. Точно както предположи, той се е отказал от него и го е захвърлил в чекмеджето. С тази разлика, че в нашия случай е маса.

— Телефонът е включен да се зарежда.

— Може би по навик.

— Тогава къде е той?

— Не знам къде е той — отговори Ричър.

— Вратата на Кийвър също беше отключена.

— Спомням си.

— Мисля, че трябва да огледаме набързо и да се махаме.

— Колко набързо?

— Две минути.

Не беше много време, но се оказа достатъчно, защото нямаше какво толкова да оглеждат. Кухнята беше миниатюрна — шкафът беше с габарити, които бяха наполовина на нормалните, и съдържаше само една кутия с евтина зърнена закуска. Хладилникът също беше с габарити, които бяха наполовина на нормалните, и в него имаше само кутия с евтино мляко и две шоколадчета. Шкафчето в банята беше заредено с болкоуспокояващи, които се продаваха законно, и лекарства за настинка, които се продаваха без рецепта. Имаше шкаф с чекмеджета, пълни с износени дрехи — повечето от синтетични тъкани и всичките черни. По леглото нямаше нищо необичайно. Компютърното оборудване беше напълно стандартно. Всички монитори се включваха веднага, но от този момент нататък изискваха парола за всяко действие.

Нямаше никакви снимки, лични вещи, нищо за четене в свободното време и никаква поща.

Чан отвори вратата и погледна навън в коридора.

— Да тръгваме — каза тя.

После отвори вратата по-широко. В коридора стоеше някакъв мъж.

Свидетелските показания не са надеждни, защото зависят от предпоставки, предварителна подготовка и внушения. Хората не са надеждни свидетели, защото виждат това, което очакват да видят. Ричър не беше по-различен от другите. Беше човешко същество. Рационалната част от мозъка му похаби безценната първа част от секундата, като работеше по образа на мъжа на вратата и се опитваше да го възприеме по такъв начин, че да отговаря на някаква достоверна версия на теоретичната му представа за Маккан. Не беше лесна задача, защото Маккан трябваше да е на шейсет години, слаб и изпит, докато човекът на вратата очевидно беше с двайсет години по-млад и два пъти по-здрав, отколкото трябваше. Въпреки това Ричър инстинктивно се опита да разпознае Маккан в него, защото кой друг можеше да бъде този мъж? Кой друг можеше да стои на вратата на Маккан в къщата, в която живееше Маккан, в същия град?

Едва половин секунда по-късно първичната част от мозъка на Ричър успя да поеме контрола и образът на мъжа изведнъж се избистри и стана съвсем ясен — изобщо не беше теоретичният Маккан и дори хипотетично не можеше да бъде той, защото това беше познатото лице, което беше зървал вече два пъти.

Сега го виждаше за трети път: първо в закусвалнята, след това в лимузината и накрая тук, на това място, в сумрачния коридор на третия етаж на тази къща без асансьор.

35

Мъжът беше на около четирийсет години, може би малко повече или по-малко, точно на трудно спечеления връх в средата на живота, когато вече не си глупаво момче, но все още не си и старец, и беше изпълнен с натрупани умения, увереност и способности, подплатени с житейски опит. Изглеждаше точно метър и осемдесет на ръст и тежеше около деветдесет килограма. Беше с груби джинси, които съвсем не изглеждаха модерни, носеше колан и бяла риза, отворена на врата, върху която беше облякъл лъскаво синьо бейзболно яке. Светлата му коса беше късо подстригана и прилежно сресана, лицето му беше розово и квадратно, а очите му бяха малки и сини. Приличаше на квартален електротехник, който идва предварително на мястото, за да направи оценка на предстоящата работа.

Ако не беше пистолетът в ръката му. Който приличаше на стар модел „Ругър П85“. Деветмилиметров. Със заглушител, който беше дълъг около двайсет сантиметра. Мъжът го държеше отпуснат до крака си. Насочен към пода. Заедно със заглушителя пистолетът стигаше от средата на бедрото му до средата на прасеца. Изглеждаше дълъг и елегантен.

Една случайна верига в мозъка на Ричър се задейства и достигна до логическо заключение: „Пристигнал е без предупреждение с полет от Лос Анджелис и не е носил пистолет в самолета, значи разполага с оперативна поддръжка в Чикаго, при това на доста високо равнище, като се има предвид, че заглушителите са незаконни в щата Илинойс“.

Рационалната част от мозъка му нареди: „Направи крачка напред“. Той направи крачка напред. Пистолетът подскочи нагоре и мъжът каза:

— Не мърдай.

Ричър направи още една крачка напред, така че стигна до вратата.

— Ще стрелям — каза мъжът.

„Няма да стреляш, тъй като искаш да ме застреляш в стаята, а не в коридора, защото съм прекалено едър, за да ме местиш след това, а също и защото в истинския живот заглушителите не работят така, както във филмите, където просъскват тихо и възпитано, а гръмват адски силно, не много по-тихо от обикновен изстрел, който ще се чуе в цялата къща, ако стреляш в коридора. Така че няма да стреляш. Все още не.“

— Стой на място — нареди мъжът.

Първичната част от мозъка на Ричър реагира: „Ако разполага с оперативна поддръжка в Чикаго, трябва да провериш за подкрепление. Тук е по-лесно да си намериш хора, отколкото заглушител“.

Точно това беше причината да рискува да отиде чак до вратата. Искаше да погледне навън. Но в неясните сенки зад рамото на мъжа не помръдваше нищо. Не се виждаше силует на пристъпващ човек, не се чуваше дишане. Мъжът беше сам.

Ричър остана неподвижен.

— Върни се обратно вътре.

— Какво искаш? — обади се Чан от стаята.

„Няма да кажеш, че искаш да ни застреляш, нищо лично, просто бизнес, защото така ще предизвикаш реакция на последна отчаяна отбрана от наша страна.“

— Искам да поговорим — заяви мъжът.

— За какво?

— За това, което се случва в Мадърс Рест. Мисля, че мога да ви помогна.

„А освен това продаваш и един мост в Бруклин, нали? Не съм вчерашен.“ Ричър не помръдна от мястото си на прага на вратата, застанал леко под ъгъл, така че палецът на предния му крак беше на ръба между пода на коридора и пода на стаята, а мъжът беше на около един метър пред него, на половината разстояние до перилата на стълбищната площадка. Чан беше два метра зад него, все още някъде по средата на стаята.

— Ако искаш да ни помогнеш, защо имаш пистолет? — попита тя.

Мъжът не отговори.

Ричър не беше издържал изпита по шофиране, но беше издържал всички останали. Включително и този по невъоръжен бой. Това звучеше като полезна квалификация, но всъщност не беше така. Цялата идея на армията е да се работи с огнестрелни оръжия при минимален риск за нашия отбор. С други думи, да се застреля лошият от много голямо разстояние с карабина, а ако не стане, да се застреля от по-малко разстояние с пистолет.

Обучението по невъоръжен бой беше нещо допълнително, за което се бяха сетили в последния момент. В него се долавяше известна нотка на неудобство. Ръкопашният бой предполага, че армията се е провалила на етапа с огнестрелните оръжия. А най-лошото от всичко беше, че началниците не знаеха какво да напишат в наръчника. Нито една теория не беше валидна. Бойните изкуства не вършат никаква работа в истинския живот. Джудо и карате са безполезни, ако ги няма тръстиковите постелки, съдията и специалните пижами. Така че невъоръженият бой като цяло прилича на бой в бара. Всичко е позволено, стига да върши работа.

— Остави пистолета и ще говорим — каза Чан.

„Няма да го направи, защото така ще се откаже от единственото си предимство. Ще се озове лице в лице срещу един великан, което не му изглежда особено привлекателно, особено сега, когато великанът го фиксира с изцъкления поглед на психопат.“ Всичко е позволено, стига да върши работа.

Мъжът продължи да държи пистолета до бедрото си. Ричър се приведе няколко сантиметра към него.

„Иска да ме застреля в стаята, а не в коридора. Прекалено съм едър, за да ме мести.“

— Върни се вътре — каза мъжът.

Ричър не отговори.

„Прекалено съм едър, за да ме мести.“

И в този момент ситуацията се промени. Мъжът с пистолета вече не я контролираше. Вече не беше водещата фигура. Беше започнал да отстъпва под натиска. Сантиметър по сантиметър. Защото натискът беше безмилостен. Не и във физически смисъл. Върхът на заглушителя не помръдваше. Но в ума си мъжът с пистолета беше подложен на внезапно и необяснимо обръщане на силите. Изпита усещането, че психопатът го изгаря с някакви смъртоносни лъчи, които излизаха от очите му.

— Не се тревожи — успокои го Ричър. „Бой без правила. Всичко е в главата. Трябва да победиш, преди да започнеш да се биеш.“ — Да видим дали ще намерим начин да те измъкнем от тази бъркотия.

Стандартната му техника, доколкото можеше да се говори за такава — в смисъл на нещо, което върши работа, — като десничар, изправен срещу друг десничар, въоръжен с пистолет, беше да атакува леко напред, но предимно обратно на посоката на часовниковата стрелка. С яростно завъртане от кръста, като експлозия, така че дясното рамо да се завърти като камшик и да повлече със себе си десния лакът, дясната ръка и дясната длан. Дланта да се стовари с всичка сила от вътрешната страна на китката на лошия и след това да я изтласка, да я избута с всички сили, за да извади пистолета от орбита. След това да я сграбчи като клещи, докато другата ръка се изстреля нагоре към ръката с пистолета, лявата към дясната, като в някакъв танц, все едно ще се борят за пистолета. С тази разлика, че няма да се борят за пистолета, а за ръката с пистолета, така че да бъде избутана назад, все по-назад, докато клещите дърпат китката надолу, и в крайна сметка китката да се счупи, а пистолетът да падне от ръката.

„Но сега можеш да си спестиш много усилия, защото той има заглушител. Пистолетът е два пъти по-дълъг, отколкото сочи мускулната му памет. Значи ще бъде лесно. Направи го по бързия начин.“

Ричър направи точно това. Завъртя се от кръста, но с по-късо движение, така че дланта му беше близо до тялото, и не я стовари върху китката на мъжа, а върху самия заглушител, така че да го избута далече настрани, на безопасно разстояние, преди да го сграбчи и да го дръпне с всички сили.

Беше стандартна техника, защото се използваше често в самото начало на боя, тъй като вършеше работа в деветдесет и девет от всеки сто случая. Но този мъж беше стотният случай. Той знаеше какво да направи. Не позволи да бъде изведен от равновесие, като продължава да стиска пистолета.

Вместо това го пусна веднага. Незабавно. Отказа се от него, без да се съпротивлява. Просто го пусна и се завъртя настрани. Това беше единственият добър ход, с който разполагаше. Шансът да прибегне към него беше едно на сто.

Беше добър ход, защото, въпреки че оставяше Ричър в положението на едноличен собственик на смъртоносно оръжие, оставяше оръжието в неподходящото положение. Ричър беше хванал пистолета за заглушителя с дясната си ръка, с дланта напред, и продължаваше да се върти по инерция встрани от целта, така че щеше да му трябва определено време да спре напълно и да осъществи прехвърлянето от дясната в лявата ръка и обратно в дясната. А след това и още време, за да го насочи срещу целта, може би дори малко повече, защото цевта беше по-дълга заради заглушителя. Не можеше просто да го насочи и да стреля. Движението наподобяваше повече на замахване с камшик. И колко време щеше да му отнеме всичко това? Секунда и половина? Две секунди?

„В целия този интервал мъжът, който очевидно е достатъчно интелигентен, за да предприеме такъв ход, вече ще те удря отстрани по главата. Ще те засипва с удари. Може би ще успее да нанесе поне четири в тези две секунди, ако е тренирал на бързата круша. По-добре засега да оставиш пистолета. По-добре да се върнеш към него по-късно. По-добре да се подготвиш за онова, което със сигурност ще последва.“

Ричър отвори ръка и пистолетът падна на пода, а той се зае да се обръща по часовниковата стрелка, като вдигаше лакътя си и се навеждаше така, че първият от ударите рикошира от върха на главата му, а следващото ляво кроше го улучи над ухото. Беше свиреп удар, все едно беше нанесен с железен прът, а после собственият му лакът най-сетне пристигна на необходимото място и очерта нещо като защитна зона във въздуха около него, като блокира и следващия десен прав. Ричър използва собствената си инерция, за да включи в играта и едно ляво кроше от себе си, но ударът над ухото беше извадил от релси движението му по часовниковата стрелка — само с няколко сантиметра, които обаче се оказаха достатъчни да не успее да порази противника, в смисъл че мъжът не отхвърча назад през перилата на стълбищната площадка, а само отметна глава.

И в този момент демонстрира още повече талант. Естественото движение на Ричър беше напред в очакване на следващия удар, с който щеше да сложи край на схватката, в очакване мъжът да се опита да се върне в боя разтърсен, несигурен и беззащитен, но вместо това той отскочи настрани, под ъгъл от деветдесет градуса. Беше великолепно атлетично постижение. Забележително за толкова едър мъж. И му спаси живота. С едно допълнително преимущество. Защото не само беше успял да избегне един впечатляващ удар, но Ричър вече беше отпуснал тежестта си на грешния крак и противникът му веднага се възползва от този факт, направи крачка напред и стовари още един къс ляв удар в бъбрека на Ричър. От този удар щеше да му остане синина.

После мъжът отново отстъпи крачка назад, като боксьор, който се връща в неутралния ъгъл. И остана на мястото си — внимателно, но неподвижно. Изглеждаше доста уверен в себе си. Пистолетът лежеше на мокета в коридора, по средата между краката на Ричър и неговите. Не беше насочен срещу никого, а настрани, все едно засега не беше взел решение — като палеца на римски император, който все още не сочи нито нагоре, нито надолу.

Всъщност не беше точно по средата между тях двамата. В интерес на истината, беше малко по-близо до Ричър. Колко време щеше да му е необходимо, за да го вземе?

„Достатъчно, за да те изрита в главата.“

Или да те простреля в сърцето. Ричър хвърли поглед към дрехите на мъжа. Якето му беше тънко и под него не се виждаха издутини. Беше отворено и не висеше настрани от някаква тежест в джоба. Не криеше нищо. Джобовете на джинсите му бяха невинно отворени. В тях нямаше нищо друго освен въздух и може би пакетче салфетки. Следователно резервното му оръжие беше отзад на колана в плосък кожен кобур на кръста. Доставено от местната оперативна група. Нямаше да може да го извади толкова бързо, но със сигурност щеше да бъде много по-бързо от това един висок човек да се наведе и да се опита да вдигне неголям пистолет от земята, при това с нарушен баланс заради допълнителни двайсет сантиметра метал.

Оттам идваше и увереността на мъжа. Нямаше да изпитва такава, ако му предстоеше ръкопашен бой. Никой не се чувстваше по този начин, когато се изправеше срещу Ричър. Но мъжът явно беше доста добър.

Ричър си помисли, че има само един малък проблем. А именно, че той всъщност нямаше нужда да вдига пистолета от пода. В действителност щеше да бъде достатъчно да го достигне с крака си и да го ритне назад, към Чан. Това щеше да промени баланса на силите.

Но щеше да бъде трудно за изпълнение. И бавно. Движението щеше да бъде тромаво и неестествено. А след това щеше да е необходимо още определено време, през което самата Чан да го вдигне от пода, да се изправи, да се прицели и да стреля. Мъжът нямаше да може да извади пистолета си светкавично, но със сигурност щеше да го направи много по-бързо от тях. В това почти нямаше място за съмнение. Значи имаше проблем, но проблемът не беше голям.

„Време е да го объркаш.“

Ричър направи крачка назад. Голяма крачка. Пропорциите се промениха. Сега пистолетът на пода беше по-близо до мъжа. Който пристъпи напред. Към него. Беше неизбежно. Такава е човешката природа. Трудно е да избуташ някого насила, но е лесно да го повлечеш със себе си. Мъжът щеше да положи големи усилия да не отстъпва от мястото си, ако бъдеше подложен на насрещен натиск, но не демонстрира подобна решителност в обратната посока. Вместо това веднага направи крачка напред. И това беше първата му грешка. Мъжът прояви слабост. Но не го разбираше. Според него всяка позиция в коридора беше толкова добра, колкото и останалите. В действителност новата дори му изглеждаше по-добра. Защото така пистолетът на пода беше точно в краката му. Можеше да си го вземе когато поиска. И тогава щеше да има два пистолета, а Ричър нямаше да има нито един. Което изглеждаше по-добре за него.

Но не беше. Заради изкушението. Заради настойчивата нужда да го направи. Мъжът разполагаше с лесен достъп до две огнестрелни оръжия, но в действителност нито едно не беше в ръката му. Бяха толкова близо, а в същото време толкова далече. Мозъкът му беше претоварен от бъдещите възможности. Той вече мислеше с няколко хода напред и си представяше солидната тежест в ръката си, набраздената ръкохватка в дланта си, твърдия горещ спусък под показалеца си. Усещаше се неуязвим. Предвкусваше победата. Добре свършената работа. Беше толкова близо. И за да го постигне, трябваше само да се наведе и да вдигне пистолета от пода, бързо като светкавица, или да отметне якето си и да посегне назад към кобура на кръста си, да извади другия пистолет от там, да се прицели и да стреля.

Нищо повече.

Беше толкова близо. Толкова изкушаващо. Но и двете маневри щяха да му отнемат време. Около една секунда. Или малко повече. И двете маневри щяха да излъчат ясен сигнал. Нямаше да остане никакво място за съмнение. Ричър щеше да разбере точно какво следва. А той беше само на две крачки от него. Беше едър, но очевидно беше и подвижен. А и колко подвижен му трябваше да бъде? Ако мъжът посегнеше към пистолета на пода, следваше ритник в лицето. Със сигурност. Ричър щеше да направи само една крачка и „бум“. С десния крак след леко пристъпване напред. Все едно изпълняваше дузпа. Целта щеше да бъде точно пред него, на подходящото място, в подходящия момент, на подходящата височина. Щеше да си го проси. Целта щеше да бъде лицето му.

А ако посегнеше към кобура, следваше ритник в топките. Със същата сигурност. Мъжът щеше да се бие с едната ръка зад гърба, съвсем буквално. Лакътят му щеше да бъде извит в неудобно положение. Щеше да бъде напълно открит.

Разполагаше с лесен достъп до две огнестрелни оръжия, но нито едно от тях не беше в ръката му.

Изкушение. Настойчива нужда. Разсейване.

Ричър направи половин крачка към него. Геометрията се промени. Разстоянието се скъси. Фокусът се изостри. Напрежението се повиши. Бяха лице в лице, на метър и половина един от друг. Мъжът изглеждаше спокоен на повърхността. Но Ричър виждаше под нея. Противникът му потръпваше. Това беше физическото проявление на дилемата, която го измъчваше. Искаше му се да се наведе или да посегне зад гърба си. Или едното, или другото. Или и двете. Желанието беше неконтролируемо. Непрекъснато извършваше микроскопични движения в едната и в другата посока. Първо опитваше едното, после другото. Тялото му потрепваше и се разтърсваше. Очите му подскачаха. Нагоре, надолу, нагоре, надолу. Толкова близо, но и толкова далече.

— Как се казваш? — попита го Ричър.

— Защо питаш? — каза мъжът.

— Явно вече се запознахме. Защо да не се представим официално?

— Защо да го правим?

— Може би е добър ход от твоя страна. Може би ще ме накара да те възприема като човешко същество. А не просто като противник. Може би няма да те удрям толкова силно. Поне така се смята в днешно време. Жертвите трябва да се представят като хора.

Тялото потръпваше. Очите подскачаха нагоре и надолу. Толкова близо и толкова далече.

— Аз не съм жертва — каза мъжът.

— Все още не — кимна Ричър.

Чан се обади зад гърба му:

— Няма нужда да се стига дотам. Отстъпи назад и вдигни ръце. Тогава ще говорим. И можем да се разберем. Ти все още не си ни направил нищо лошо.

Мъжът не отговори. Очите му подскачаха нагоре и надолу. Ричър виждаше, че му се иска да използва пистолета на пода. И защо не? Това беше оръжието, което беше избрал първоначално. Сигурно си имаше причина. Беше оръжието със заглушителя. От оперативна гледна точка беше по-добро. А сигурно и от сантиментална гледна точка. Мъжът може би все още не си даваше сметка, не и с рационалната част от мозъка си. Но беше под въздействието на тази мисъл. Можеше да вдигне пистолета от пода и щеше да се върне в началото на играта. На първо квадратче. Все едно нищо не се е случило. Можеше да вдигне пистолета си от пода и отново да бъде такъв, какъвто беше преди.

— Как се казваш? — попита го Ричър.

— Кийт Хакет.

— Аз съм Джак Ричър. Приятно ми е да се запознаем.

Мъжът не отговори.

— Но ти вече знаеш имената ни — сви рамене Ричър.

Все така нямаше отговор.

— Значи това е цената. Както спомена моята колежка, няма нужда да се стига дотам. Поне от твоя страна. Трябва само да ни кажеш кой ти е казал нашите имена. Кой ти е възложил тази задача. На кого се обаждаш всяка вечер, за да докладваш за напредъка в изпълнението ѝ. Ако ни кажеш, ще те пуснем да си ходиш.

Мъжът продължаваше да мълчи.

— Идеята е доста проста, господин Хакет. Ако ни кажеш, ще си тръгнеш от тук. Ако не ни кажеш, няма да си тръгнеш от тук. Може би няма да си в състояние да си тръгнеш от тук. Тези ситуации са непредвидими. Уврежданията може да се окажат сериозни.

Отговор нямаше.

— Спомни си за старите светофари — продължи Ричър. — Когато все още светеха думи, а не човечета. „Премини“ или „Не преминавай“. Това е твоят избор, господин Хакет.

Мъжът остана неподвижен за миг, за пръв път от много време насам. После посегна за пистолета на пода. Наведе се със сила, по-голяма от гравитацията, приковал очи в наградата, като вече протягаше ръце, готов да го сграбчи, а лицето му беше извърнато настрани, защото знаеше какво ще последва, но се надяваше, че няма да бъде фатално.

Но нямаше как иначе. Лицето на мъжа беше извърнато назад и настрани, така че кракът на Ричър го улучи под брадичката като някакъв чудовищен ъперкът от боксьор тежка категория, който е скрил подкова в ръкавицата си. Мъжът полетя назад в цял ръст. Беше наясно — трябваше да му се признае, — че ако остане на пода, това ще бъде краят. Така че успя да изпълзи настрани, на лакти и колене, и дори да се изправи на крака, като разтърсваше рамене, примигваше и размахваше ръце пред себе си. Не изглеждаше добре. Челюстта му очевидно беше счупена. Беше изгубил и няколко зъба. Това бяха сериозни увреждания. Но технически погледнато, както щеше да каже някой съдия, те не го изваждаха от играта, не и при настоящите обстоятелства. Освен ако не се канеше всеки момент да се поздрави с победата си.

Ричър наблюдаваше дясната ръка на мъжа. Пресметна, че ще се раздвижи по един от три възможни начина. Най-умното щеше да бъде да се вдигне веднага в знак на поражение. Най-глупавото щеше да бъде да се свие в юмрук. Следователно третата възможност беше точно по средата между най-умното и най-глупавото нещо в тази ситуация — да посегне към кобура.

Мъжът посегна към кобура. Но не успя да го достигне. Ръката му се раздвижи назад, лакътят му се изнесе встрани и той обърна длан, за да я пъхне зад гърба си. Лявата му ръка се раздвижи в неловка симетрия с дясната, за да уравновеси тежестта на тялото. Раменете му се откриха и той стана плосък и двуизмерен, все едно беше нарисуван във въздуха. Като хартиена мишена. Като хартиена мишена на стената, използвана за обучение по невъоръжен бой. Няма правила, стига да върши работа. Ричър направи малка крачка напред, а собствената му глава описа широка дъга в сумрачния коридор, заредена с кинетична енергия, с предостатъчно ускорение за колосален, разрушителен удар в лицето на противника и мъжът изведнъж не беше срещу него, а Ричър трябваше да използва всеки мускул в тялото си, за да спре това движение и да не се забие в пода.

От другата страна на стълбищната площадка се отвори една врата и от нея се показа жена с побеляла коса. Автоматичното осветление се включи заради нея.

— Какви сте вие бе, хора? — попита тя.

36

Съседката беше истинска дама, слаба и повехнала, но енергична. Подобно на много други хора от своето поколение, беше по-скоро вежлива и проявяваше неохота, когато трябва да се усъмни в някого. Поне открито. Ричър предполагаше, че причината за това беше просто доброто възпитание.

— Доставяме нов компютър за господин Маккан — обясни той. — Но тук е много горещо. Колегата ни припадна.

— Искате ли да се обадя на „Бърза помощ“?

— Не, ние ще го внесем вътре и ще му дадем чаша вода.

— За мен няма да представлява никакво затруднение да го направя.

— Става дума за застраховката му, госпожо. Той работи на свободна практика. Никак не му е лесно. Условията на застраховката му са нечовешки. В никакъв случай няма да иска да плаща сметката за болничните услуги.

— Има ли нещо друго, което мога да направя?

— Нищо, госпожо.

Ричър хвана Хакет под мишниците и започна да го тегли към жилището на Маккан. Чан дискретно побутна пистолета на земята с крак, сантиметър по сантиметър, за да го скрие на сигурно място. Съседката понечи да затвори вратата, но после си промени решението и отново я отвори по същия поверителен начин, както преди, на около трийсет сантиметра.

— Мислех си, че Питър винаги сам си инсталира компютрите.

После затвори вратата и в коридора настъпи тишина.

Чан вдигна пистолета и го внесе в стаята. Ричър прибра Хакет вътре. Чан затвори вратата. Нямаше никакво съмнение, че Хакет е понесъл тежки увреждания на челюстта. Бяха пострадали, общо взето, всички лицеви кости. Някой доктор по медицина щеше да изнася лекции за неговия случай. Но иначе дишаше съвсем нормално. Поне засега. Докато някои от вътрешните му органи не започнеха да се подуват и да се съсирват. След това ставаше рисковано.

— Кога ще се свести? — попита Чан.

— Нямам представа — отговори Ричър. — Между два часа и никога.

— Много силно го удари.

— Той ме удари пръв. Два пъти в главата и един път в бъбрека.

— Добре ли си?

Ричър кимна. Беше добре. Но не и страхотно. Бъбрекът го болеше. Изпитваше болка при движение. А главата го болеше още по-силно. Най-вече над ухото. Беше адски силен удар. Може би най-силният, който беше понасял в живота си. При тези обстоятелства не беше най-мъдрото решение да го удари с глава.

— Не можем да чакаме тук два часа — каза Чан. — Кой знае какво ще стане през това време.

— Трябва да открием Маккан, така че няма значение дали ще чакаме тук или на друго място.

— Не разсъждаваш рационално — каза тя. — Боли ли те главата?

— Не още. Но ще ме заболи. Защо?

— Как са ни открили на това място?

— Предполагам, че той ни е проследил. В ретроспекция изглежда очевидно, че ще започнем от библиотеката.

— Но след това се качихме в лимузината. И изминахме някакъв съвсем неочакван маршрут. Обиколихме целия квартал, за да се ориентираме. И никой не ни следеше. Как би могъл да ни открие?

— Тогава как са ни открили?

— Явно разполагат с повече информация за Маккан от нас. По някакъв начин. Може би той е работил с тях. Ако не друго, разполагат с адреса му. Може би затова беше отключена вратата. Както беше отключена вратата на Кийвър. Може би Хакет вече е идвал тук по-рано тази сутрин.

В гласа ѝ имаше някаква особена нотка. Ричър вдигна пистолета, провери за патрон в цевта и извади пълнителя. Месинговите деветмилиметрови патрони проблеснаха в сумрака. Но не бяха толкова, колкото трябваше да бъдат. В пълнителя имаше с един патрон по-малко. Той подуши цевта. После подуши и заглушителя. С пистолета беше стреляно.

— Те не са искали да говорим с Маккан. Имало е два начина да ни попречат да го направим. И те са решили да използват и двата.

Ричър провери пулса на Хакет. На врата. Пулсът му се усещаше ясно, но беше бавен. Беше в дълбоко безсъзнание. Или в кома. Дали между двете имаше някаква разлика? Ричър не беше сигурен.

— Налага се да приемем, че рано или късно ще пристигнат подкрепления — каза Чан.

— Той може да ни каже полезни неща — изтъкна Ричър.

— Нямаме време.

— Добре, тогава да вземем поне каквото можем.

Взеха модерен мобилен телефон, тънък колкото този на Чан, ключ за кола под наем, магнитна карта за стая в хотел, осемдесет и пет цента и портфейл — бяха в джобовете на мъжа, — както и един пистолет „Хеклер & Кох П7“, който беше в кобура отзад на колана му. Пистолетът беше достатъчно малък, за да се носи незабелязано, но достатъчно голям, за да върши работа. Стреляше със същите деветмилиметрови патрони като другия, което беше разумно от логистична гледна точка. В портфейла имаше повече от сто долара в брой, шофьорска книжка, издадена в щата Калифорния, и няколко кредитни карти. Чан задържа мобилния телефон, за да провери списъка с обажданията, а Ричър задържа парите за бъдещи разходи, както и по-малкия пистолет, по други причини. Двамата избърсаха отпечатъците си от останалите вещи на мъжа, както и от всички предмети, които бяха докосвали в стаята. После прибраха плячката в джобовете.

— Трябва ли ни нещо друго? — попита Чан.

Ричър се огледа за последен път.

— Може би още едно нещо — каза той.

— Какво?

— Мисля, че можем да забравим за екологичното земеделие и пчелите. Погледни къде живее този човек. В кухнята му има само захаросана зърнена закуска и евтино мляко от супермаркета. И две шоколадчета. Това му е храната. Освен това носи панталони от полиестер. Значи му е все едно с какво се храни и не се интересува от екология. Следователно статията от „Ел Ей Таймс“, на която е реагирал, е била онази за Дълбоката мрежа. За интернет. Изглежда съвсем логично, с всички тези компютри.

— Искаш да вземеш някой от компютрите, така ли?

— Чу ли какво каза съседката? Преди да затвори вратата?

— Каза как си е мислела, че Питър сам си инсталира компютрите. Значи не я беше убедил. Искаше да те ужили, преди да затвори вратата.

— Но се изрази съвсем точно. Компютрите се инсталират, нали така? Освен това го нарече Питър. Такава стара госпожа би трябвало да го нарече господин Маккан. Значи сигурно са приятели. Както често се случва със съседите, които живеят отдавна заедно. А в такъв случай може би разговарят и на лични теми. И ако тя знае за компютрите му, може би освен това знае и какво го тревожи. Защото е в състояние да го разбере.

— Нямаме време да говорим с нея. Всеки момент в къщата могат да пристигнат още от тези хора. И ченгетата.

— Съгласен съм — каза Ричър. — Нямаме време да говорим с нея. Поне не тук. Точно затова тя е нещото, което искам да вземем със себе си. Съседката. Нека да я поканим на кафе. Някъде навън. И да поговорим там.

Не стана бързо. Изобщо не приличаше на бягство от местопрестъпление. Жената първо прояви скептицизъм. И неохота. В крайна сметка се наложи Чан да я убеди, че работи за ФБР. Затова извади една от визитните си картички. После жената се зае да си търси палтото, макар че ѝ казаха, че навън е топло. За нея беше въпрос на добро възпитание. Поне не настоя да си вземе ръкавици и шапка.

Последва дългото, несигурно слизане по стръмното стълбище, но когато излязоха на улицата, лимузината разсея и последните ѝ съмнения. Лъскавата черна боя и шофьорът със спретнатия сив костюм най-сетне я убедиха. Това беше служебна кола. Жената беше виждала такива по вечерните новини.

След това Ричър трябваше да избере подходящото място. Бяха отхвърлени множество симпатични кандидатури. Най-сетне се спря на едно кафене в традиционен за Чикаго стил, дискретно реновирано с необходимото уважение, вероятно от внука, който го беше наследил. Предлагаше приятна атмосфера и отговаряше на всичките му изисквания: място за паркиране на лимузината наблизо, места за сядане вътре и телевизор на стената.

Съседката на Маккан изглеждаше доволна от избора. Може би кафенето ѝ напомняше за местата, където беше ходила преди. Тя внимателно се настани в едно сепаре и остави Чан да седне до нея. Ричър зае отсрещното място, като се извъртя настрани, за да изглежда колкото е възможно по-незаплашително.

След като се представиха, стана ясно, че дамата е госпожа Елеанор Хопкинс, вдовица, пенсионирана лаборантка от университета, която беше не само технически грамотна, но и нещо повече: специализираната литература, която ѝ беше позната — много ограничена и специфична, но все пак съществуваща, — беше написана в голямата си част от нея самата или от хора, които познаваше лично. Или които познаваше покрай други хора, или щеше да ги познава лично, ако в някакъв момент от живота си беше започнала работа по някой друг проект. Според думите на жената професионалната ѝ кариера беше съвпаднала с един период, който беше много интересен от гледна точка на техническия прогрес.

След това жената им обясни, че Питър Маккан живеел в тази къща от много години и двамата се били сближили по един практичен съседски начин. Беше го видяла за последен път преди три-четири седмици. Това не било необичайно. И не давало основания за тревога. Тя излизала много рядко и било въпрос на чисто съвпадение да го срещне в коридора. А в последно време той и без това отсъствал често, понякога за по няколко дни. Жената не знаеше къде е ходил. Никога не го била разпитвала. Все пак му била съседка, а не сестра. Да, той не бил щастлив човек. Животът често се обръща по този начин.

Телевизорът в кафенето показваше местните новини. Ричър го следеше с периферното си зрение. Госпожа Хопкинс си поръча кафе и парче кейк, а Чан ѝ обясни, че е възможно господин Маккан да се е замесил в някакви неприятности. Неизвестни неприятности. Дали тя не знае нещо?

Жената не знаеше нищо.

— Изглеждаше ли разтревожен от нещо? — попита Ричър.

— Кога? — попита госпожа Хопкинс.

— В последно време.

— Бих казала, че да.

— От колко време насам?

— Може би през последните шест месеца.

В далечината навън се чуха сирени и приглушените вибрации от витлата на хеликоптер на около километър и половина от тях.

— Знаете ли нещо за проблемите на господин Маккан? — попита Ричър.

— Не. Почти не сме разговаряли на лични теми.

— Бяха ли свързани със сина му?

— Може би, макар че ситуацията със сина му беше по-скоро неизменна.

По телевизията се виждаше кадър от хеликоптер, който показваше зелени поляни. И дървета. Някакъв парк.

— Какъв беше проблемът със сина му? — попита Ричър.

— Не сме навлизали в подробности — отговори госпожа Хопкинс.

— Знаете ли, че беше наел частен детектив?

— Знаех, че възнамерява да предприеме конкретни действия.

— За какво?

— Не знам.

— Разговаряхте ли по технически въпроси? Като се имат предвид вашата професионална биография и неговият очевиден интерес към тази тема?

— Да, често разговаряхме по технически въпроси. Понякога на кафе и парче кейк. Както в момента. Обсъждахме заедно различни теми. Това ни доставяше голямо удоволствие. Аз му помагах да схване как са изградени основните структури, а той ми помагаше да разбера за какво се използват в момента.

— Може ли да се каже, че основният му интерес беше технически?

— Мисля, че не, но със сигурност имаше технически аспекти.

— Беше ли нещо, свързано с интернет?

На екрана на телевизора под нестабилната картина към парка се появи надпис, който гласеше: „Жертва на огнестрелно оръжие в парка“.

Възрастната дама вдигна поглед към телевизора и отбеляза:

— Сигналът сигурно е подаден от някой човек, който си е разхождал кучето. Мисля, че обикновено става така. Поне в парковете.

— Беше ли свързан с интернет интересът на господин Маккан? — попита Ричър.

— Имаше някои аспекти, които му се искаше да разбере по-добре. Подобно на повечето непрофесионалисти, и той си представяше нещата физически. Все едно интернет е някакъв басейн, пълен с плаващи топки за тенис. Като всяка топка за тенис представлява отделен уебсайт, естествено. Но тази представа, разбира се, не отговаря на истината. Уебсайтовете не са физически обекти. Интернет не съществува физически. Няма габарити, нито граници. Няма горе или долу, близо или далече. Макар че може да се твърди, че притежава маса. Дигиталната информация се изразява с единици и нули, което означава, че клетките на паметта или са заредени, или не са. А зареждането представлява енергия, така че, ако се вярва на уравнението на Айнщайн, че „E=mc2“, където „E“ означава енергията, „m“ е масата, а „c“ е скоростта на светлината, трябва да се приеме и уравнението, че „m“ е равно на „E“, разделено на „c“ на квадрат, което е същото уравнение, но изразено по друг начин, и от това би трябвало да следва, че зареждането притежава установима маса. Колкото повече песни и снимки качвате в паметта на телефона си, толкова по-тежък става той. С една трилионна милиардна част от милиграма, разбира се, но все пак.

На екрана на телевизора се видя как камерата от хеликоптера се фокусира върху някакви ниски храсти. Около тях стояха униформени полицаи, виждаха се полицейска лента и неясна фигура в дъното на кадъра, с черни обувки и черен панталон, скрита в храстите. Надписът в долната част на екрана все още гласеше: „Жертва на огнестрелно оръжие в парка“.

— Какво точно искаше да разбере Маккан? — попита Ричър.

— Искаше да разбере защо някои уебсайтове не могат да бъдат открити — обясни възрастната жена. — По същество това е въпрос за търсачките в интернет. В този смисъл неговата представа за басейна беше полезна. Той си представяше милиони топки за тенис, някои от които се поклащат на повърхността на водата, а други плават по-дълбоко, притиснати от тежестта на останалите. Затова аз му предложих да си представи търсачката като дълга копринена панделка, която минава отгоре и отдолу, от всички страни на топките, и се движи с огромна скорост, така че се плъзга по мократа им мъхеста повърхност. А след това да си представи, че някои топки за тенис са направени така, че да имат шипове вместо мъх, като рибарски кукички, а други са направени така, че да нямат никакъв мъх по себе си и да бъдат съвсем гладки, като билярдни топки. Къде ще се закачи копринената панделка? За шиповете, разбира се. И ще се плъзне по билярдните топки, без да се закачи за тях. Точно това трябваше да разбере Питър за търсачките. Интернет работи и в двете посоки. Един уебсайт трябва да иска да бъде открит. Трябва да положи специални усилия, за да се сдобие с ефективни шипове. Това се нарича „оптимизация на търсенето“. И в момента е много сериозна дисциплина. От друга страна, да бъдеш билярдна топка също никак не е лесно. За да останеш скрит, също трябва да се постараеш сериозно.

— Скритите уебсайтове предполагат незаконно съдържание — отбеляза Чан.

— И още как — потвърди възрастната дама. — Или неморално, предполагам. Или и двете едновременно. Аз съм наивна по отношение на тези неща, но човек си представя порнография от най-неприятния вид или поръчки на кокаин и други подобни неща. Тази част от интернет се нарича „Дълбоката мрежа“. Всички тези гладки билярдни топки. Милиони. Топки без шипове и кукички, които си вършат работата, без никой да ги забележи. Дълбоката мрежа сигурно е десет пъти по-голяма от тази на повърхността. Или сто пъти по-голяма. Или повече. Никой не знае. Как би могло да се разбере? Разбира се, тя не бива да се бърка с „Тъмната мрежа“, което означава просто неработещи уебсайтове с повредени линкове, подобно на старите космически спътници, които продължават да се носят в орбита. В този смисъл Тъмната мрежа прилича по-скоро на археологията, а Дълбоката мрежа е нещо като подземния свят на интернет. Естествено, нито едната наистина е тъмна, нито другата наистина е под земята, нали разбирате. Интернет не е физическо място. Не притежава никакви физически характеристики.

На екрана на телевизора се видя как в кадъра бавно влезе една линейка, като се движеше по тревата и скръбно просветваше със светлините на покрива си, а след нея се движеше микробусът на съдебния лекар. От двете коли слязоха още хора и се присъединиха към полицаите.

— Тогава как може някой да открие тези тайни уебсайтове? — попита Чан.

— Не може — отговори възрастната дама. — Не и отвън. Не можете да използвате търсачка, защото уебсайтовете са гладки като билярдни топки. Трябва да знаете точния адрес. Не просто kafene.com, а нещо като kafene123xyz.com. Или нещо много по-сложно, разбира се. Трябва ви нещо средно между уникален локатор и свръхсигурна парола. Адресите на тези уебсайтове явно се разпространяват от уста на уста в определени общности.

На екрана на телевизора се видя как един тъмносин форд краун виктория прекоси тревата и спря. От него слязоха двама мъже с костюми. Сигурно бяха полицейски инспектори. Надписът в долната част на екрана се промени: „Убийство в Линкълн Парк“. Ричър чуваше още хеликоптери на около километър и половина разстояние. Конкурентните телевизионни канали също пристигаха на купона, макар и със закъснение.

— Казвал ли ви е Маккан какъв уебсайт търси? — попита той.

— Не — отговори възрастната дама.

На екрана се видя как до фигурата в черно в храстите приклекнаха още мъже. Ричър предположи, че са от полицията и съдебният лекар. Знаеше как се постъпва в такива случаи. И той самият много пъти беше приклякал до непознати хора в хоризонтално положение. Някои от тях все още бяха живи. Този не беше — нямаше никакво съмнение. Никой не бързаше. Никой не се блъскаше. Никой не повишаваше глас. Не се виждаха носилки, системи за кръвопреливане или кислород, никой не правеше изкуствено дишане.

„Убийство в Линкълн Парк“.

— Това е Питър, нали? — каза възрастната дама. — Защо иначе ме разпитвате? Защо иначе ФБР се интересува от мен?

Чан не отговори на въпросите, а Ричър не каза нищо, защото, докато говореше възрастната жена, картината на екрана на телевизора се смени. Вече показваше някаква къща. Къщата не се отличаваше с нищо и беше на най-обикновена улица. Беше къщата на Питър Маккан. Къщата на старата дама. Откъдето бяха излезли преди броени минути. Разпознаваше се веднага. Фасадата беше огряна от мигащи червени светлини. По стълбите към входа тичаха полицаи.

Беше твърде рано, за да бъде установена някаква връзка. Полицаите в парка все още дори не бяха проверили какво има в джобовете на Маккан. Не бяха намерили портфейла му, не бяха видели шофьорската му книжка, не знаеха кой е този човек и къде живее. Все още чакаха разрешение за действие от съдебния лекар. Ричър знаеше как се постъпва в такива случаи. И той самият беше чакал много пъти в същото положение. Смъртта трябваше да бъде установена официално, преди тялото да се превърне във веществено доказателство.

Все още нямаше никаква връзка. Това беше отделно разследване. Надписът в долната част на екрана се смени: „Полицаи от частите за борба с тероризма нахлуват в частен дом в Чикаго“.

Ричър се обърна към възрастната дама.

— Обадихте ли се в полицията?

— Да — потвърди възрастната жена.

— Кога?

— Веднага след като затворих вратата.

— Защо?

— Защото не ми харесахте.

— Нито един от двамата?

— Особено ти. Не приличаш на такъв, за какъвто се представяш. Не изглеждаш като агентите на ФБР, които показват по телевизията.

— Бях под прикритие. Преструвах се, че съм от лошите.

— Беше доста убедително.

— И ти се обади в полицията?

— Веднага.

— Какво им каза?

— Казах им, че в къщата ми има въоръжени терористи.

— Защо?

— Защото сме в Чикаго. Това е единственият начин да дойдат за по-малко от четири часа.

— Може би трябва да тръгваме — обади се Чан.

— Не, да останем още малко — каза Ричър. — Нищо няма да ни стане за още пет минути.

Двамата си поръчаха кафе, а възрастната дама поиска още едно парче кейк, така че Ричър и Чан също си взеха по още едно парче, за да ѝ правят компания. Екранът на телевизора се раздели на две половини. В лявата показваха парка, в дясната — къщата. Всяка от двете си имаше собствен надпис, съответно „Убийство в Линкълн Парк“ и „Терористична заплаха“, а под двата надписа имаше общ надпис, който гласеше: „Тежък ден за полицията в Чикаго“.

Втората чаша кафе беше също толкова хубава, колкото и първата. Както и второто парче кейк. В парка се появи найлонов чувал за прибиране на тялото, а пред къщата пристигна линейка. Чувалът беше затворен и пренесен в микробуса на съдебния лекар, а от линейката изхвърчаха парамедици, изкачиха се на бегом до входа и нахлуха в къщата. След малко излязоха обратно, като носеха ранен човек на носилка. Вероятно беше Хакет, макар че нямаше как да се установи със сигурност. Лицето му беше увито с бинтове от шията нагоре като на египетска мумия, а дрехите му не се виждаха от чаршафа, с който го бяха завили.

След това, като на някакъв забавен специален ефект във филма, който гледаха по телевизията, полицаите си тръгнаха от парка и след цели четири минути пристигнаха пред къщата, в същите коли, като преминаха от лявата половина на екрана в дясната — изглеждаше бързо, но в действителност бяха изминали дълъг обиколен маршрут. От колите излязоха същите детективи, изтичаха нагоре до входа и влязоха в къщата, а след минута излязоха обратно навън, като говореха напрегнато по мобилните си телефони.

Надписът в долната част на екрана се смени: „Официално е потвърдено, че двата случая са свързани“.

— Госпожо, съжалявам за вашата загуба и за нарушаването на личното ви пространство, което ви предстои — каза Ричър. — От полицията със сигурност ще поискат да ви разпитат. Освен това в истинския живот не става както по телевизията. От ФБР не могат да пристигнат на местопрестъплението и да поемат случая. Трябва да ги оставим да работят сами. Затова ще ви бъдем благодарни, ако изобщо не им казвате, че сме разговаряли. Замесени са всякакви чувствителни интереси. Най-добре изобщо да не им казвате за нас. Дори че по-рано сме били в къщата. Няма нужда да знаят, че сме ги изпреварили.

— Искате да ги излъжа?

— Аз също ще ги излъжа, ако ме попитат кой е съобщил за въоръжени терористи и защо го е направил.

— В такъв случай съм съгласна. И ще го направя — заяви възрастната дама.

— Наистина ли не знаете какъв беше проблемът на Маккан?

— Нали ви казах, че съм му съседка, а не сестра. Трябва да попитате нея.

— Кого?

— Сестра му.

— Той има сестра?

— Точно това ви казах.

— Помислих си, че го казахте образно.

— Не, сестра му е съвсем истинска. Двамата са много близки. Тя е тази, с която би споделил тайните си.

37

Двамата изпратиха госпожа Хопкинс с лимузината и казаха на шофьора, че това ще бъде последният му ангажимент за деня, така че след него беше свободен да се прибере у дома, да се върне в гаража или да направи каквото поиска. Човекът прие жизнерадостно тази новина. Но Ричър си помисли, че последната му задача за деня нямаше да бъде най-приятната. Смяташе, че няма да стигнат до крайната си цел. Щяха да се доближат на няколко пресечки до къщата на възрастната дама, но след това щяха да ги спрат полицаите. Ако възрастната жена носеше доказателство за името и адресната си регистрация, щяха да ѝ позволят да продължи пеша. Или на задната седалка на истинска служебна кола — в зависимост колко спешно искаха да разпитат съседката. Във всеки случай в крайна сметка щеше да се озове на хладно и удобно място, където да ѝ предложат вода и кафе, преди да разговаря с няколко вежливи млади жени.

Значи беше в безопасност.

Чан включи мобилния си телефон. Това също не нарушаваше правилата за безопасност. Хакет вече нямаше как да ги проследи, поне известно време. А те имаха нужда от карти, сателитни снимки, разписания на полети и търсене в интернет. Госпожа Хопкинс им беше казала, че сестрата на Питър Маккан се казва Лидия Леър. Беше доста по-млада от него. Беше се омъжила за лекар и се беше преместила да живее в скъпо предградие на Финикс, щата Аризона. Съпругът ѝ беше богат, но Маккан не беше искал нищо друго от нея, освен да му отдели време и да го изслуша. Разполагаха с адреса ѝ — възрастната дама го беше надраскала на едно листче, което носеше в малкия бележник в чантата си, за да се подсеща да ѝ изпрати картичка за Коледа. Но нямаха телефонен номер. Чан откри кабинета на съпруга в интернет, но рецепционистката не искаше да ѝ даде домашния му телефон. Не беше записан и в базата данни на телефонната компания. Нито съпругът, нито съпругата излизаха някъде в тайните бази данни на компанията на Чан. В Гугъл също не откриха нищо с изключение на една безлична снимка на двойката от някакво благотворително събитие. Доктор Леър и съпругата му госпожа Леър. Събитието беше организирано от фондация за борба с бъбречните заболявания. Мъжът беше със смокинг, жената — с вечерна рокля. Изглеждаше в добро здраве. По нея искряха диаманти, а зъбите ѝ бяха много бели.

В този момент трябваше да вземат решение, в което бяха включени три фактора: колко скоро трябваше да пристигнат във Финикс, колко дълго можеха да чакат полет, който могат да резервират със златната карта, и колко дълго щеше да чака полицията, преди да уведоми сестрата. Ако изобщо решаха да го направят. Тя не беше най-близката му роднина. Най-близкият му роднина беше синът му. Значи щяха да се съсредоточат върху него. Щяха да го потърсят, за да му съобщят. А след това щяха да оставят на него самия да се обади на леля си. Според полицията отговорността щеше да бъде негова. Може би щеше да се справи с нея, а може би не — в зависимост колко сериозни бяха собствените му проблеми. Или предизвикателства.

Всичко това означаваше, че по един или друг начин сестрата щеше да разбере новината по телефона в момента, в който кацнат във Финикс. А може би не. Което все още не беше толкова зле, и в двата случая. Лошите новини си бяха лоши новини. Няма значение кога ще ги научиш. Стига да не ѝ останеше достатъчно време, през което да се организира, да хване полет до Чикаго и да се заеме лично с всичко. Трябваше да стигнат до нея, преди да се случи това. Преди служебните психолози на работа в полицейското управление или добронамерените приятели да я убедят, че няма какво друго да направи, освен да съхрани хубавите спомени за брат си.

Най-подходящият полет не беше от тези, които обичаше Чан, защото беше на авиокомпания, за която нямаше клиентска карта. Но беше първият възможен, а освен това щеше да им остане достатъчно време да се отбият в хотел „Пенинсюла“, за да оставят пистолета и да вземат куфара на Чан. И още нещо. Двамата включиха телефона, който бяха взели от Хакет, и провериха списъка на обажданията. Всички входящи обаждания бяха от един и същ номер. Кодът му беше 480.

Чан го провери на компютъра си.

— Мобилен телефон във Финикс, щата Аризона — каза тя. — Там, където отиваме.

Една бърза, но много скъпа справка с нейния човек от телефонната компания ги информира, че номерът във Финикс е на телефон за еднократна употреба, купен от местен магазин на „Уолмарт“ в Аризона само преди седмица и активиран незабавно, още на паркинга. Беше платен в брой и заедно с него бяха закупени още пет телефона — поведението на купувача подсказваше, че е наясно с теорията и практиката на комуникацията, която не може да се проследи.

— Скоро ще спре да използва този номер — прогнозира Ричър. — Ще се прехвърли на следващия.

Чан кимна.

— Веднага след като Хакет не му се обади в уговорения час. Или веднага щом си пусне телевизора и види какво е станало тук.

— Значи може би трябва да му се обадим първи. Докато все още можем.

— И какво ще му кажем?

— Каквото и да е, стига да спечелим нещо. Трябва да го изненадаме. Имаме нужда от всяко възможно преимущество, с което можем да се сдобием.

— Искаш да го ядосаш.

— Няма да навреди. Всяка емоция, която успеем да пробудим, ще ни бъде от полза.

— Добре, направи го.

Той включи телефона на Хакет, откри необходимата програма и натисна зеления бутон. Чу как номерът отлетя в ефира, после кратка хриптяща тишина и накрая сигнал „свободно“.

А после някой вдигна. Един глас каза:

— Да?

Беше мъжки глас, произведен от голям гръден кош и дебел врат, но сричката беше произнесена задъхано и бързо, а басовото бумтене беше сподавено от въодушевление. И очакване. Все едно мъжът от другата страна беше ахнал. Значи беше видял номера на Хакет, изписан на дисплея на своя телефон, и беше очаквал да научи новините от него с нетърпение. В това нямаше никакво съмнение. Може би за да може да започне да празнува.

— Не се обажда Хакет — каза Ричър.

Гласът помълча, после каза:

— Разбирам.

— Обажда се Джак Ричър.

Реакция не последва.

— Хакет се справи с Маккан, но не се справи с нас. Всъщност ние се справихме с него. Беше добър, но недостатъчно.

— Къде е Хакет сега? — попита гласът.

Мъжът говореше с някакъв безизразен монотонен акцент. Може би източноевропейски. Беше едър, това беше сигурно. Може би и пълен, с нездрав тен. Може би не му достигаше дъх.

— Хакет е в болницата — каза Ричър. — Но е закопчан с белезници за леглото, защото от полицията го намериха преди „Бърза помощ“. Тук, в Чикаго. Взехме му телефона и резервното оръжие, но му оставихме пистолета, с който е убит Маккан. Оставихме го в безсъзнание в предполагаемо леговище на терористи. Полицията го намери там. Знам, какво да се прави. Бяха получили погрешна информация. Но заради нея сега ще го притиснат здраво. Ще му кажат, че съвсем скоро ще се озове в Гуантанамо. Или ще го прехвърлят на друго място, където се случват лоши неща. Ще бъде толкова отчаян, че веднага ще те издаде. Каквото и да му направиш, те могат да му направят нещо по-лошо. Така че можеш да започнеш да се тревожиш за това. Както и за нас. Ти започна война. Което беше глупаво. Защото ще я загубиш. И ще бъде неприятна история. Така ще те смачкаме, че децата ти ще се родят плоски.

— Мислиш ли?

— Вече смачкахме Хакет. Без никакви затруднения. Той ли беше най-добрият ти човек? Надявам се, че не — заради теб. Защото ти си следващият. Знаем как се казваш и къде живееш. И вече пътуваме. Време е да започнеш да се оглеждаш през рамо.

Мъжът от другата страна на линията си пое продължително дъх, сякаш се готвеше да каже нещо, може би много неща, но в крайна сметка не се реши. Вместо това прекъсна връзката. Ричър си представи как дебелите пръсти на мъжа измъкват електронния чип от телефона, чупят го на две и хвърлят парчетата в кошчето за боклук.

— Кой беше? — попита Чан.

— Не каза много — отговори Ричър. — Само осем думи. Но ми звучеше като едър и пълен мъж, руснак, който си служи добре с езика и е сравнително интелигентен.

— Руснак?

— Или някъде от там. Грузия или Украйна. От онези нови държави.

— Как успя да разбереш, че си служи добре с езика само от осем думи?

— Когато му казах, че не се обажда Хакет, той каза: „Разбирам“. Беше премерено и спокойно. Или го каза така, че да прозвучи премерено и спокойно. Този човек си дава сметка, че думите могат да означават всякакви различни неща.

— Наистина ли знаем как се казва и къде живее?

— Представих ни в малко по-добра светлина. Или да кажем, че преувеличих леко. Докато не знаем, можем поне да се преструваме. Защото ние ще разберем как се казва и къде живее — рано или късно. По един или друг начин. Твоят човек от телефонната компания може да филтрира обажданията по място. Трябва да се проверят обажданията на този номер само за период от една седмица. Сигурно не се е отдалечавал много от дома си. Така ще можем да ограничим търсенето.

— Ще стане ли така, че тази информация да доведе до сериозни физически увреждания?

— Това ще бъде единствената ѝ цел.

— В такъв случай моят човек от телефонната компания няма да се съгласи. Това е част от уговорката с него.

— Трябва ли да му казваш?

— Той ще събере две и две. И след това няма да иска да работи с мен. Не мога да го направя.

— Дори заради Кийвър?

— Кийвър щеше да ме разбере. Ти също би трябвало да ме разбереш. И ти си имал правила. Уговорките трябва да се спазват.

— Съгласен съм — каза Ричър. — Предполагам. Сигурно ще можем да го открием по някакъв друг начин. След като говорим със сестрата. Може би тя ще ни обясни всичко. Зависи колко знае самата тя. И дали тази информация ще означава нещо за нас.

— Няма как да не означава. Вече не говорим за нещо малко, което се случва на полето с пшеницата. Хакет е от Калифорния, има достъп до огнестрелни оръжия в Илинойс, а шефът му е в Аризона. Това е национална организация. Значи ще наблюдават летището. А ти му каза, че отиваме при него.

— Точно затова му го казах. Иначе няма как да ги открием.

— Доста е рисковано.

— Всичко е рисковано. Да пътуваш със самолет също е рисковано. Всички останали пътници имат мобилни телефони. Представи си колко песни и снимки са качили на тях. Представи си колко тежат само.

В крайна сметка реактивните двигатели се справиха перфектно с предизвикателството, което представляваха многобройните мобилни телефони на борда. Самолетът им излетя гладко и набра височина точно като всеки друг, който се издигна във въздуха през този ден от най-натовареното летище на американския континент. Ричър беше сигурен, че никой не ги е проследил, поне след като преминаха проверката преди качването. Но истинските им имена бяха записани в компютъра на авиокомпанията, а часът на пристигането им беше всеизвестен. Трябваше да се надяват на най-доброто и да се подготвят за най-лошото.

Местата им бяха едно до друго в предната част на машината. Едното беше до прозореца, другото по средата. Не бяха до аварийните изходи. Те бяха два реда зад тях. Ричър седна до прозореца. Чан сама беше избрала да седне по средата. От другата ѝ страна, до пътеката, седеше жена с тапи за уши.

— Мислех си за братята Мойнахан — каза Ричър. — Или за братовчедите Мойнахан, или каквито там бяха.

— И? — каза Чан.

— Те бяха двама, а бяха сто пъти по-лесни от Хакет, който беше сам.

— Как се чувстваш?

— Все едно са ме ударили три пъти. Точно за това говоря. Защото преди ме бяха ударили нула пъти. Съгласен съм с обобщението ти за Хакет в Калифорния, снабдяването с оръжие в Илинойс и шефа му в Аризона. Наистина е национална организация. Но не виждам как Мадърс Рест може да бъде част от нея. Онези хора бяха от много по-ниска категория. Няма как да представляват местното подразделение на организацията. Ако беше така, щяха да бъдат най-слабата брънка от нея. Щяха да се набиват на очи.

— Тогава какви са?

— Може би са клиенти — каза Ричър. — Маккан е наел Кийвър. Може би от Мадърс Рест също са наели някого. Може би така се прави сега. Може би лошите наемат национални организации, които да упражняват натиск вместо тях. Може би наемат хора за всичко. Защо не? Живеем в икономика на услугите.

— Значи и сестрата може да е в опасност — каза Чан. — Теоретично погледнато. Защото организациите се държат като такива. Те винаги искат подробни инструкции, преди да действат. Дали от Мадърс Рест знаят, че Маккан е разговарял със сестра си? Ако да, значи организацията е инструктирана и за нея. Тя е проблем, който трябва да бъде решен. Също като нас. А организациите не обичат да оставят нерешени проблеми. За тях е твърде важно да си пазят гърба.

Ричър не отговори.

— Какво? — попита Чан.

— Искаше ми се да кажа, че сестра му е в безопасност. Защото би трябвало да е така, логистично погледнато. Имам предвид, че Кийвър е бил там само за няколко дни, а сега вече се питаме дали някой не знае адреса на сестрата на клиента му. Вероятността със сигурност е микроскопична.

— Но?

— Пътуването в самолет създава усещане за безпомощност. Човек се поддава на мрачни мисли.

Летището във Финикс се казваше „Скай Харбър“, Небесен пристан, и наистина изглеждаше като сигурен пристан, поне що се отнася до проверката. Заради детекторите за метал, които участваха в нея. Но на земята нещата стояха по-различно. Затова Ричър и Чан слязоха от самолета и тръгнаха към по-далечните изходи. Там спряха в едно кафене, настаниха се на високите столчета и зачакаха. Зачакаха и последния пътник от Чикаго да се качи в автобуса, който ще го откара в хотела. И последния посрещач на пътниците от Чикаго да се откаже и да се прибере у дома.

След това излязоха и се заеха да разглеждат витрините, безкрайно бавно, като внимаваха дали някой няма да ги разпознае със закъснение и да се обади по телефона, за да предупреди за тях, но не видяха нищо подобно. Летището беше просторно, тълпата не беше голяма и хората изглеждаха спокойни. След летището в Чикаго им се стори като неделна разходка. Двамата спряха точно преди изхода и продължиха да разглеждат обувки, якета и тюркоазени бижута, докато не кацна и следващият самолет и от него не се изсипа тълпа от пристигащи пътници, може би стотина души, които бяха от щата Минесота, поне според Ричър, натоварени със стотина чанти ръчен багаж. Двамата с Чан се вляха в тълпата преди последните от новопристигналите пътници и излязоха покрай лентите за багажа заедно с тях, прекосиха и последната част от летището, която беше охладена от климатика, и излязоха на стоянката за таксита в палещата жега на пустинята. Но не им се наложи да чакат повече от минута в горещината, от която не можеха да си поемат дъх. Никой не им обърна внимание. Никой не спря, никой не ги погледна и никой не извърна поглед от тях.

Двамата взеха такси до паркинга за автомобили под наем. Никой не ги проследи. Ричър нямаше шофьорска книжка, така че Чан се нареди на опашката и взе един средно голям шевролет. Колата беше безлична и бяла, за да не прави впечатление, и имаше навигация, за да се ориентират. Докато чакаха на гишето за документи, двамата се огледаха. До бордюра не чакаха никакви коли. Наоколо нямаше никой друг. Беше твърде горещо за пешеходци.

След като се качиха в колата, в продължение на десет минути караха в произволни и несвързани посоки, после настроиха навигацията да ги отведе до скъпото предградие. Където живееше лекарят със сестрата на Маккан. Намериха по радиото една станция с новини, но нямаше нищо от Чикаго. Нямаше време за новини от други градове. Очевидно Финикс си имаше предостатъчно собствени проблеми. Навигацията ги поведе на север, а след това на изток към Скотсдейл, после по няколко поредни улици в предградието и накрая до търсения жилищен комплекс.

Беше от затворен тип, с портал на главния вход. Будката на пазача беше в декоративен стил, с островръх покрив и лехи с кактуси от двете страни, една бариера на червени ивици отдясно и друга бариера на червени ивици отляво. Приличаше на някаква дебела птица с тънки крила.

Жилищен комплекс от затворен тип. За богати хора. Които плащат данъци. И финансират предизборни кампании. И знаят наизуст номера на шерифа на окръг Мерикопа.

Двамата спряха до бордюра на сто метра от там. Беше три следобед. Значи в Чикаго беше пет.

Зад стъклото на портала имаше само един пазач.

— Трябваше да се сетим за това — каза Ричър.

— Ако вече е разбрала за брат си, никога няма да влезем. Не и ако пазачът първо трябва да се обади в къщата, преди да ни отвори. А аз съм сигурна, че прави така.

— Нали имаш визитки от ФБР? — попита Ричър.

— Да, но нямам значка. Пазачът ще разбере какво става.

— Все пак е просто служител на охранителна компания.

— Както и човешко същество, което има пулс. За да разбере какво става, не му трябва повече.

— Госпожа Хопкинс се впечатли от визитките ти.

— Тя е от друго поколение. Хората от нейното поколение имат различна представа за органите на властта.

Ричър не каза нищо.

— Добре ли си? — попита Чан.

— Боли ме главата.

— Какво да направим?

— Да се опитаме да влезем.

— Добре, но ако стане някакъв проблем, ще си тръгнем мирно и тихо. Така ще можем да се върнем. Сестрата е мост, който не можем да си позволим да изгорим.

Тя се доближи до портала, зави и спря пред бариерата точно пред стъклото на будката. После натисна бутона на вратата, за да отвори прозореца от своята страна. Отметна коса, обърна се и се усмихна.

— Идваме при доктор Леър и съпругата му госпожа Леър — каза тя.

Пазачът беше възрастен, бял, със сива униформа от полиестер. Униформата беше с риза с къси ръкави. Ръцете му бяха тънки и нашарени със старчески петна. Той натисна един червен бутон пред себе си.

— Пожелавам ви приятен следобед.

Бариерата се вдигна.

Чан продължи. Отново натисна бутона на вратата, за да затвори прозореца от своята страна, и се обърна към Ричър.

— Не бих плащала за такава охрана.

— Поне са оформили добре терена — отбеляза Ричър.

Наистина беше така. Наоколо нямаше ливади. Нямаше нищо, което да има нужда от вода. Вместо това имаше изискани алеи, застлани с камък, а покрай тях растяха кактуси и лехи с бледочервени пустинни цветя, сред които се издигаха скулптури от стомана — блестяща и некорозирала на сухия въздух. Земята беше равна и отделните имоти бяха просторни, като къщите бяха построени под различни ъгли, все едно случайно се бяха озовали там.

— Би трябвало да е следващата отляво — каза Ричър. — След около четиристотин метра.

На въпросното място бяха събрани много коли. Всички бяха на различни производители, от различни модели и в различни цветове. Повечето от тях бяха скъпи. Бяха паркирани броня до броня на алеята за автомобили пред къщата, в три редици, а след това продължаваха също толкова нагъсто по улицата навън, една след друга, до празния бордюр, сякаш точно тази къща притежаваше някаква уникална магнетична сила. Може би бяха общо трийсет коли. Точно затова бяха вдигнали бариерата, без да им задават въпроси. На портала беше оставено съобщение. В къщата имаше парти. Може би коктейлно или парти край басейна — но във всеки случай беше такова, което да привлече трийсет коли в три часа следобед.

На пощенската кутия в края на препълнената алея имаше табелка, на която беше написано: „Бърлогата на Леър“. Чан паркира зад последната кола до бордюра. Двамата излязоха в горещината навън и се огледаха. Самата къща беше красива, просторна и внушителна, на един етаж, с някакъв сложно начупен покрив, нещо средно между традиционна вила и ловна хижа с преднамерено сурово излъчване. Беше достатъчно впечатляваща, така че поне донякъде да нашепва за богатство и добър вкус, но според повечето стандарти изобщо не беше чак толкова луксозна. Каквото и да се случваше в тази къща, то се случваше в задния двор. Който не се виждаше от улицата. Цялата къща беше скрита зад ограда, висока един човешки ръст. Решена архитектурно в същия стил като къщата. Със същата облицовка и в същия цвят. И в целия жилищен комплекс беше така. Дворовете пред къщите винаги бяха отворени, но тези зад тях винаги бяха плътно затворени. Това беше личното им пространство. Нямаше нищо за гледане. Но въпреки че не виждаше нищо, Ричър като че ли чу басейна. Чуваше плисъци и приглушени викове, които отекваха над водата. Традиционните шумове, които издаваха хората в басейни. Останали без дъх от потапянето в хладната вода. Което беше съвсем логично. Беше три часът следобед. Температурата беше над трийсет и пет градуса. Каква друга причина можеше да има за това парти? Хората бяха дошли заради басейна и вътрешния двор, като може би се бяха пръснали и в кухнята и дневната през плъзгащите врати. Може би имаше бира, оставена да се изстудява в големи кофи с лед.

— Във ФБР правехме проучвания — обади се Чан. — Всъщност и аз съм участвала в тях. Като госпожа Хопкинс. Проучванията бяха за колите. Изработихме формула, която позволява да се изчисли колко пари сменят собствениците си на едно място на базата на стойността на автомобилите, които са паркирани пред него.

— Искаш да кажеш, че там вътре има пари, които сменят собствениците си? — попита Ричър.

— Не, искам да ти кажа на базата на професионалния си опит в оценката на автомобили, че там вътре има много богати хора. При това са доста смесена група. Тези автомобили не са само на богати жени. Има и автомобили на богати двойки. И няколко автомобила на богати мъже, които са дошли с тях направо от работа. Хората вътре са доста тежка категория.

Двамата се приближиха до къщата. В стената на задния двор имаше порта, недалече от гаража. Беше достатъчно широка, така че през нея да мине професионална косачка. Вероятно беше проектирана преди години от архитект, който беше сметнал, че всички хора ще искат да имат морави зад къщите си, така че трябва да им осигури достъп за косачки. А сега се използваше от гостите. Беше оформена в същия стил като целия комплекс. През нея минаваше декоративна алея, застлана с камък, а от двете страни на алеята се редяха осветителни тела със слънчево захранване, високи до коляното. Портата беше отворена. От другата ѝ страна се виждаха скупчени хора — ефимерни на ярките слънчеви отблясъци от водата в танцуващата мараня.

После през нея излезе една жена. Носеше чанта към колата си — енергично, делово и официално. Не беше сестрата на Маккан. Нито някоя от приятелките или съседките ѝ. Приличаше на организатор или домакин на празненството. Крачеше бързо. Право срещу тях.

Жената спря и се усмихна.

— Здравейте и добре дошли — каза им тя. — Много мило от ваша страна, че дойдохте. Заповядайте, моля.

Дамата продължи към колата си.

38

Ричър и Чан минаха по декоративната алея с каменните плочи и осветителните тела със слънчево захранване, влязоха през портата и се озоваха във вътрешния двор. Пред тях имаше широко правоъгълно пространство с впечатляващо оформление, нашарено с дървени беседки и пълзящи лози, които да хвърлят сянка, гигантски саксии от теракота и полегнали амфори, от които се изсипваха цветя, и достолепни кактуси сагуаро в собствени лехи, застлани с чакъл. Имаше басейн, оформен като естествена водна площ, оградена с големи камъни и захранвана от разпенени водопади. Имаше лъснати до блясък мебели, дебели шарени възглавници и чадъри, които да ги пазят от слънцето, и маси за хранене на открито.

Видяха около четирийсет души, мъже и жени, някои млади, повечето по-възрастни, някои облечени в ярките дрехи, характерни за щата Аризона, други с бански костюми или парео. Всички бяха събрани на групички, разговаряха помежду си и се смееха с чинии и чаши в ръце. Някои бяха мокри, други все още бяха в басейна, потопени до шиите, където също разговаряха, носеха се на повърхността на водата или се закачаха помежду си. До маса под една пълзяща лоза беше седнала жена на около трийсет години. Беше висока, стройна и със златист слънчев загар, с тънка риза върху банския костюм, спокойна и усмихната, но в същото време сияйна. По някакъв неопределен, но очевиден начин беше в центъра на събитията. Зад нея от едната ѝ страна седеше мъж с посивяла коса, но добре запазен, облечен с къси панталони в цвят каки и шарена хавайска риза, а от другата ѝ страна — жена с тъмна коса, ясни очи и широка усмивка, която беше облечена със свободно падаща ленена рокля до глезените. От лекотата, с която се отнасяха помежду си, ставаше ясно, че са родители на младата жена, а от старата снимка, открита в Гугъл на телефона на Чан, ставаше ясно, че родителите са доктор Леър и съпругата му госпожа Леър.

Ричър дискретно посочи настрани.

— Виж това.

До къщата беше сложена дълга маса, която беше отрупана с подаръци — повечето бяха в големи кутии и всички бяха опаковани красиво, с монохромна хартия и панделки в бяло и сребристо.

— Това е сватба — каза Чан.

— Така изглежда — отговори Ричър. — И явно е сватбата на дъщеря им. Момичето на масата. Тя е племенницата на Маккан.

В този момент сестрата на Маккан се раздвижи, усмихна се и стисна дъщеря си за рамото. После се зае да преминава от една групичка гости към следващата, като си бъбреше с тях, искряща от щастие, усмихната и готова да раздава и получава приятелски целувки. Очевидно беше един от най-хубавите дни в живота ѝ.

— Все още не е говорила с никого от Чикаго — каза Чан. — Иначе как щеше да се държи така?

Ричър не отговори.

Сестрата на Маккан продължи между гостите и взе една чаша от подноса, покрай който мина. После забеляза Ричър и Чан, които неловко стояха сами до портата, недостатъчно добре облечени по отношение на качеството и твърде облечени по отношение на количеството, непознато и необяснимо присъствие, промени маршрута си и се отправи към тях, все така усмихната, с все така грейнал поглед, готова да ги посрещне с „добре дошли“ като щастливата домакиня на това празненство.

— Не бива да ѝ казваме — прошепна Чан. — Не сега.

Жената ги доближи и протегна към тях слабата си ръка с добре поддържан маникюр.

— Познаваме ли се? — каза тя. — Аз съм Лидия Леър.

Жената приличаше на снимката си от благотворителното събитие, което бяха открили в Гугъл. Приличаше на жена, която струва един милион долара. Чан се ръкува с нея и се представи, после и Ричър направи същото. Жената каза:

— Ще ви задам същия въпрос, който повтарям през целия следобед, а именно: откъде познавате дъщеря ни, от училище или от работа? Не че това има някакво значение, разбира се. Всички сме дошли на едно и също парти. Но все пак е някаква тема за разговор.

— Ние сме дошли за съвсем друго нещо, госпожо — каза Ричър. — Може би трябва да дойдем пак по-късно. Не искаме да се натрапваме на сватбата. Може да ви донесем седем години лош късмет.

Домакинята се усмихна.

— Мисля, че това се отнася само до счупените огледала — каза тя. — А и това не е сватбата. Далеч не. До сватбата има много време. Това е нещо като предпредпредсватбена закуска, на която са поканени само гостите от страна на младоженката. По този начин хората могат да започнат да се запознават преди останалите събития през седмицата и всички да започнат да набират инерция за най-важната част през уикенда. Дъщеря ми твърди, че сега всички правят така. Но нали знаете как е в днешно време? Сватбите продължават повече от браковете.

Жената се разсмя щастливо, все едно беше сигурна, че тази шега не се отнася за нея самата и бракът на дъщеря ѝ ще продължи вечно.

— Дали ще бъде по-удобно да дойдем тази вечер? — попита Чан.

— Може ли да попитам за какво става дума?

— За вашия брат Питър.

— О, много съжалявам, но май сте пътували напразно. Той не е тук. Не дойде. Ние го очаквахме, разбира се, но полетът от Чикаго е много дълъг. Откъде познавате Питър?

— Нека по-късно вечерта да говорим за това. Ако е удобно. Защото точно сега ви задържаме. И вече ви отнехме твърде много време. Трябва да ви оставим да се върнете при гостите си.

Сестрата на Маккан се усмихна с благодарност и понечи да се обърне. Но след това ѝ хрумна нещо ново, защото отново се обърна към тях и този път изражението ѝ беше друго.

— Някакъв проблем ли има с Питър? — попита тя. — От полицията ли сте?

Чан направи единственото, което можеше да стори като жена, която спазва собствените си правила — престори се, че не е чула и двата въпроса, а вместо това отговори с твърдение, което само приличаше на отговор.

— Ние сме частни детективи — каза тя.

— Кийвър ли ви изпрати?

— Госпожо, сега вече наистина ще трябва да поговорим с вас. Но не бихме искали да ви откъсваме от празненството.

— Някакъв проблем ли има с Питър?

Чан направи същото, което беше направила току-що.

— Госпожо, причината да сме тук е това, че трябва да получим допълнителна информация — каза тя. — Задачата ни е да чуем повече за Питър от вас.

— Елате с мен — каза сестрата на Маккан.

Тримата влязоха в къщата и прекосиха част от нея, за да стигнат до кабинет с тъмна ламперия, плътно затворени капаци на прозорците, за да задържат навън ослепителната светлина на слънцето, дълбоки фотьойли и камина от речни камъни. Седнаха един срещу друг — коленете на двете жени почти се докосваха, а Ричър се облегна назад. Сестрата на Маккан попита:

— Откъде да започна?

— Кажете ни какво знаете за Кийвър — предложи Ричър.

— Не го познавам лично, разбира се. Но Питър обича да обсъжда всичко с мен, така че по време на избора си създадох известно впечатление за всички кандидати.

— Колко кандидати имаше общо?

— В началото бяха осем.

— Дълго време ли отне този избор?

— Почти шест седмици.

— Доста щателен подход.

— Това е характерно за Питър.

— Колко често разговаряте с него?

— Почти всеки ден.

— Колко продължават обажданията?

— Понякога по цял час.

— Доста дълго време.

— Той ми е брат. И е самотен.

— Защо е имал нужда от частен детектив?

— Заради Майкъл, неговия син. Моят племенник.

— Някои хора казват, че той създава проблеми.

— В днешно време е прието да се казва, че създава предизвикателства, но смисълът е същият. Майкъл не създава проблеми. Не би било точно да се изразим по този начин.

— А как би било точно да се изразим?

— Майкъл не е стигнал до края на поточната линия. Пристигнал е на този свят без някои жизненоважни детайли. Опитвам се да не виня майката за това. Но тя не беше добре. Почина по-малко от десет години след раждането му.

— Кои са тези детайли, които са били пропуснати?

— Смятате ли се за щастлив човек, господин Ричър?

— Не мога да се оплача. Общо взето. Точно в този момент се чувствам доста добре. Макар и не по отношение на настоящата част от разговора ни, разбира се.

— Колко нещастен сте били в най-нещастния момент от живота си по скалата от едно до десет?

— Може би четири.

— А колко е бил най-щастливият ви момент?

— В сравнение с теоретичния възможно най-щастлив момент на всички времена?

— Да, предполагам.

— Може би девет.

— Добре, значи четири на дъното и девет на върха. А вие, госпожо Чан?

Тя не отговори веднага. После каза:

— Най-нещастният ми момент би трябвало да е три. И щях да кажа осем за най-щастливия. Но сега може би ще кажа девет. Така си мисля.

Докато отговаряше, тя погледна към Ричър по един особен начин и сестрата на Маккан улови този поглед.

— Вие спите заедно, така ли? — попита ги тя.

Никой не отговори.

— Мила, ако спите заедно, кажи го девет за по-сигурно. Така винаги е по-безопасно. Но не и по-високо от това. Ако кажеш десет, мъжете започват да се тревожат дали ще се представят толкова добре следващия път. И така, за вас двамата спектърът на емоциите е от три-четири в долния край до две деветки в горния, макар че едната деветка всъщност е осмица, но ние сме твърде възпитани, за да си го кажем. Във всеки случай, вие разбирате какво имам предвид. И двамата сте нормални хора. Ако се движите между две и седем, все още минавате за нормални, но може би ще ви възприемат като донякъде мрачни и резервирани. Нали ме разбирате?

Чан кимна.

— А сега си представете, че стрелката ви не мърда от нулата. Като заварена. И на дъното, и на върха е нула. Ето това е Майкъл. Той е нещастен по рождение. Родил се е лишен от възможността да изпитва щастие. Родил се лишен от възможността дори да осъзнае какво представлява щастието. Той не знае, че съществува такова нещо.

— Има ли название това състояние? — попита Чан.

— Вече има названия за всички възможни състояния. И двамата с Питър непрекъснато говорим за тях. Нито едно не го описва както трябва. Аз харесвам по-старомодните думи. Наричам го меланхолия. Но тя звучи твърде слабо и пасивно. Майкъл изпитва силни емоции. Просто са в много тесен спектър. Вие можете да изпитвате радост или страст и той изпитва също толкова силни емоции, но всичките са там долу, на нивото на нулата. Освен това е интелигентен. Така че разбира точно какво се случва с него. И резултатът е едно безкрайно мъчение.

— На колко години е Майкъл сега?

— На трийсет и пет.

— А какви са външните признаци за това състояние? Трудно ли е да се разбереш с него?

— Напротив. Дори не разбираш, че е до теб. Много е мълчалив. Винаги прави онова, което му кажеш. И почти не се обажда. По цели дни се взира в празното пространство, хапе устни и очите му се стрелкат във всички посоки. Или пък си седи на компютъра, или се занимава с телефона си. В него няма никаква агресия. Никога не се ядосва. Ако беше в състояние да се ядоса, това щеше да предполага някакъв по-широк спектър от емоции, на които да е способен.

— Може ли да работи нещо?

— Това е част от проблема. Трябва да работи, за да му разрешат да живее самостоятелно. То е едно от условията. И може да работи. Има неща, в които го бива. Но хората се потискат, когато са около него. И го отбягват. Производителността намалява. И обикновено се стига дотам, че му предлагат да напусне доброволно. Така че непрекъснато влиза и излиза от различни социални програми за заетост.

— А къде живее сега?

— Точно в момента не живее никъде. Защото изчезна.

В стаята влезе бъдещата младоженка. Търсеше майка си. Беше облякла тънка риза върху банския си костюм. Племенничката на Питър Маккан. Братовчедката на Майкъл Маккан. И отблизо изглеждаше все така сияйна. От нея сякаш струеше светлина. Беше почти съвършена. Грижите за нея бяха започнали още преди раждането и бяха продължили с помощта на педиатри, здравословно хранене и подходящо образование, специалисти ортодонти, ваканции, колеж, университет и годеник — пълната програма. Нейната поточна линия беше работила съвършено. Американската мечта. С впечатляващи резултати. И тя изглеждаше щастлива. Не се кикотеше и не изглеждаше празноглава, не позираше и не изглеждаше престорена. Изглеждаше изпълнена с дълбоко, ведро задоволство от живота. Което оставяше малко място на върха, така че да може да изпитва и истински екстаз. Нейната стрелка вероятно се движеше между шест и десет. Беше получила всичко, от което братовчед ѝ беше лишен.

Сестрата на Маккан отиде обратно при басейна заедно с нея. Обеща им да се върне веднага щом може. Ричър и Чан останаха сами в смълчания сумрачен кабинет. Шумовете на празненството долитаха до тях, приглушени от стените и разстоянието. Плисъци, подвиквания и звън на чаши, и непрестанното бълбукане на разговорите.

— Трябва да се обадим на Уестуд в Лос Анджелис — каза Чан. — Да му кажем докъде сме стигнали. Уговорката трябва да се спазва. Освен това пак ще ни трябва хотел.

— Кажи му, че ни трябва цялата информация, която е събрал за Дълбоката мрежа — каза Ричър. — Всичките му бележки по тази тема. Или може би направо му кажи да дойде тук, за да ни го обясни лично. Може би няма да разберем нищо от бележките му. Да се качи на следващия самолет. Ще може да си го позволи с хонорара за книгата.

Чан включи телефона си на високоговорител, набра номера на Уестуд и изнесе подробен доклад за всичко, което се беше случило, след като му се беше обадила за последен път от мотела в Уест Холивуд. Разказа му за Чикаго, за библиотеката, за семейното магазинче, за улицата и къщата на Маккан, за Хакет, за съседката, убийството в Линкълн Парк, за полета до Финикс и най-сетне за сестрата. А след това и за сина, който никога нямаше да излезе от спектъра на емоциите между нулата и нулата, а точно в момента беше изчезнал.

— Това се нарича анхедония — каза Уестуд. — Неспособност да се изпитва удоволствие.

— Сестрата ни каза, че е още по-лошо.

— И задачата на Кийвър е била да го открие и да го върне у дома?

— Така предполагаме. Но не успяхме да стигнем дотам. Прекъснаха ни.

— Не виждам как Дълбоката мрежа или двеста смъртни случая могат да имат нещо общо с това. Звучи ми като материал за журналистите от криминалния отдел, а не за научни изследвания. Или от онези, в които се разказва за някаква лична драма.

— Може да се окаже и трите неща едновременно. Все още не знаем.

— Къде сте отседнали?

— Още не сме решили.

— Добре, ще ви се обадя, когато кацна.

Връзката прекъсна.

— Майкъл явно прекарва много време пред компютъра или се занимава с телефона си — каза Ричър. — Може би това е връзката с Дълбоката мрежа. Може би непрекъснато пише в някакъв откачен форум в интернет. Може би има цял друг живот, за който никой не знае.

— Той е потиснат, а не откачен.

— Потиснат означава точно това, което изглежда — да бъдеш изблъскан надолу, по-ниско от нормалното положение. Което предполага някакъв възможен спектър от емоции. Какъвто Майкъл не притежава. Това е откачено. Или необичайно, ако искаш да го кажем по-възпитано. Но тя каза, че той е интелигентен. Може би в интернет има групи за взаимопомощ на такива хора. Може би той самият е организирал такава група.

— Но защо трябва да е тайна?

— Заради търсачките, предполагам. Работодателите проверяват кандидатите за работа в интернет. Прочетох го във вестника. И сигурно не го правят само работодателите. Сигурно го правят всякакви хора. Например роднините или лекарите. Вече няма лично пространство. Може да пострадаш заради нещо, което се е случило много отдавна. Ако Майкъл е публикувал нещо в интернет, от което става ясно, че не се справя добре, може би е щял да загуби правото си на самостоятелно жилище. Или може би някой е щял да реши, че той има нужда да бъде наблюдаван.

В този момент вратата се отвори и Лидия Леър се върна при тях. Сестрата на Питър Маккан, лелята на Майкъл Маккан и майката на бъдещата младоженка. Тя седна обратно на същото място, а Ричър я попита:

— Как е изчезнал Майкъл?

— Това е дълга история — отговори тя.

На трийсет километра южно от Мадърс Рест мъжът с изгладените джинси и прическата, оформена със сешоар, прие обаждането по стационарния си телефон. Отсреща казаха:

— Този път ти си виновен.

— За какво?

— Имаше някои неща, за които не знаеше.

— Какви неща?

— Аз ти обещах, че те няма да говорят с Маккан. И изпълних обещанието си. Няма как да говорят с мъртвец. Но това ми струваше нещо. Изгубих Хакет.

— Как така?

— Ричър го е извадил от играта. Или двамата са го направили заедно. Във всеки случай, това не трябваше да се случи. Беше теоретично невъзможно.

— Мъртъв ли е?

— В болница.

— Ще позволиш ли да им се размине?

— Не, няма. Ще направя така, че да станат за пример. В този бизнес е много важно как те възприемат. Бизнесът е много конкурентен. Всичко зависи от силата на търговската марка. Затова ще разделя разходите с теб, петдесет на петдесет.

— Какви разходи?

— Разходите за това да не позволя да им се размине.

Мъжът с джинсите и прическата помълча малко, после заяви:

— Ти не им позволи да говорят с Маккан. За което искрено ти благодаря. Добре свършена работа. Но при цялото ми уважение, с това съвместната ни работа приключва. Всичко, което изпитваш към Ричър или към Чан, вече е съвсем лично.

— Хакет е закопчан с белезници за леглото в болницата. Задържали са го от полицията.

— Колко знае той?

— Отделни неща. Но те няма как да докажат нищо. Хакет не носи никакви доказателства със себе си. Никаква информация. Ричър е откраднал телефона му, а той е оставил компютрите си в колата. Която беше осигурена от нашите приятели от Чикаго заедно с шофьора. Така че оборудването му все още е в нас. Пуснахме скенера за мобилни телефони да работи отново. Чан е включила телефона си. Току-що се обади на онзи човек от „Ел Ей Таймс“. Обади се някъде от предградията — тук, във Финикс.

— Защо е във Финикс? Заради теб? Двамата идват при теб, така ли?

— Ричър ми се обади от телефона на Хакет, за да ми го каже. Пък и не е толкова трудно да се предположи. Но не и ако беше чул разговора на Чан с човека от „Ел Ей Таймс“. Защото от него излезе, че те са дошли тук по съвсем различна причина.

— И каква е тя?

— Имаше някои неща, които ти не знаеше.

— Какви?

— Такива, че с радост ще разделиш разходите с мен петдесет на петдесет.

— Разкажи ми.

— Питър Маккан е имал сестра. Лидия Маккан, но сега се казва Лидия Леър, защото е омъжена за лекар. Живее тук, във Финикс. В предградията. Двамата с нейния брат са разговаряли непрекъснато. Той е споделял всичко с нея. Според онова, което Чан току-що обясни на Уестуд, може да се окаже, че да се говори със сестрата е същото, като да се говори със самия Маккан.

— Не можем да позволим това да се случи.

— Вече говорим в множествено число, така ли?

— Добре, петдесет на петдесет. Естествено.

— Радвам се, че сме на едно мнение.

— Но ще искам и още нещо.

— Какво?

— Да ми кажеш как е умрял Маккан.

— Хакет го е застрелял.

— С повече подробности.

— Хакет отишъл при него много рано сутринта и го заплашил с пистолет, за да го изведе от къщата. Завел го в близкия парк. Наоколо нямало други хора. Тогава Хакет го застрелял в тила с деветмилиметров пистолет със заглушител.

— Имало ли е много кръв?

— Не съм бил там.

— Куршумът сигурно е излязъл през лицето му. Но към този момент мозъкът му вече е бил мъртъв. Значи сърцето му е спряло да бие. Не е имало кръвно налягане. Ефективен метод, но не достатъчно впечатляващ. По същия начин ли ще го направиш с Ричър и Чан?

— Ще го направя така, както ще свърши работа, по дяволите. Ще разделим разходите петдесет на петдесет. А те могат да се окажат високи. Защото освен всичко останало ще трябва да го направим бързо. Те може би вече говорят с нея точно в този момент.

39

Дългата история за изчезването на Майкъл Маккан започваше с желанието му да отиде в Оклахома. Един ден Майкъл беше изявил това желание по своя бавен, несигурен, потиснат начин и баща му не си беше позволил да се тревожи за това, поне не веднага, в този момент, защото си беше дал сметка, че е малко вероятно да се стигне дотам. Рядко се стигаше до нещо подобно. Но след това Майкъл беше обявил и нещо друго: беше проучил политиката за социално настаняване в щата Оклахома, която беше различна от тази в щата Илинойс в това отношение, че беше достатъчно кандидатът да работи на непълен работен ден. Което можеше да се осъществи по-лесно.

Питър Маккан беше реагирал със смесени чувства. Най-силното от тях очевидно беше неподправеният ужас, който беше изпитал при мисълта за Майкъл, оставен сам в непозната обстановка. Но под него се беше показало тънкото зелено стръкче на оптимизма. Майкъл най-сетне беше свършил нещо полезно с компютъра си. Беше проучил политиката за социално настаняване в друг щат. И дори беше достигнал до заключение. „Което можеше да се осъществи по-лесно.“ Това направо приличаше на самостоятелен план. И със сигурност демонстрираше инициатива. Беше доказателство за мотивация, а някакъв психолог много отдавна му беше казал, че самостоятелната проява на мотивация ще бъде първият признак за подобрение в състоянието на сина му.

Затова Питър Маккан като цяло беше приел тази новина с облекчение.

— А после Майкъл обяви, че има приятел в щата Оклахома — продължи сестра му. — Чудесна новина. Той никога не беше имал приятел. Дори не беше използвал тази дума. Предположихме, че са се запознали в някакъв форум в интернет. Което сигурно беше притеснително. Но от друга страна, Майкъл е на трийсет и пет години. И не е умствено изостанал. Коефициентът му на интелигентност е доста висок. Той знае какво прави. Просто непрекъснато е нещастен. Затова Питър му зададе всички въпроси, за които се сети, и млъкна.

— И какво стана след това? — попита Ричър.

— Майкъл замина за Оклахома. Беше в някакво малко градче, недалече от Тулса. Отначало изпращаше съобщения по телефона. После започна да го прави все по-рядко. Но беше добре, доколкото можехме да разберем. Един ден прати съобщение, че скоро се прибира у дома. Не уточни кога, нито защо. И оттогава не сме го чували.

— Кога се обади Питър в полицията?

— Почти веднага след това. А после започна да се обажда на всички.

— Включително и в Белия дом?

— Аз го посъветвах да не го прави. Естествено, никой не искаше да го чуе. В Америка има половин милион бездомници с психични проблеми. Никой не би започнал издирване на един определен мъж. Как биха могли? И защо биха го направили? Майкъл не е агресивен и не е на лекарства. Не представлява опасност за никого.

— Не провериха ли поне при този приятел?

— Не се съмнявам, че знаете как е. От вашата собствена работа. Изведнъж се оказва, че разполагате само с едно име, което не означава кой знае какво, и някакъв адрес, който никой не си спомня както трябва.

— Значи самоличността на този приятел не е установена?

— Дори не знаем дали е мъж или жена.

— А социалното настаняване?

— Нямаше такова. Майкъл явно бе отседнал при своя непознат приятел. И сигурно изобщо не бе работил, дори на непълно работно време.

— Какво стана после?

— Питър очевидно не беше готов да се откаже. Затова продължи да го издирва сам. Отначало успя да накара хората от телефонната компания да му помогнат. Той може да бъде много настоятелен, когато трябва. От компанията проследиха телефона на Майкъл. През последния ден, през който го бяха виждали на екраните си, телефонът се беше движил в югозападна посока от една клетка към следващата, от околностите на Тулса към Оклахома Сити, със средна скорост от осемдесет километра в час. Питър смята, че е бил в автобус. Според него Майкъл е взел автобуса от Тулса до Оклахома Сити.

— Защо?

— За да се качи на влака за Чикаго.

Ричър кимна. На влака. Беше неизбежно.

— От Оклахома Сити потеглят влакове и в други посоки — каза Чан.

Сестрата на Маккан отговори:

— Питър смята, че Майкъл се е прибирал у дома. Сигурен е. И наистина, отначало телефонът се е движил на север, в правилната посока, със съответната скорост. Но след това се е изключил.

— Защото е стигнал твърде далече. И при нас стана същото нещо. Последната клетка на мобилната мрежа е на около деветдесет минути северно от Оклахома Сити. След нея няма никакво покритие.

— Но телефонът така и не се е включил отново.

— Питър каза ли за това на полицията?

— Разбира се.

— И какво му отговориха?

— Казаха му, че телефонът се е опитвал да улови сигнал толкова дълго време, че батерията се е изтощила. А след това Майкъл не е успял да го зареди, защото в Чикаго са му го откраднали. Фактът, че не беше отишъл при баща си, според тях не означавал, че не се е върнал в града. И така нататък, и така нататък. Имаха и друга теория: че телефонът му е бил откраднат още в Тулса или Оклахома Сити и крадецът го е взел със себе си в автобуса и във влака, но не е успял да го отключи, отказал се е от него и го е захвърлил. А междувременно Майкъл все още е в Оклахома или пък е отишъл на някакво съвсем друго място, например в Сан Франциско.

— Защо в Сан Франциско? — попита Ричър.

Сестрата на Маккан обясни:

— В Сан Франциско има много бездомници. Полицаите смятат, че този град им действа като магнит. Мислят си, че хората продължават автоматично да ходят там, сякаш още е шейсет и седма година.

— Какво смята Питър за тази вероятност?

— Смята, че е вероятност. Нищо повече.

— И тогава е наел Кийвър?

— Тогава започна да търси човек, когото да наеме.

— По интернет?

— Отначало да.

— Разкажи ни за неговия интерес към интернет — каза Ричър.

Дъщерята отново влезе в кабинета, за да каже на майка си, че гостите си тръгват. Двете излязоха заедно, за да се сбогуват с тях, и Ричър чу как шумът от разговорите навън се промени и стана по-протяжен и бавен, като от хора, които си казват „довиждане“, а след това чу как започнаха да се затварят врати на автомобили и да се запалват двигатели, а колите да се отдалечават една по една.

Пет минути по-късно в къщата цареше абсолютна тишина.

Никой не се върна обратно в кабинета със спуснати капаци на прозорците. Ричър и Чан останаха сами в сумрака. Изминаха още пет минути. Не се случи нищо. Двамата отвориха вратата и погледнаха навън. Вътрешният коридор беше празен. На стената имаше фотографии в сребърни рамки. Историята на едно семейство, разказана в хронологичен ред. Първо се виждаше една двойка, след това двойка с бебе, двойка с малко дете, двойка с момиче, двойка с девойка. Тримата остаряваха заедно снимка по снимка.

Не се чуваше нищо. Нито гласове, нито стъпки.

Двамата излязоха от кабинета в коридора. Чувстваха се така, все едно имаха право на това. Беше им позволено. Или поне вече не им беше неудобно. Все пак гостите си бяха тръгнали. Нямаше нужда да се крият. Завиха в посоката, в която предполагаха, че се намира изходът, и продължиха с тихи предпазливи стъпки. Фотографиите в сребърни рамки се заредиха отново на стената. Бяха нова партида, на различно място. Но разказваха същата история. Двойката беше със студентка, двойката беше с кална студентка във футболен екип, която държеше купа, двойката беше с абсолвентка на празненството за дипломирането.

Все така не се чуваха нито гласове, нито стъпки.

Двамата продължиха по коридора, покрай стая със звукоизолирани стени, гигантски екран и цяла гора от вертикално разположени колони. Вътре имаше три отделни стола, като всеки от тях можеше да се накланя назад и си имаше собствено отделение за поставяне на чаша. Домашно кино. Ричър никога не беше виждал такова.

Не се чуваше нищо.

Двамата излязоха в преддверието. На това място архитектурата на къщата се променяше: от вила в традиционна ловна хижа. Таванът изведнъж ставаше по-висок и към него се издигаха възлести подпорни греди разположени във формата на буквата „Л“. От тях висяха черни полилеи от ковано желязо с осветителни крушки, които наподобяваха свещи. Имаше дебели кожени дивани — дълбоки, широки и просторни, с карирани одеяла на облегалките за повече цвят. От алеята пред къщата се чу кола. Разнесоха се глухи метални шумове от отваряне и затваряне на автомобилни врати. Стъпки по алеята, застлана с каменни плочи.

Входната врата се отвори. По коридора се чуха тежки стъпки. Доктор Евън Леър влезе вътре. Когато видя Ричър и Чан, той спря.

— А, здравейте.

Гласът му изразяваше донякъде гостоприемство и донякъде въпрос. Интонацията му беше съвършено дружелюбна и открита, но все пак с една миниатюрна доза нетърпение, все едно в действителност му се искаше да каже: „Не си ли тръгнаха всички гости?“. След това зад гърба му се появи дъщерята, все още по риза и бански костюм, сложи ръка на рамото му и каза:

— Явно е нещо, свързано с Майкъл. Мама говори с тях. — Тя го заобиколи, за да ги доближи, и протегна ръка. — Здравейте, аз съм Емили.

Новодошлите се представиха и я поздравиха за предстоящата сватба. После пристигна и сестрата на Маккан, като правеше някакъв неопределен жест, все едно си изтупваше ръцете.

— Извинявам се, но занесохме парче торта и чаша чай с лед на пазача на портала. Това беше най-малкото, което можехме да направим заради него. Заради нас имаше много работа този следобед.

— Дадохте ли му списък с гостите предварително? — попита Ричър.

— Да, това е задължително.

— Значи трябваше да му дадете само половин парче торта. Защото ни пусна, без да ни провери.

— Майкъл все още ли е изчезнал? — попита Евън.

— Знаеш, че е така, татко — каза Емили.

— И Питър най-сетне е започнал да го търси? За това ли става въпрос?

— Чичо Питър го търси през цялото време.

— Ами той не е тук. И двамата не са тук.

— Извиняваме се, че ви притесняваме — каза Ричър.

— Седнете — каза Емили. — Моля ви.

В крайна сметка петимата се озоваха на два срещуположни дивана: Ричър и Чан потънаха в краищата на единия, след като им бяха сервирали чай с лед в стъклени чаши с подложки на масички за кафе, които наподобяваха стари пътнически сандъци, а на дивана срещу тях в редица се разположи семейство Леър: Евън и Лидия седяха в двата края, а по средата беше Емили — висока и стройна, със златист слънчев загар. Американската мечта.

— Питър се е справил добре с телефонната компания — каза Ричър. — Не е лесно да се сдобиеш с такава информация.

— Говорим за Чикаго — обясни сестрата на Питър. — Помогнал му е някакъв познат на друг познат, който работи в профсъюзите.

— А след като Питър подхожда толкова щателно към нещата, сигурно не е отхвърлил по принцип теориите за телефона, който е бил откраднат преди или след пътуването с влака. В Тулса, Оклахома Сити или Чикаго. Или поне не го е направил веднага. Но сигурно си е помислил, че има поне същата вероятност по пътя да се е случило нещо друго.

— Във влака? — попита Емили.

— Или не. По една случайност знаем за кой влак става дума. Влакът спира на едно място, преди да пристигне в Чикаго. Малко градче, което се казва Мадърс Рест.

Сестрата на Маккан не реагира по никакъв начин.

— Мадърс Рест е по средата на нищото — продължи Ричър. — И е последното известно местоположение на Кийвър. Според мен Питър е достигнал до заключението, че Майкъл е слязъл от влака там. Точно затова телефонът му така и не е излязъл от другата страна на мъртвата зона. Според мен Питър е изпратил Кийвър, за да провери какво става.

— Е, това е добре, нали така? — каза Евън. — Ако наистина е там, Кийвър ще го открие.

Ричър не отговори.

— Но все още не го е открил — въздъхна сестрата на Маккан. — Питър не е получавал никаква информация от него от три дни насам. Явно не става нищо. Освен ако точно в този миг не се кани да ми се обади, за да ми съобщи добрата новина.

Тези думи явно я накараха да си спомни за времето, защото тя се пипна по китката, като търсеше часовник на нея, а след това присви очи към далечната кухня, за да види колко е часът на дисплея на микровълновата печка.

— В Чикаго вече е минало времето за вечеря — отбеляза тя. После посочи някъде встрани от Ричър. — Ще ми подадеш ли телефона?

Телефонът беше на сандъка с неговия чай. Апаратът беше по-голям, с по-извити форми и по-тежък от обичайното. Пластмасата изглеждаше по-качествена. Все пак беше безжичен, сравнително съвременен модел, но беше от първите. Ако не е повреден, защо да се сменя? Телефонът имаше прозрачно прозорче, в което да се записват номера за бързо избиране, а най-отгоре имаше място за собствения му номер, което някой беше попълнил с красиви цифри, изписани с молив: започваше с код 480, последван от още седем цифри. Ричър подаде телефона на сестрата на Маккан, за да провери дали има сигнал.

— Работи — каза тя.

— Колко е голямо това градче, което се казва Мадърс Рест? — попита Евън.

— Много е малко — отговори Ричър.

— Защо се казва така?

— Никой не знае.

— Как така му трябват три дни, за да претърси едно много малко градче?

— Зависи колко подробно търси. Можеш да изкара и три седмици, ако търси навсякъде, отваря всяка врата и поглежда под всеки храст. Точно това си представям. Представям си човек, на който му излизат мазоли от обикаляне. Става дума за старомодно полицейско разследване, по най-традиционния начин. Първо проследява телефона през компанията с помощта на някой познат от профсъюзите, после проверява разписанието на влаковете и се опитва да познае дали е останал във влака, или е слязъл и накрая претърсва физически мястото. Време и пространство. Стомана и желязо. Изтъркани подметки и работа до късно през нощта. Някой умен човек сигурно би го нарекъл „аналогова работа“.

— Предполагам, че понякога се налага да се работи и по този начин.

— Но ние чухме, че Питър е бил като обсебен от възможностите на интернет. Обадил се е на един журналист от Лос Анджелис, който пише за научни пробиви — общо деветнайсет пъти, за да говори с него. Дали този интерес е бил нещо отделно? Как е свързан с място, на което дори няма покритие на мобилните телефони?

Сестрата на Маккан отговори:

— Не е бил нещо отделно. А нещо успоредно. Той е решил, че може да му покаже къде е Майкъл. Че Майкъл сигурно е говорил с подобни на него хора в тайните уебсайтове. Може би е отишъл някъде по определена причина. Може би го е обсъдил с някого. За известно време възлагахме големи надежди на господин Уестуд. Смятахме, че е възможно ключът към разрешаването на загадката да е в него. Но Питър беше твърде настоятелен. А в крайна сметка настоятелността може да се окаже нещо лошо. Ти го каза — обаждал се е деветнайсет пъти. Аз се опитах да го предупредя.

— И все пак дали е намерил тези уебсайтове?

— Ще донеса още чай — каза сестрата на Маккан.

Тя се изправи и взе каната от пътническия сандък, а каната закачи телефона, така че той се завъртя на мястото си без видимо триене — пластмаса върху кожа. Ричър видя изписаните с молив цифри, които бавно се въртяха пред очите му като спица на велосипедно колело. Код 480, последван от още седем цифри.

„Финикс, щата Аризона. Там, където отиваме.“

„Вече пътуваме натам.“

„Време е да започнеш да се оглеждаш през рамо.“

„Половин парче торта.“

— Евън, може ли да ти задам един личен въпрос? — каза Ричър.

Доктор Леър постъпи така, както правят повечето мъже, когато чуят този въпрос — погледна озадачено към него, после сви рамене с престорена невинност.

— Разбира се.

— Държиш ли пистолет в къщата?

— Важно ли е?

— Просто ми е любопитно.

— В интерес на истината, да.

— Може ли да го погледна?

— Доста странна молба.

Дъщеря му Емили, седнала настрани с кръстосани крака, следеше разговора между тях и местеше поглед от лицето на единия към другия, все едно гледаше тенис. Чан правеше същото.

— В спалнята ли е пистолетът? — попита Ричър.

— В интерес на истината, да — кимна Леър.

— По-добре да го държиш в коридора. Рядко се случва някой да нахлуе в къщата посред нощ. Освен това ще бъдеш твърде замаян от съня, за да реагираш ефективно. Десничар ли си?

— Да.

— В такъв случай трябва да го държиш на около два метра от входната врата, от дясната страна. В някое чекмедже или шкаф. Или с ръкохватката нагоре в декоративна ваза. На някоя масичка. Струва ми се, че това ще свърши работа.

— Във вашата фирма се занимавате и с консултации по безопасност и охрана, така ли?

— Стремим се да предлагаме широк спектър от услуги.

— Прав е, татко — каза Емили. — Няма смисъл да го държиш в спалнята.

— Технически погледнато, нашият съвет би бил да скриете по едно огнестрелно оръжие във всяка основна зона на къщата. Със сигурност трябва да има едно в спалнята, но освен това и в кухнята, в дневната, във фоайето пред входната врата, на втория етаж, ако има такъв, в подземието, ако има такова, и в гаража.

— А къде е най-добре, ако имаш само един? — попита Емили.

„Ако имаш само един“, чу Ричър.

— Най-добре е да се действа от математическа гледна точка — отговори Чан. — Статистически погледнато, повечето неприятности започват от входната врата.

— Сериозно ли говорите? — каза Леър. — Да го преместя ли?

— По-добре да попиташ мама — каза Емили.

Точно в този момент сестрата на Маккан се върна с нова кана с чай и поднос с торта.

— Какво да ме попита?

— Дали да премести пистолета си в коридора.

— И защо да го прави?

— По съвет на една логично разсъждаваща дъщеря и на двама консултанти по безопасност и охрана.

— Как изобщо стигнахте до тази тема? Важно ли е?

„Не бива да ѝ казваме. Не сега.“

— Не, попитах само от професионален интерес, нищо повече — каза Ричър.

Минута по-късно темата се беше изпарила от разговора и вече беше забравена от всички с изключение на Чан, която го погледна въпросително: „Какво става, по дяволите?“. Ричър разсеяно се почеса по носа с ръба на показалеца, така че останалата част от ръката му да скрие устните, с които беззвучно произнесе: „Изключи си телефона“.

— Добре ли сте? — попита ги сестрата на Маккан.

Ричър се обърна към нея.

— Разкажи ни за уебсайтовете, в които е влизал Майкъл.

40

Сестрата на Маккан им разказа, че когато започнал да проверява какво има в компютъра на неговия син, Питър много бързо научил две неща. Първото било, че е възможно в програмите да бъдат заложени капани, така че отварянето на списъка с посещаваните уебсайтове да е равносилно на изтриването му. Освен ако не го отвориш точно както трябва, което той очевидно не можел да направи. Защото не знаел как.

Но подобно на много други програми, свалени от интернет, и тази не работела съвършено. Имала един миниатюрен дефект. Първият отворен екран оставал видим на монитора на компютъра за около половин секунда. След това изчезвал. Напълно. Без да остави следа.

Второто нещо, което научил, било колко малко продължава половин секунда. И в същото време — колко много. За половин секунда една добре изстреляна от питчъра топка може да прелети над цялото бейзболно игрище. А в паметта могат да се съхранят много неща. Въпрос на вяра, а не на мисъл. Някакъв древен фокус на съзнанието, ретината и остатъчните образи. По-добре е да не се гледа точно към екрана, а да се обхване с периферното зрение.

С тази разлика, че екраните не означавали нищо. Виждала се само дълга поредица от цифри и букви, все едно някой търкалял топка по горната част на клавиатурата. Поредицата изглеждала напълно случайна.

— И тъй като Питър си е Питър, се зае да разбере каквото може за това, срещу което се е изправил. А то се оказа Дълбоката мрежа. Но за нея нямаше откъде да се научи. Двамата проведохме няколко стряскащи разговора по този въпрос. Мислим си, че контролираме ситуацията. Относително казано. Но не е така. Там някъде има цял един таен свят, за който не знаем нищо. И този свят е десет пъти по-голям от нашия. В него има хора, които разговарят помежду си. И правят откачени неща, които не разбираме. Като в някакъв научнофантастичен филм.

— Имаше ли нещо определено, за което трябваше да ви помогне Уестуд, или въпросите ви към него бяха по-общи?

— Не, беше съвсем определено. Сред хората от Дълбоката мрежа се шири убеждението, че органите на властта работят по изграждането на търсачка, която ще бъде способна да открива техните уебсайтове. Според нас в статията на Уестуд се намекваше, че тази търсачка вече съществува. Питър поиска от Уестуд да го потвърди или отрече и ако е истина, да му помогне да я използва.

— Има ли вероятност да е така?

— Лично аз смятам, че няма никакъв шанс, но въпреки това не бива да се отказваме. Все пак синът му е изчезнал. Моят племенник.

— Възможно ли е Питър нарочно да е пропуснал някои неща? Винаги ли бяха напълно логични историите, които разказваше?

— Какво имаш предвид?

— Не беше чувала за Мадърс Рест например.

— Не, не бях.

— Споменавал ли е нещо за двеста смъртни случая?

— Двеста какво? — каза Емили.

— Не — отговори майка ѝ.

— Той е разговарял с Кийвър за тези неща. И Кийвър е заминал за Мадърс Рест. Значи явно е било важно. Но не ги е казал на теб.

— Какво се случва там?

— Не знаем.

— Питър е големият ми брат, а аз съм малката му сестричка. Той никога не го забравя. И никога не ме оставя да го забравя. Не го казвам в лошия смисъл. А в най-добрия възможен. Единствената причина да не ми каже нещо би била да ми спести неприятности.

Всички замълчаха. Чан се изправи от мястото си.

— Къде е тоалетната? — попита тя.

Емили ѝ посочи и тя се отправи натам.

— Имате ли планове за вечеря? — попита ги изведнъж Ричър.

— Все още не сме мислили — отговори сестрата на Маккан.

— Най-добре да излезем да вечеряме.

— Кои?

— Всички заедно.

— Къде?

— Където искате. Да излезем още сега. Аз черпя. Нека да ви заведа на вечеря.

— Защо?

— Защото явно сте били много натоварени през целия ден.

Чан отново се показа в края на дневната. Улови погледа на Ричър и му каза:

— Ти също можеш да използваш тоалетната, ако искаш.

— Добре — каза той.

— Мога да ти покажа къде е, ако искаш.

— Не се съмнявам, че ще я намеря, когато дойде моментът.

— Тя иска да говори с теб насаме — обясни му Емили.

Ричър се изправи и отиде при Чан в коридора. Тя прошепна:

— Мислиш, че приятелите на Хакет идват насам, така ли?

— Трябваше да внимаваме повече с телефона. Може би имат оборудване за проследяване в цялата страна. Ако е така, току-що издадохме сестрата. Както и Уестуд, изцяло. Така че не можем да ги оставим сами. Не и тук. Не и сега. Трябва или да ги изведем, или да останем да ги пазим цяла нощ. Като охранители. Нали предлагаме широк спектър от услуги.

— Предпочитам да ги изведем.

— Вече им предложих да вечеряме заедно.

— От онзи тип на портала няма никаква полза.

— Накъде е спалнята?

— В другото крило на къщата. Трябва пак да се мине през дневната.

— Пробвай ти да ги поканиш на вечеря. Може да им се е сторило странно, че го правя аз.

— Който и да го направи, ще бъде странно. Ние не ги познаваме. А те са насред усилена подготовка за сватба. Всичко е изчислено до последната секунда. Ако двама непознати изведнъж ги изведат някъде и поръчат кофа пържено пиле, ще се побъркат.

— Предложих им да отидем където поискат. Не съм казал „Кей Еф Си“.

— Същата работа. Няма значение къде ще отидем.

Двамата чуха кола на алеята пред къщата. Глухи метални шумове от отваряне и затваряне на автомобилни врати. Стъпки по алеята, застлана с каменни плочи.

В съвременните автомобили няма повече от четири седалки, разположени зад обикновени врати с отваряне навън. В някои седани има места за петима пътници, а в някои пикапи за седем, но един корав мъжага никога няма да иска да седне на средното място на задната седалка, а никой не може да бъде ефективен от задната седалка на микробус. Значи в най-лошия случай пристигаха четирима противници. А в най-добрия — само един.

По-вероятно беше да бъдат двама или трима.

Ричър незабавно се обърна и се отправи обратно през дневната, като планираше маршрута си много крачки напред и поддържаше възможно най-права линия, така че да докосва ъглите на масите и облегалките на столовете, подобно на скиор, който се опитва да се спусне възможно най-бързо в гигантския слалом. Семейство Леър все така седяха в редица на дивана — застинали, без да осъзнават какво се случва. Лидия, Емили и Евън, с ленената рокля, ризата над банския костюм и шортите в комбинация с шарената хавайска риза. И тримата го проследиха с поглед, когато Ричър мина покрай тях и помаха с ръка във въздуха, за да им нареди да останат по местата си, а след това продължи към отсрещния край, прекоси къс коридор, където имаше още фотографии на непознати хора в сребърни рамки, може би роднини, включително и един слаб мъж и едно тъжно момче, може би Питър и Майкъл Маккан, и най-сетне стигна до спалнята.

Първичната част от мозъка му подсказа, че жените обикновено заемат половината, която е по-близо до банята, и той заобиколи тичешком голямото легло, отрупано с възглавници, за да стигне до нощното шкафче, на което нямаше нищо друго освен будилник и неотворена книга.

В същия момент чу как разбиха входната врата.

Той рязко дръпна към себе си чекмеджето под книгата и видя очила за четене, хапчета за глава, пакетче салфетки и един „Колт Питон“ с петнайсетсантиметрова цев. Револверът беше с орехова ръкохватка, набраздена за по-удобно хващане и лакирана до блясък, огромно туловище от синкава стомана и мощни патрони калибър .357 „Магнум“. Чудовищно оръжие за нощното шкафче. В някои отношения беше интелигентен избор. В него нямаше нищо сложно. Нямаше предпазител и не засичаше. Но в други отношения беше глупаво. Тежеше почти килограм и половина. Беше твърде тежко, за да го вдигне човек, който все още примигва сънено. А откатът щеше да е толкова силен, че ръката на сънения човек щеше да пробие таблата на леглото.

Ричър го взе и провери барабана. Всички гнезда бяха заредени. Револвер. Шест патрона.

Той чу тежки стъпки в коридора. Бяха влезли през входната врата. Два метра вдясно. Двама души. Към задния вход сигурно се приближаваше трети. Ако имаше такъв. Минаваше по декоративната алея, между осветителните тела със слънчево захранване, през портата.

„Заповядайте, моля.“

В чекмеджето нямаше резервни патрони. В барабана имаше шест. Ричър се върна до вратата на спалнята. Продължаваше да чува тежки стъпки по коридора. После излезе навън и отново мина покрай фотографиите в сребърни рамки, този път странично, като държеше револвера на една ръка разстояние от тялото си и не откъсваше поглед от мушката на цевта, която виждаше съвсем ясно, докато всичко останало беше размазано. Светлината беше мека и неясна зад плътните капаци на прозорците и къщата беше изпълнена със сумрачни сенки.

Той спря на прага. От лявата му страна беше семейство Леър, все още на дивана, но тримата вече започваха да се раздвижват. Първоначалният шок отстъпваше място на страха. А в случая на Емили и на яростта. Тя щеше да избухне. Родителите ѝ щяха да се свият на топка. От дясната му страна беше диванът, на който бяха седели двамата с Чан, а зад него се виждаше част от вратата.

Той видя силуета на рамо в движение. Човешка фигура, очертана на светлината. Напрегната и готова за действие.

От лявата страна на Ричър, през плъзгащите врати, в задния двор на къщата се виждаше още един мъж. Той мина зад масата със сватбените подаръци. После отново излезе на открито. Беше с черна тениска и черен панталон. И с „Ругър П85“ със заглушител. Беше приведен и го държеше ниско долу, почти до високите си обувки. Които също бяха черни.

Ако не друго, поне бяха облечени подходящо, дяволите да ги вземат.

Но къде беше Чан?

Ричър не искаше да стреля, без да знае къде е тя. Не и с такъв патрон. Не и в нейната посока. В къщата имаше твърде много сенки. Контрастът между светлината и сенките беше твърде заслепяващ. Имаше твърде много откачени възможни изходи от ситуацията. Куршумите от този калибър бяха в състояние да рикошират от човешка кост и да пробиват стени. По няколко стени една след друга. Можеха напълно да излязат от къщата и да строшат някой прозорец по-надолу на същата улица.

Къде беше тя?

Емили си пое дъх, готова да се разкрещи, което според Ричър беше естествена първична реакция — инстинктивна защита на семейството и територията, към която в нейния случай се добавяше и доза справедлив гняв, защото това беше нейната сватбена седмица и за какви изобщо се мислеха тези хора, по дяволите? Евън беше спокоен човек, свикнал да се справя с бедствени ситуации, обучен да вярва в науката и разума, в опита, доказателствата и внимателната диагноза. Беше и интелигентен, така че мозъкът му работеше с пълна пара, но нямаше как да достигне до никакъв разумен извод и тялото му не помръдваше, докато не получи окончателни инструкции. Лидия се беше отдръпнала назад в своя ъгъл от дивана, съпруга и майка, сестра и леля, и според Ричър продължаваше да потъва все по-навътре в себе си или дори в някаква по-ранна версия на самата себе си, може би в истинската Маккан, която беше отгледана заедно с брат си, може би на някое от онези места, където шумът от разбита врата и тежки стъпки не предвещава нищо добро.

В този момент мъжът от задния двор отвори плъзгащата врата и влезе в къщата и първичната част от мозъка на Ричър му демонстрира цялата шахматна партия до последния очевиден ход, все едно действията му бяха обозначени с мигащи неонови стрелки, в невероятни и гротескни подробности: рязкото завъртане наляво и куршумът в гръдния кош на мъжа, където беше по-малко вероятно да го пробие и да продължи от другата страна, отколкото ако го застреля в главата, а това беше добре, като се има предвид, че в квартала зад него имаше предимно дървени огради, но освен това беше по-вероятно да изпръска семейство Леър от главата до петите с гъста розова мъгла, което не беше толкова добре, защото щеше да бъде травматично преживяване за тях, особено в такава седмица. В същия момент Ричър се сети, че седмицата им така или иначе щеше да превърне в катастрофа в момента, в който той натиснеше спусъка, защото игралната схема на шахматната партия означаваше, че резултатът от това действие ще бъде един мъртъв човек на пода на дома им още в мига, в който законно притежаваният от собственика на дома револвер отново се завърта надясно, за да изстреля още два куршума в посоката, където се намираше силуетът на човешкото рамо, и тези два куршума може би щяха да улучат нещо, а може би не, но щяха да спечелят на Ричър една секунда, през която да заобиколи дивана и да прибере пистолета на убития, така че да е употребил три патрона, но да е спечелил други петнайсет.

Ричър не направи нито едно от тези неща, защото към този момент вече знаеше къде е Чан. Тя влизаше насила в къщата, през входната врата в дневната, като се съпротивляваше на двамата мъже, които я държаха с извити ръце зад гърба и запушена уста, и пистолет до слепоочието. Пистолетът отново беше ругър и отново беше със заглушител. Дължината му означаваше, че в настоящата си роля беше нестабилен и неудобен за стрелба. Но несъмнено щеше да бъде ефективен.

Ричър остави револвера на пода до себе си много тихо, в сенките до перваза в долния край на стената, под последната от фотографиите в сребърни рамки.

После пристъпи напред.

41

Мъжът, който беше влязъл от двора, застана в единия край на дъгата, в която се подредиха другите двама, които бяха влезли от входната врата, на разстояние един от друг. После изведнъж блъснаха Чан напред, така че тя стигна чак до дивана със семейство Леър, където възстанови равновесието си, обърна се и седна на ръба. Ричър се отпусна на страничната облегалка — бавно и спокойно, за да не създава впечатление за заплаха и да заеме мястото в този край на стаята. Знаеше, че ако остане прав, ще му наредят да седне, и то точно къде. Обикновено не се занимаваха с вече седналите хора. До него беше Евън, след това Емили, отдръпната назад, после Чан, която седеше на ръба и дишаше тежко, и накрая Лидия, също облегната назад. Диванът, който беше предостатъчно широк за трима души, беше твърде тесен за петима. А те представляваха една обща цел. Срещу тях имаше три пистолета, разположени в широка дъга, като диаграма за огнево поле в някой стар наръчник за пехотата.

Три пистолета и трима мъже. С черни дрехи, остригани глави и бледа кожа. Бяха достатъчно едри и масивни, но освен това изглеждаха някак кокалести. С изопнати скули. Тежките времена бяха оставили своя отпечатък в гените им. Може би бяха от европейския континент. Някъде далече на изток, от мочурищата. Където всички се бяха сражавали със съседите си през последните хиляда години. Тримата стояха по местата си, неподвижни като скали — отначало за да успокоят темпото, да проверят докъде са стигнали и да отбележат изпълнените точки от плана, а после да се замислят за нещо ново. При други условия Ричър щеше да предположи, че знаят какво правят, но точно в момента му се струваше, че не е така. Не и сто процента. Вече не. Вече импровизираха. Или се готвеха да импровизират. Все едно собствената им шахматна партия изведнъж беше достигнала до ход, свързан със сериозна дилема. Пред тях изведнъж бяха започнали да мигат неонови стрелки, които сочеха наляво или надясно. Варианти. Свободен избор. Това винаги беше опасно.

Тримата не помръдваха. Мълчаха. По лицата им се четяха нещо като усмивки. После мъжът по средата каза:

— Уведомиха ни, че тук ще има мъж и жена, които разговарят с друга жена.

Говореше добър английски с почти обикновен американски акцент, но в него все пак се долавяха мътни славянски нотки. Значи със сигурност беше някъде от Източна Европа. Държеше се като човек, който е свикнал съдбата да се обръща срещу него, а животът да бъде безкраен низ от неприятности.

Никой не му отговори. Мъжът продължи:

— Но в действителност тук има двама мъже и три жени. Една от които е китайка. А това е объркващо. Така че вие ми кажете кой от вас разговаря с други двама?

— Аз съм американка, а не китайка — отговори Чан. — И всички разговаряхме помежду си. Всеки от нас с всички останали. Във всякакви комбинации. Така че вие ми кажете нещо. Кои сте вие и какво правите тук, по дяволите?

— Едната от вас е сестрата на някого — обясни мъжът.

Никой не отговори.

— Не знаем дали този някой е китаец — продължи той. — Предполагам, че информацията щеше да ни бъде от полза.

Мълчание.

— Коя от вас е сестрата на някого?

— Не съм аз — обади се Ричър.

— А имаш ли сестра, умнико? Може би трябва да ми кажеш къде живее.

— Ако имах сестра, щях да ти кажа. За да те пребие вместо мен.

Мъжът отмести поглед от него към другия край на дивана. И трите жени, които седяха там.

— Коя от вас е сестрата? — попита той.

Мълчание.

— Коя от вас е жената, която е разговаряла със сестрата?

Мълчание. Мъжът погледна към другия край на дивана.

— Кой от вас е мъжът, който е разговарял със сестрата?

Мълчание.

— Има много възможни комбинации — каза мъжът. — Като на изпит в математическия институт. Колко чорапи ми трябват, така че със сигурност да имам еднакъв чифт? Но в този случай поне едно от решенията на задачата е очевидно, дори за най-глупавия студент. Да ви убием всичките. Така резултатът ще бъде гарантиран. Това ще бъде достатъчно голям брой чорапи. Но освен това ще бъдат петима убити на цената на трима. А тази цена вече е уговорена. Рекламации — само на касата. Уговорката не може да се променя, след като работата е свършена. Това са правилата на дебелия.

Тишина. Мъжът се обърна към Евън и го попита:

— Какво работиш?

Евън се опита да отговори, започна отначало и на третия път успя.

— Лекар съм — обясни той.

— Работиш ли безплатно?

— Не, по-скоро не.

— Беше глупав въпрос, нали? Има ли лекари, които да работят безплатно?

— Някои лекари работят безплатно.

— Но ти не си от тях, нали?

— Не, по-скоро не.

— Мислиш ли, че аз трябва да работя безплатно?

Евън си пое дъх, изпусна го и се поколеба.

— Въпросът ми не е сложен, докторе — каза мъжът. — Не искам да ми дадеш медицинско мнение. Мислиш ли, че трябва да работя безплатно? След като ти не го правиш?

— Има ли значение какво мисля?

— Искам всички да сме спокойни. Искам всички да сме на едно мнение. Всеки човек трябва да получава заплащане за работата, която е свършил. Искам да ме подкрепиш.

— Добре, всеки човек трябва да получава заплащане.

— За какво?

— За работата, която е свършил.

— А дали трябва да получава повече за пет неща, отколкото за три?

— Предполагам, че да.

— Но как да стане, след като цената е уговорена предварително? От този камък вече не може да се изцеди вода. Което не е добра новина за нас. Но е добра новина за вас. Ние ще свършим само толкова работа, за колкото са ни платили. Няма да работим безплатно. Така че вие имате шанс да оживеете.

Първичната част от мозъка на Ричър незабавно и автоматично го уведоми, че шансът е четирийсет процента, ако стрелбата е напълно произволна.

Но защо да е произволна? Задачата на тримата беше да убият един мъж и две жени. Значи шансовете на Евън се покачваха до петдесет на петдесет. А шансовете на Чан падаха от четирийсет процента на трийсет и три.

Мъжът продължи:

— Разбира се, този план има един недостатък. Така може да оставим живи грешните хора. Което ще бъде неприемливо. Не се съмнявам, че в твоята работа също има професионални стандарти. Значи задачата трябва да бъде решена по друг начин. Трябва да мислим нестандартно. Трябва да открием друг начин да получим възнаграждение за работата, която сме свършили. Помогни ми да го измисля.

— В къщата няма пари в брой — каза Евън.

— Докторе, аз не искам от някого да си плати, че ще бъде екзекутиран. Би било твърде грубо. Искам да помислиш нестандартно. Има ли нещо в дадената ситуация, което би могло да компенсира мен и колегите ми?

Евън не отговори.

— Мисли творчески, докторе. Мисли свободно. Забрави за рамките. Ако не са пари, какво друго може да бъде?

Мълчание. Мъжът погледна към Емили.

— Как се казваш, съкровище?

— Не — извика Евън.

Мъжът погледна към Чан.

— Тя също — каза той.

Емили дръпна ризата към тялото си, прибра колене към себе си и се отдръпна още по-назад на дивана. Евън се приведе към нея. Мъжът по средата го изгледа вторачено.

— Ако се държиш прилично, първо ще те застреляме. Ако не, ще те оставим жив и ще те накараме да гледаш.

Тримата бяха разположени на равни разстояния по дъга с дължина от четвърт оборот. Като играчи на трите бази на бейзболното игрище. Но много по-близо. Все пак бяха в дневна, а не на стадиона. Мъжът на първа база, от дясната страна, беше на около два метра от Ричър. Мъжът на трета база, в левия край на дъгата, беше на пет метра от него. Мъжът на втора база беше по средата между другите двама и беше единственият от тримата, който говореше — по права линия между Ричър и входната врата, на около три метра и половина от него.

Трима мъже. Окръжният прокурор на Мерикопа несъмнено щеше да ги определи като „нападатели“. „Тази вечер трима нападатели са нахлули в частен дом в затворен жилищен комплекс на североизток от града. Очаквайте подробен репортаж в единайсет часа.“ От полицията щяха да ги определят като „извършители“. Адвокатите им щяха да ги наричат „клиенти“. Политиците щяха да ги наричат „болест на обществото“. Криминолозите ги наричаха „социопати“. Социолозите ги наричаха „неразбрани“. В 110-а специална част на Военната полиция ги наричаха „осъдени на смърт“.

Мъжът на втора база се обади:

— Добре, да започваме.

Емили беше притисната в облегалката на дивана, в карираното одеяло, с колене до гърдите и ръце, здраво стиснати около пищялите. Като цяло изглеждаше два пъти по-малка, отколкото беше. Чан също нямаше да помръдне от мястото си. Беше подпряла ръце на дивана от двете си страни и беше изпънала крака пред себе си, така че високите ѝ обувки с връзки бяха далече пред тялото с пети, забити в килима, като Бързоходеца от анимационните филмчета, който се опитва да спре.

Мъжът на втора база каза:

— Не ми се чака повече.

Устните му бяха влажни. Очите му подскачаха насам-натам. Беше нетърпелив.

Никой не му отговори. Тогава Ричър въздъхна, вдигна едната си ръка в умиротворителен жест и се изправи от мястото си, бавно и спокойно, съвсем не заплашително и точно обратното на внезапно. Обърна се леко към мъжете с пистолетите и леко към групичката на дивана и каза:

— Хайде, Емили, да приключваме по-бързо с това. По един или друг начин ще свършат с теб. Защо не го направиш по лесния начин?

— Какво? — извика тя.

Той се наведе покрай Евън, хвана момичето за китката и го дръпна, за да се изправи. Евън веднага скочи, за да му попречи, както и Чан, и сестрата на Маккан, останали без дъх, изпаднали в паника, неспособни да повярват на онова, което се случваше. На килима между двата дивана изведнъж се образува малка тълпа от изправени хора, които не спираха да се движат, да се блъскат един в друг и отчаяно да поглеждат наляво и надясно.

Беше моментът на истината.

Тримата мъже не направиха нищо. В този момент от играта най-добрият ход от тяхна страна щеше да бъде да открият огън веднага, без да се колебаят нито секунда, защото си дават сметка, че ситуацията отива по дяволите пред очите им. Но към този момент те вече бяха инвестирали много мисъл в собствения си план, в бъдещите си действия, в обещанието за фантастично физическо удоволствие в непосредственото бъдеще и два от основните компоненти на тази нирвана бяха точно по средата на несигурната тълпа пред тях, готови да се превърнат в косвени жертви, а те не искаха да ги повредят. Не и толкова скоро. Искаха да си останат точно такива, каквито бяха в момента — цели, в съзнание, готови да реагират, с гладка плът със златист слънчев загар и бански костюми и тениски и джинси ниско на талията. Затова не откриха огън. Не се замислиха какво става. Не разсъждаваха с главите си.

Дотук добре.

Ричър блъсна Евън в едната посока, а Чан в другата, за да извади Емили от тълпата. Дръпна я към себе си, макар че тя се съпротивляваше с лакти и колене, обърна я и силно я тласна напред в коридора с фотографиите в сребърни рамки, запечатали непознатите им роднини.

— Спалнята е натам — каза той.

Евън си проби път покрай него, като се опитваше да хване дъщеря си, а сестрата на Маккан го избута почти също толкова бързо, Чан беше непосредствено зад нея, а след Чан беше мъжът от първа база и по лицето му изведнъж се беше изписала някаква тревога при вида на хаоса, който се надигаше пред очите му. Зад него бяха говорителят от втора база и мъжът от трета база, който завършваше колоната. Общо осем души, които се препъваха един след друг, едва ли не в колона, по тъмния тесен коридор.

Ричър се наведе в блъсканицата и вдигна револвера от пода — с две ръце, за да не се хлъзне по излъскания под. Усети солидния успокояващ допир на ръкохватката в дланта си и осезаемата твърдост на спусъка под показалеца. Той насочи револвера пред себе си с цялата му тежест от близо килограм и половина и отпусна лявата си ръка на главата на Лидия Леър, притисна я надолу, така че коленете ѝ се подгънаха, прицели се над дясното рамо на Чан и стреля — точно в средата на лицето на мъжа от първа база.

Съществуват многобройни фактори, които определят дали едно оръжие стреля точно или не. Най-важни от тях са скоростта на куршума и дължината на цевта, подпомагани или възпрепятствани от аеродинамични тънкости като ротационната скорост, зададена от вътрешния нарез на цевта, която оказва различно влияние на изстрела в зависимост от вида на куршума. Влияние оказва и качеството на оръжието, като внимателната машинна изработка от висококачествен метал е за предпочитане пред изливането от остатъчна шлака. От друга страна, на разстояние от два метра нито едно от тези неща няма чак толкова голямо значение. Миниатюрните разлики в скоростта, дължината и всички останали фактори са пренебрежими. Човешкото лице представлява достатъчно голяма мишена, която в общия случай е трудно да се пропусне при стрелба от упор, и лицето на мъжа от първа база не беше изключение.

Изстрелът очевидно беше от тези, при които куршумът пробива целта и продължава от другата страна — като се имат предвид дистанцията и мощността на калибър .357 „Магнум“. В стената на шест метра зад главата на мъжа мигновено се образува кратер с размерите на купа за салата и една ужасяваща част от секундата по-късно купата се напълни със съдържанието на черепната кутия с мокър плясък и експлозия от червено, сиво и лилаво вещество. Междувременно самият мъж вече падаше право надолу, все едно беше пристъпил в асансьорна шахта, а Ричър се завърташе леко наляво от кръста, със стегнати рамене, и търсеше мъжа от трета база, който беше най-далече от него, защото някакво изчисление в първичната част от мозъка му беше подсказало, че той разполага с по-добра линия за ответен огън и не предвкусва толкова силно предстоящото забавление, колкото мъжът от втора база, така че е по-вероятно да отговори пръв на огъня, дори с риск да повреди стоката.

Ричър отпусна спусъка и усети как зъбните колела, буталата и лостовете в механизма на револвера без никакво усилие се връщат по местата си, за да произведат втори изстрел — в съзнанието му този изстрел беше обмислен, на приличен интервал след първия, но в действителност двата прозвучаха почти едновременно, „бум-движение-бум“, докато стрелецът спокойно си вършеше работата, за която беше обучен, като използваше природните си заложби. Куршумът отново и неизбежно проби целта, в този случай горната устна на мъжа, и излезе от другата страна в основата на черепа му, като строши стъклото на плъзгащата врата и накара купчината сватбени подаръци на масата във вътрешния двор да експлодира в облак от хартиени късчета в бяло и сребристо — като сватбени конфети, подранили с няколко дни. Натрошеното стъкло се посипа право надолу, като водопад, под въздействието на гравитацията и следователно със същата скорост като мъжа от трета база, който също беше останал единствено под въздействието на гравитацията. Ричър успя да види няколко сантиметра от синхронизираното им падане, преди отново да се завърти надясно, за да открие мъжа от втора база.

Защото към този момент вече се състезаваше с времето и губеше. Един противник не беше проблем и двама противници почти никога не бяха проблем, но с третия ставаше по-сложно. Гледката на двамата му другари, които падаха на земята, в общия случай му помагаше да се концентрира, и по-лошо — даваше му достатъчно време, в което да подреди нещата в главата си, да реагира на ситуацията, най-сетне да си даде сметка за това, че държи оръжие в ръката си, и да го насочи, по-бавно от обикновено заради дебелия цилиндър на заглушителя, който правеше пистолета два пъти по-дълъг, отколкото сочеше мускулната му памет, а освен това и по-тежък и следователно по-неконтролируем. Всичко това беше добре, защото мъжът трябваше да измине много по-малко разстояние от Ричър. И вече беше почти на финала. На броени сантиметри от мястото, където трябваше да стреля. Играта почти беше свършила. Но Ричър продължи да се движи в безнадежден каданс, сякаш ръката му беше потънала в меласа в студен зимен ден. Лявото му око не се откъсваше от мушката на цевта на револвера, а дясното му око беше приковано в отвора на заглушителя, който все още изглеждаше като черна елипса, но само след няколко сантиметра щеше да се превърне в идеална окръжност, когато пистолетът на мъжа се отправеше право в целта.

На револвера му оставаха цели трийсет сантиметра, преди да се насочи право в целта.

Ричър рязко замахна надолу, все едно искаше да изплющи с камшик, основно заради допълнителната скорост и сила, която щеше да получи с това движение, но и заради факта, че мъжът срещу него представляваше най-широка мишена на нивото на раменете, а прицелването беше лукс, който Ричър вече не можеше да си позволи. Револверът беше с двойно действие на спусъка, което означаваше, че едно и също натискане на спусъка запъва ударника и го освобождава, за да удари възпламенителя на патрона. Затова го натисна по-рано, така че барабанът да се завърти, докато револверът още се движеше към целта, видя как ударникът се вдига, почувства действието на буталата и лостовете в механизма, изчака част от секундата и стреля, като се уповаваше на прецизното изчисление на инерцията и отклонението в четири измерения. С други думи, на късмета си.

Но това очевидно свърши работа. Защото мъжът не отвърна на огъня, а от врата му се откъсна едно голямо парче месо. Достатъчно за вечеря на цяло семейство. Три на нула. Без асистенция. Ако беше на бейзболното игрище, щеше да влезе във вечността.

Куршумът продължи зад мъжа, проби стената на банята за гости, излезе от другата страна и строши някаква лампа в коридора. Самият мъж се свлече на пода и сигурно щеше да се разнесе трясък и глух удар, но Ричър не ги чу, защото един от недостатъците при стрелба с магнум беше временната глухота, особено в затворено помещение.

Всички наоколо бяха изпаднали в шок, замръзнали по местата си като от блясъка на фотографска светкавица или истинска мълния. Сестрата на Маккан беше паднала на колене и устата ѝ беше широко отворена за писък, който Ричър не чуваше, а Емили се беше свила на кълбо до стената на коридора. Беше напълно разбираемо. Стрелбата с магнум в затворено помещение е като експлозия на граната със зашеметяващо действие. Три пъти поред.

После съскането и глухият рев в ушите им заглъхнаха малко и хората започнаха да се раздвижват. Чан отиде при Емили, а Евън помогна на жена си да се изправи, преди да го избута с рамо, за да погледне в дневната, след което се обърна и се зае да избутва всички обратно към спалнята, като изразително поклащаше глава и повтаряше: „Не бива да влизаме там“. Ричър предполагаше, че причината за това не беше лично в него, защото все пак беше лекар и прочие, а искаше да спести тази гледка на семейството си. Макар да се предполагаше, че бяха виждали нещо подобно в месарница и нищо не им беше станало. От друга страна, трима убити мъже бяха доста голямо количество мъртво месо. Или пък се притесняваше дали сцената на местопрестъплението ще остане непокътната. Хората гледат твърде много телевизия.

Семейство Леър седнаха на леглото — всички изглеждаха някак по-малки с изключение на очите им, всички дишаха тежко и се опитваха да се държат. Чан крачеше напред-назад. Ричър избърса отпечатъците си от големия стар колт и го остави на нощното шкафче на Евън Леър.

— Трябва да се обадим в полицията — каза Леър. — Длъжни сме да го направим по закон.

— И аз бих ви посъветвала същото, господине — потвърди Чан. — Трябва да изпреварите събитията.

— Питър е мъртъв, нали? — попита сестрата на Маккан.

Никой не отговори.

— Те са го убили, а сега искаха да убият и мен. Защото мислят, че знам това, което знае той. Което е знаел, преди да го убият. Всички мислят така. И вие също.

— Нямаме никакви доказателства или неопровержима информация за Питър — каза Чан. — Ще бъде крайно неподходящо да говорим за него. Освен това първо трябва да бъде уведомен Майкъл.

— Предполагам, че той също е мъртъв.

— Нямаме подобна информация.

В стаята настъпи мълчание. После Евън попита:

— Какво ще правим?

— За кое? — попита Ричър.

— В къщата ни има убити хора.

— Сигурен съм, че когато ги проверят, няма да се окажат невинни като агънца. Така че стрелбата по тях ще бъде напълно законна. Те нахлуха във вашия дом, въоръжени с пистолети със заглушители, с ясно намерение за сексуално насилие. Никой от нас няма да отиде в затвора заради тях. Напротив, ще ни потупат по рамото. Но аз не обичам такива неща. Няма да ви се разсърдя, ако изобщо не бъда споменаван във връзка с този случай. Все едно изобщо не съм бил тук. Най-добре ти да си припишеш всички заслуги. Вземи пистолета. Нека по него да има твои отпечатъци. Когато се разбере за това, сигурно ще ти опростят членския внос в голф клуба за цяла година напред. Пациентите ще се редят на опашка пред кабинета ти. Ще станеш легенда. Лекарят каубой.

— Сериозно ли говориш?

— Не ме интересува какво ще стане. Така или иначе, няма да ме открият. Но все пак ще ти бъда благодарен, ако ми дадеш преднина. Двамата с госпожа Чан имаме още много работа. Ще ни помогнеш много, ако почакаш около трийсет минути, преди да се обадиш в полицията. После им кажи каквото искаш. Кажи им, че си бил в шок. И затова си се забавил толкова.

— Трийсет минути — повтори Евън.

— Шокът може да трае и повече.

— Добре.

— Но когато им разказваш какво се е случило, кажи им как само двама от нападателите са били въоръжени.

— Защо?

— Защото искам да взема единия пистолет. А някои полицаи все пак могат да броят до три.

— Добре, трийсет минути. Два пистолета. Но нищо не обещавам. Не ме бива с хора в униформи.

Ричър се обърна към Емили и каза:

— Много съжалявам, че сватбената ти седмица се провали по този начин.

— Благодаря ти за всичко — отговори Емили.

— Няма защо.

Той пое навън след Чан. Тя спря да прегърне сестрата на Маккан и когато жената се опита да я попита нещо, отговори:

— Моите съболезнования.

После двамата затвориха вратата на спалнята зад гърба си и продължиха по коридора, покрай фотографиите по стените, към дневната. Първо стигнаха до мъжа от първа база, но той се беше свлякъл под неподходящ ъгъл. Заглушителят на пистолета му беше попаднал в локвата кръв, изтекла от онова, което беше останало от главата му, а заглушителите са запълнени отвътре с вата или с много фини прегради — и в двата случая от този заглушител щеше да продължи да капе кръв още сума ти време, затова го подминаха. За да стигнат до мъжа от трета база, трябваше да се отклонят от пътя си, така че Чан приклекна до мъжа от втора база, който беше говорил от името на всички, и взе пистолета му — независимо от факта, че по принцип работеше на компютър. Но след това спря. И прошепна:

— Ричър, този още диша.

42

Ричър приклекна до мъжа, а Чан застана на колене до него. Непознатият беше паднал по гръб с разперени крака и ръце. Беше в безсъзнание. Или беше изпаднал в дълбок шок, или беше в кома. Или и трите едновременно. Вратът му изглеждаше ужасно. Половината липсваше. Мъжът вонеше на мръсни дрехи, пот и на желязната миризма на кръвта. Вонеше на смърт. Но дишаше плитко и имаше слаб пулс.

— Как е възможно? — прошепна Ричър. — От врата му се откъсна парче, колкото говежда пържола.

— Очевидно не е било жизненоважно парче — прошепна в отговор Чан.

— Какво да правим?

— Не знам. Не можем да се обадим на „Бърза помощ“. Те ще повикат и полицията. Винаги правят така, когато има огнестрелна рана. Ще изгубим преднината си. От друга страна, той никак не изглежда добре. Трябва му хирург, при това веднага.

— Евън е лекар.

— Но какъв точно? Сигурно ще го погледне веднъж и сам ще се обади на „Бърза помощ“. А след това ще се обади и на полицията. Също толкова бързо. И без това не беше сигурен за трийсетте минути, които трябваше да ни даде.

— Можем да си тръгнем и да го оставим. Кой ще разбере?

— Това е лошо за Евън. Или поне може да стане лошо за него. Този човек може и да оживее през следващите трийсет минути. И тогава ще се разчуе. Евън ще стане известен като онзи лекар, който не е обърнал внимание на умиращ човек, защото е искал да продължи да се крие в спалнята си.

Ричър хвана врата на мъжа високо над раната, от двете страни зад ушите, под ръба на челюстта. И го стисна.

— Какво правиш? — попита Чан.

— Притискам артериите, които снабдяват мозъка с кръв.

— Не бива да го правиш.

— Защо? Беше добре да го убия веднъж, но не и втори път?

— Не е редно.

— Първия път беше редно, защото той беше боклук, който се готвеше да те изнасили с пистолет, опрян до главата. Какво се промени? Внезапно се превърна в някакъв светец мъченик, когото трябва да откараме в болницата? Кога стана това?

— Колко време ще отнеме?

— Не много. Той и без това не е в добра форма.

— Никак не е редно.

— Правим му услуга. Все едно е кон със счупен крак. Никой няма да може да му зашие врата.

Телефонът ѝ звънна. Ясно и силно. Пронизително. Тя го измъкна, приведе се настрани и вдигна. Заслуша се. Прошепна нещо в отговор. После прекъсна връзката.

— Кой беше? — попита Ричър.

— Уестуд е кацнал на летището във Финикс.

— Полезна информация.

— Казах му, че ще му се обадим по-късно.

— Така сигурно ще бъде най-добре.

— Семейството сигурно е чуло телефона. Ще разберат, че още сме тук.

— Ще решат, че е телефонът на някой от мъжете. В джоба му. Няма да излязат, за да го вдигнат.

— Той мъртъв ли е вече?

— Почти. Става мирно и тихо. Все едно се унася в сън.

Той се отпусна назад, провери мъжа за пулс и не откри такъв.

— Да тръгваме.

Колата им беше паркирана до бордюра на сто метра от къщата, най-близкото свободно място, когато пристигнаха. Сега беше настъпил отлив и автомобилът беше останал съвсем сам. Чан седна зад волана. Направи обратен завой на улицата и пое в посоката, от която бяха дошли. В жилищния комплекс беше тихо. Всичко беше като зашеметено от жегата. Въздухът трептеше навсякъде около тях в синьо и златисто.

И двете бариери бяха вдигнати. Червените ивици сочеха вертикално нагоре. Все едно дебелата птица с тънки крила беше приготвена за фурната. Порталът беше широко отворен и в двете посоки, навътре и навън. Зад стъклото не се виждаше пазач.

Чан спря.

— Провери какво става — каза тя.

Асфалтът под краката на Ричър пареше. Сигурно беше толкова горещ, че можеше да изпържи яйце на него. Той чу бръмченето на мухите от два метра разстояние. Плъзгащият прозорец на будката беше отворен. Там, откъдето се беше навел пазачът, за да си говори с тях. „Пожелавам ви приятен следобед.“ Климатикът работеше с всички сили, като се опитваше да се справи с жегата.

Пазачът беше на пода. Беше усукан като кукла около краката на стола си. Риза с къси ръкави. Ръце със старчески петна по кожата. Отворени очи. Беше прострелян веднъж в гърдите и веднъж в главата. Мухите пируваха с кръвта му. Сини и искрящи. Пълзяха по тялото му. И вече снасяха яйца.

Ричър се върна до колата.

— Старият пазач — каза той. — Няма да стане по-стар.

— Вече не се чувствам виновна за евтаназията.

— Вече ми се иска да бях намерил нож за масло в кухнята, за да му отрежа главата с него.

Чан излезе от портала и се зае да завива в случайни пресечки наляво и надясно. В далечината не се чуваха сирени. Нямаше нищо необичайно. По улиците се виждаше само непрестанното движение на Финикс — лъскави автомобили в трите ленти, подобно на бавна река, която тече от вечни времена.

— Къде отиваме? — попита тя.

— Да пием по едно кафе. Трябва да се обадиш по телефона.

Двамата отбиха пред търговски център в Парадайз Вали. Откриха кафене от голяма верига, притиснато между магазин за кожени колани със сребърни токи и магазин за порцеланови чинии с изящни шарки. Чан си поръча айскафе, а Ричър — горещо черно кафе. Седнаха на една масичка в дъното, която лепнеше.

— Кажи на Уестуд да избере хотел. Нещо подходящо за бюджета му. Кажи му, че ще отидем при него след два часа.

— Защо след два часа?

— Вашите хора имат ли офис във Финикс?

— Разбира се. Във Финикс има много бивши агенти на ФБР.

— Трябва ни местна информация.

— За мъжете от къщата?

— За шефа им. Който беше шеф и на Хакет. Човек, който предлага специални услуги, несъмнено на разнообразни клиенти. Икономика на услугите в действие. Физически ми звучеше като едър мъж. По телефона. Освен това онзи, който говореше от името на всички в къщата, го нарече „дебелия“. Нали го чу? Мърмореше, че няма да му платят достатъчно и няма да може да промени уговорката, след като работата е свършена, защото такива са правилата на дебелия. Значи ни трябва име. Името на престъпен бос от района на Финикс, по произход някъде от Източна Европа, който предлага източноевропейски наемни убийци в града и хора като Хакет на други места. И който може да бъде наричан „дебел“. Вероятно зад гърба му. Адресът му също ще ни свърши добра работа.

— Защо?

— Искам да му отида на гости.

— Защо?

— Заради Емили. И сестрата на Маккан. И пазача от портала. Освен това ме боли единият бъбрек, а вече ме боли и главата. Някои неща не бива да се оставят безнаказани.

Чан кимна.

— А някои неща носят допълнителни предимства.

— Точно така.

— Мадърс Рест ще остане без охрана. Ще прекъснем доставката на услуги. Откъм страната на доставчика. Преди да се върнем там.

— Дали твоят местен човек ще разполага с такава информация?

— Аз бих, ако някой ми се обади със същия въпрос за Сиатъл.

Тя извади телефона си и първо набра Уестуд, за да му каже за хотела, а след това разгледа списъка си с контакти, докато намери телефона на местния си колега. Сигурно работеше от стаята за гости. Някъде наблизо. В Меса, Глендейл или Сън Сити. Стаята сигурно беше оборудвана с комплект лавици, шкафове с чекмеджета и бюро. Както и компютър, телефон, факс и принтер. Купени заедно, като инвестиция за новата кариера. „Имаме офиси във всички големи градове.“

Ричър се изправи и отиде в тоалетната. Погледна се в огледалото, за да провери за следи от кръв — независимо дали беше неговата собствена или на някой друг, — както и някакви други признаци за нещо нередно. Това винаги беше благоразумно. Веднъж беше арестувал един човек, който имаше зъб от жертвата в косата си, точно над челото — като някакво бледожълто мънисто от онези, с които правят прически на туристите на плажа. После много старателно изми със сапун ръцете, китките и предмишниците си. За да отмие следите от барут, които оставаха след всеки изстрел. Което също беше благоразумно. Защо да ги улеснява излишно?

Когато се върна на масата, Чан му съобщи:

— Казва се Мерченко, от украински произход.

— Дебел ли е? — попита Ричър.

— Явно е истински колос.

— Знаем ли къде работи?

— Притежава частен клуб на юг от летището.

— Охрана?

— Не знаем.

— Можем ли да влезем в клуба?

— Само ако станем членове.

— Може да кандидатстваме за работа. Аз мога да стана охрана на входа.

— А аз какво ще правя?

— Зависи какъв е клубът.

— Мисля, че можем да предположим какъв е.

— Според мен ще стане, поне от естетическа гледна точка — каза Ричър. — Да отидем да го разгледаме. Още сега. По-добре да го видим на дневна светлина.

Кварталите на юг от летището не бяха толкова лоши, но атмосферата беше по-безвкусна и крещяща. Клубът на Мерченко се помещаваше в сграда с метални стени, голяма колкото стадиона на „Ню Йорк Янкис“. Но беше квадратна. Запълваше цяла пресечка във всички посоки. Стените бяха боядисани в розово, а формата им беше смекчена от стотици гигантски балони от алуминиево фолио, също розови на цвят, някои във формата на сърца, а други на устни, които по някакъв начин бяха закрепени от външната страна на стените. Между тях се виеха цели километри неонови тръби, които в момента изглеждаха сиви на ярката слънчева светлина, но нощем несъмнено светеха в розово. В какъв друг цвят биха могли да светят? Вратата на входа също беше розова, над нея имаше розов навес, а името на клуба беше „Пинк“. Розово.

— Дали да не рискуваме да направим една обиколка около сградата? — каза Чан.

— Рано е — отговори Ричър. — Рискът е оправдан.

И така, тя зави наляво покрай фасадата на клуба и подкара по улицата от дясната му страна. Погледнат откъм нея, изглеждаше също толкова огромен. Стените бяха боядисани в същото розово. И украсени със същите устни и сърца. Ричър си помисли, че сигурно вършеха добра работа, за да ограничават щетите сред пияните хора. Беше по-безопасно да залитнеш към тях, отколкото в обратната посока, към колите на улицата.

После видяха, че сградата на клуба не запълваше цяла пресечка. Може би отстрани, но не и отзад. Сградата свършваше и останалата част от пресечката до следващата улица беше заета от вътрешен двор. Беше логично. Клуб с такива размери се нуждаеше от всякакви доставки. Като презокеански кораб. И със сигурност произвеждаше всякакви отпадъци за изхвърляне и рециклиране. Които трябваше да се прибират редовно. Дворът беше ограден с някаква подсилена телена мрежа, в която бяха вплетени розови ленти, за да не се вижда вътре. В горния край на оградата имаше хлабави намотки от бодлива тел, така че да не може да бъде преодоляна с катерене. Две части от оградата, широки по три метра, бяха монтирани на панти и образуваха портал, който се отваряше навътре — това също беше логично, защото във вътрешния двор трябваше да могат да влизат камиони, които да доставят храна и напитки, а други да излизат от него, натоварени с отпадъци.

Едното крило на портала беше отворено.

— Спри — каза Ричър.

Чан спря колата и предпазливо даде на заден ход, за да разгледат по-добре.

— Не е за вярване — възкликна тя.

Вътре се виждаше редица от контейнери за боклук, високи колкото човешки ръст, а пред вратата на кухнята имаше място, където асфалтът беше застлан с изкуствена зелена трева. Беше вдигната символична бяла ограда и зад нея беше сложена бяла метална градинска пейка, над която беше отворен голям чадър, за да хвърля сянка над нея. Мястото явно беше предназначено за готвачите и сервитьорите, които искаха да изпушат една цигара на спокойствие.

На пейката седеше дебел мъж, който пушеше пура и разговаряше с друг мъж, от латиноамерикански произход, с потник и кърпа на главата. Точно в момента стоеше мирно и гледаше в една точка малко над главата на дебелия.

Но „дебел“ беше твърде слабо казано и просто не вършеше работа в случая. Мъжът на пейката не беше пълен, охранен, с едър кокал или дори с наднормено тегло. Беше истинска планина. Беше гигант. Беше почти два метра, при това на ширина. Пейката изглеждаше миниатюрна под него. Беше облечен с кафтан до глезените, сив на цвят, а коремът му беше отпуснат между коленете, разтворени широко встрани. Беше се облегнал назад, подпрял задните си части на самия ръб на пейката, защото коремът не му позволяваше да се сгъне до прав ъгъл, така че да заеме нормално седящо положение. В тялото му нямаше никакви разпознаваеми контури. Беше равностранен триъгълник от плът, гърдите му висяха като меки баскетболни топки, а от цялото му тяло стърчаха необясними издутини с големината на възглавници. Беше отпуснал ръце на облегалката на пейката и от двете страни на вдлъбнатите му лакти висяха огромни гънки от сланина.

Като цяло беше истински колос — човекът на Чан неслучайно беше използвал точно тази дума. Главата му беше миниатюрна в сравнение с тялото. Лицето му беше розово и лъщеше от слънцето, а очите му бяха мънички и хлътнали дълбоко — донякъде защото присвиваше очи срещу светлината и донякъде защото цялото му лице беше подуто до пръсване, все едно някой беше пъхнал велосипедна помпа в ухото му и я беше натиснал докрай, десет пъти поред. Косата му беше остригана по същия начин като на тримата мъже от къщата на сестрата на Маккан.

— Може да е брат му или братовчед — каза Чан. — Може би всички в семейството са дебели.

— Прилича на шеф — каза Ричър. — Погледни как говори с другия. Изобщо не му прощава.

Така си беше. Мъжът не преувеличаваше яростта си. Не крещеше. Вместо това от устата му се изливаше непрестанен поток от думи с равен тон и точно затова те сигурно звучаха още по-безмилостно и ефективно. Мъжът с кърпата на главата очевидно не си прекарваше добре. Стоеше скован като статуя, взираше се в празното пространство и чакаше мъчението да свърши.

— Трябва да сме сигурни — каза Чан. — Може би Мерченко делегира отговорността. Може би има помощници. Може би това е някой от братята или братовчедите му, който се занимава с персонала вместо него.

— Твоят човек спомена ли за роднини?

— Не каза нищо такова.

— Можеш ли да провериш?

Чан набра номера на телефона си. Ричър наблюдаваше дебелия. Явно не бързаше за никъде. Продължаваше да говори. Чан зададе въпроса и изслуша отговора, преди да прекъсне връзката.

— Нямаме информация за роднини — каза тя.

— На мен ми прилича на шеф — повтори Ричър. — С тази разлика, че няма охрана. Не се виждат хора с тъмни очила и слушалки в ушите. Със сигурност трябваше да има поне един на портала. Минимум. Все пак този човек се смята за престъпен бос. А се вижда направо от улицата. И ние просто си стоим тук. Откакто спряхме, никой не се е опитал да ни изгони.

— Сигурно е проява на самоувереност — предположи Чан. — Прекалена самоувереност. Той смята, че вече сме мъртви. Може би няма нищо друго, за което да се тревожи. Може би е на върха на хранителната верига. Може би няма никой друг, който да представлява опасност за него.

— Ако е той — каза Ричър.

— Не бива да предприемаме нищо, ако не сме сигурни.

— Би било хубаво. Можех да го застрелям от място.

— Наистина ли?

— Метафорично казано. Не и с пистолет. За по-сигурно щях да вляза вътре.

— На двора?

— Идеално.

— Може би зад портала има охрана.

— Може би. Но такива хора държат на имиджа си. Обичат да ги виждат зад стена от охранители. Или дори изобщо да не ги виждат.

— Значи вероятно не е нашият човек.

— Със сигурност прилича на него. Прилича на дебелия човек, който определя правилата.

— Трябва да сме сигурни.

— Няма как да сме съвсем сигурни. Освен ако не му поискаме документ за самоличност. Но не виждам по роклята му да има джобове.

— Това е кафтан. Или муму.

— Какво е муму?

— Това, с което е облечен.

— Трябва да проверим. Може да се окаже, че сме ударили джакпота. Той ни е в ръцете.

— Точно това е проблемът. Изглежда твърде хубаво, за да е истина.

— Може да е съвпадение. Както каза ти. А може да е рутина. Може би охраната му е вътре. Може би са свикнали той да излиза навън, за да пуши. Все още е рано, така че наоколо няма никой. Може би не обича през цялото време да са до него. Или смята, че с персонала е най-добре да се говори на четири очи.

— Колко време ще остане навън?

— Пурата му е голяма. Но може би я пуши по малко.

— Няма да имаме по-добра възможност.

— А тази няма да продължи още много дълго време.

— Но трябва да сме сигурни.

Ричър не отговори.

Дебелият продължаваше да говори. Навярно се беше разгорещил малко. Поклащаше глава на всяка реплика. Подкожната тлъстина на врата му се тресеше. Останалата част от тялото му оставаше напълно неподвижна. Тялото му не беше пригодено да изразява емоции с жестове.

— Мисля, че вече обобщава — каза Ричър. — Мисля, че достига до заключението на разговора. Нямаме много време. Трябва да вземем решение.

Чан не отговори. После каза:

— Чакай малко.

Тя вдигна телефона си и Ричър видя как на дисплея му изплува картина. Виждаше тротоара, розовата ограда и отворения портал. Картината се виждаше под необичаен ъгъл и не беше стабилна. Телефонът беше включен в режим на фотоапарат. После на дисплея се показаха контейнерите за боклук, фалшивата градинка и дебелият.

Чан натисна дисплея и телефонът издаде звук като затвор на фотоапарат. После тя се зае да работи на дисплея, набра нещо и натисна нещо друго, така че телефонът издаде звук, подобен на тихо изфучаване.

— Поисках от моя колега да ми даде визуално потвърждение — обясни тя.

— По-добре да побърза — отговори Ричър. — Това няма да продължи още дълго време.

Дебелият продължаваше да говори, да клати глава и да се тресе. Мъжът с кърпата на главата продължаваше да го понася безропотно. После пръстите на дебелия се заеха да се вкопчват в горния край на облегалката на пейката. Вероятно беше началото на дълга и сложна процедура, с помощта на която щеше да се изправи на крака.

— Губим го — каза Ричър.

Дебелият хвърли пурата си на земята. Телефонът на Чан издаде тих еднократен звън. Тя погледна дисплея.

— О, стига бе — каза тя.

— Какво?

— Иска по-близък кадър.

— Да не сме във Върховния съд?

Чан отново вдигна телефона си и раздалечи пръстите си върху дисплея, така че да увеличи образа на дебелия, колкото беше възможно, центрира го в средата на кадъра и направи снимката. Ричър се обърна, за да вземе ругъра, който беше оставил на пода зад седалките. За всеки случай. Чу как телефонът тихо изфуча, за да изпрати снимката по електронната поща или както там го правеше. Ричър хвана пистолета и го премести в скута си, без да го вдига над нивото на седалките. Беше солидно оръжие. В него нямаше нищо излишно. Беше огнестрелният еквивалент на най-обикновен седан американско производство. Като шевролета под наем, в който седяха. Заглушителят беше монтиран допълнително. В пълнителя имаше с два патрона по-малко. Заради стария пазач на портала. Един куршум в гърдите и един в главата.

„Пожелавам ви приятен следобед.“

Ричър продължи да чака.

В този момент дебелият повдигна хълбоците си нагоре — очевидно специалната му техника за изправяне. Канеше се да се изпъне като дъска, а после да се избута с ръце от пейката до вертикално положение. Или да се отблъсне от нея, за да се залюлее напред, и после да възстанови равновесието си. И двете маневри не изглеждаха лесни за изпълнение. Но една очевидно беше възможна. Все пак не беше прекарал целия си живот на тази пейка.

— Времето ни свърши — каза Ричър.

Тогава латиноамериканецът се обади. Може би каза нещо искрено, изпълнено с разкаяние и съжаление, както и обещание, че ще се поправи, най-вероятно беше нещо много възпитано и със сигурност беше нещо кратко, но в думите му очевидно имаше и нещо друго, което накара дебелия мъж да му възрази или да направи допълнителен коментар по въпроса, защото той се отпусна обратно на пейката сред разтресени гънки подкожна тлъстина и заговори отново.

Телефонът на Чан издаде тих еднократен звън. Тя погледна дисплея.

— Вече сме сто процента сигурни, че това е Мерченко.

43

Тя измина двайсет метра надолу по улицата, направи обратен завой до отсрещния тротоар, потегли бавно и спря до бордюра точно преди първото възможно място, което се виждаше от вътрешния двор. По този начин Ричър се озова на около двайсет метра от целта. Шест до портала и още четиринайсет през двора. С един десен завой. Той отвори вратата от своята страна и излезе. Нямаше лесен начин да скрие пистолет със заглушител, така че той го отпусна до крака си, дълъг и заплашителен, от средата на бедрото до средата на прасеца. Оръжието изглеждаше съвсем недвусмислено. Но Ричър се надяваше акустичните му преимущества да си струват външния вид — в работно време, недалече от центъра на шестия по големина град в Америка.

Той направи шест крачки по тротоара и зави навътре в двора. Зад портала нямаше охрана. Право пред него бяха контейнерите за боклук. Зад тях беше градинката. Зад нея беше дебелият мъж. Той продължаваше да говори. Не поглеждаше към него. Все още не. Латиноамериканецът продължаваше да стои мирно с вдигната брадичка и неподвижен поглед и да понася наказанието. Ричър продължи да крачи към тях — енергично, но без да прибързва, — като държеше пистолета насочен към земята, а стъпките му отекваха толкова силно от асфалта, че изглеждаше невъзможно дебелият мъж вече да не е погледнал към него. Е, все още не беше. Мъжът продължаваше да говори и Ричър чуваше гласа му — със същата безизразна интонация, която бяха доловили по телефона, мъжът укоряваше, мъмреше и унижаваше своя служител, а главата му подскачаше над необятната месеста подложка на врата му.

После мъжът погледна към него. Обърна глава, напълно независимо от неподвижното си тяло, и устата му се отвори, а Ричър прекрачи над символичната бяла ограда, висока трийсет сантиметра, стъпи на лъскавата изкуствена трева, вдигна пистолета и направи още една крачка.

В легендите, разказвани край лагерния огън, на това място винаги се провежда кратък и лаконичен разговор. Може би защото лошият трябва да научи каква е причината да го застигне смъртта, като че ли споменаването на жертвите като Емили Леър, Питър и Лидия Маккан или внуците на пазача от портала е в състояние да повика духовете им и да ги утеши, а също и защото лошият трябва да получи възможността да се покае или да просъска нещо в смисъл, че не се разкайва за нищо. И в двата случая историята може да се превърне в легенда в зависимост от следващата реплика на героя.

Но легендите си бяха легенди, а истинският свят беше нещо друго. Ричър не каза нищо и застреля дебелия мъж в главата, два пъти — пуф-пуф. После погледна към вратата на кухнята. Която си остана затворена. Заглушителят работеше доста добре на открито.

Ричър се обърна и прекрачи оградата в обратната посока. Латиноамериканецът се обади зад гърба му:

— Грасиас, омбре.

Ричър се усмихна. За нещастния човечец цялата история беше като манна небесна. Беше се случило, общо взето, това, за което се беше молил през всяка минута от разговора. Буквално. Точно за това се беше молил. „Моля те, Господи, нека да дойде някой и да застреля този кучи син в главата.“ Истинско чудо. Човекът със сигурност щеше да отиде на църква тази неделя.

Ричър прекоси двора в обратната посока по същия път със същата скорост — енергично, но без да прибързва. Докато крачеше, избърса пистолета в ризата си и го хвърли в първия контейнер за боклук, до който стигна. След това продължи навън през портала и в момента, в който го видя, Чан включи на скорост. Той се качи в колата и тя потегли.

Уестуд беше избрал един модерен хотел до Скотсдейл, а движението беше натоварено, защото беше започнало следобедното задръстване, така че, когато пристигнаха, вече се стъмваше. Двамата откриха журналиста в бара на хотела — изглеждаше точно по същия начин, с разрошена коса и неподдържана брада, туристически дрехи с много ципове и огромна брезентова чанта в краката си. Четеше книга за марихуаната. Може би това щеше да бъде темата на следващата му статия.

Чан се настани до него, за да му разкаже подробно какво се беше случило междувременно, а Ричър отиде до тоалетната, за да измие поредните следи от барут по ръцете си. Когато се върна, Уестуд го попита:

— Вярваш ли, че съществува журналистическа етика?

— Сигурно за всеки журналист е различно — отговори Ричър.

— Значи по-добре да се надяваш аз да нямам такава. Защото от това, което ми разказа току-що госпожа Чан, съвсем логично може да се достигне до заключението, че днес си извършил четири убийства.

— Едното от тях — два пъти — кимна Ричър.

— Не е смешно.

— Можеш да си тръгнеш, когато поискаш. Правата за книгата са твои, а не мои. Някой друг може да опише историята, след като свърши.

— Значи все пак има история?

— Остават само три неща, за които не сме сигурни.

— Кои са те?

— Началото, средата и края.

Уестуд замълча. После каза:

— Името Мерченко ми е познато. Чух за него, докато работех по статията за Дълбоката мрежа. Смята се, че предлага широк спектър от услуги. Може да гарантира невидимост за уебсайта на клиента и да разрешава всякакви проблеми, ако възникнат такива. Като абонамент. Украинците отдавна се занимават с интернет. Не написах за него във вестника, защото нямаше доказателства. От правния отдел не ми позволиха.

— Колко клиенти е имал Мерченко?

— Говореше се, че са десетина. Бутикова операция.

— В този човек нямаше нищо бутиково. Сигурен съм, че нямаше да отвори бутик, дори животът му да зависи от това. Беше собственик на стриптийз клуб, който беше по-голям от стадиона на „Ел Ей Доджърс“. Клубът е розов и е покрит с балони. Той е обичал излишъка. Обичал е да работи на едро.

— Така се говореше. Десетина клиенти.

— Значи е работил с големи обороти. Всеки от тези десет клиенти сигурно е печелил цяло състояние.

— Възможно е — каза Уестуд. — Дълбоката мрежа вероятно е петстотин пъти по-голяма от тази на повърхността. Представям си, че много малка част от нея носи пари, но няма и нужда да бъде повече в един толкова голям обем. Имам предвид, за да спечелиш цяло състояние.

— Вярно ли е, че правителствените агенции работят по изграждането на търсачка, която може да вижда Дълбоката мрежа? — попита Чан.

— Не — отговори Уестуд.

— За това се е обаждал Маккан.

— Значи не е задавал правилния въпрос. Или не го е задавал по правилния начин. Когато някой се обади и започне да ми говори за агенции, спирам да го слушам. Използвам това като лакмус, за да проверявам за наличие на здрав разум. Помислете малко — кой работи по изграждането на търсачки? Програмистите, кой друг. Хората, които създават софтуер. Един труден проект ще има нужда от най-добрите програмисти, а в момента най-добрите програмисти са като рок звезди. Имат си дори агенти и мениджъри. Плащат им огромни суми. Правителствените агенции не могат да си ги позволят. Алтернативата е да се използват хлапета. Бъдещи рок звезди, които все още са в гладните си години. Но те също не работят за правителството. Агенциите не знаят как да стигнат до тях, за да ги наемат. Тези хлапета са откачени.

— Какъв щеше да бъде правилният въпрос?

— Трябваше да попита какво става в Силициевата долина, а не във властта.

— Вярно ли е, че някой в Силициевата долина работи по изграждането на търсачка, която може да вижда Дълбоката мрежа?

— Не — отговори Уестуд.

— Според Маккан в твоята статия се е намеквало за това.

— Задавах въпроса каква би била мотивацията на някой от големите играчи като „Гугъл“ например. Отговорът не е очевиден. Такава търсачка би помогнала на органите на реда, но няма как да печели пари. По определение. Ако хората от Дълбоката мрежа искаха реклама и промоция за своите уебсайтове, щяха да излязат на повърхността на мрежата и да я получат веднага. Идеята е точно, че те не искат това. Активно отказват да станат клиенти на търсачките. И винаги ще правят така. Ако се появи по-добра търсачка, те просто ще се заровят още по-надълбоко. И толкова. Цялата история ще се превърне в еквивалент на надпреварата във въоръжаването, от която няма да могат да се спечелят никакви пари. Защо някой от големите играчи би се занимавал с това?

— Маккан ти се е обадил деветнайсет пъти. Явно намекът в твоята статия е бил недвусмислен.

— В статията ми пише, че някой друг би го направил вместо тях. Той явно е решил, че намеквам за властта. Но аз нямах това предвид. Големите играчи като „Гугъл“ невинаги са били големи. В началото са били само две хлапета в някой гараж. Или в някоя стая на студентското общежитие. Някои от тях от самото начало са планирали да станат милиардери, но други не. Някои от тях просто са се увлекли в решаването на някаква интересна задача и едва по-късно се е оказало, че решението струва милиарди. Това е въпрос на характер. За тях е важен процесът на решаването на задачата, а не самата задача. Когато се сблъскат с такава задача, те просто не са способни да спрат, докато не открият решение. Кой знае какво ще излезе?

— Искаш да кажеш, че някое хлапе от студентско общежитие работи по изграждането на търсачка, която може да вижда Дълбоката мрежа?

— Не точно — каза Уестуд. — Не е хлапе, не живее в студентско общежитие и все още не е изградил нищо. Както ви казах, тези хора просто не са в състояние да спрат. Не могат да обяснят защо го правят. Но рано или късно изниква задача, която възприемат като лично предизвикателство, и тогава нямат друг избор, освен да я разрешат. И никога не се предават. От друга страна, в девет от десет случая решението на задачата няма търговско приложение, така че те си намират обикновена работа и задачата им се превръща в хоби. Но понякога се връщат към нея. Продължават да си работят по малко, когато им остане време. Решението никога няма да бъде окончателно, защото никога няма да разполагат с необходимото време и пари да достигнат до него. Не е проблем за едно хоби. Напротив, точно това е идеята на хобито.

— Кой е този човек? — попита Чан.

— Един програмист от Пало Алто. Вече е нещо като ветеран в тези среди. На двайсет и девет години. Понастоящем печели добре от системи за електронни разплащания. Но когато бил студент, едно момиче му казало, че не може да търси нищо в Дълбоката мрежа. Нищо повече. Все едно размахало червения плащ пред бика. В главата му се запалила някаква откачена изследователска искра. Знаел, че никога няма да спечели пари от това. Винаги щяло да си остане хоби. Признава си, че го е направил най-вече от арогантност. Някои програмисти са такива. Изпитват нужда да знаят, че са по-добри от останалите.

— Докъде е стигнал?

— Един въпрос, на който е невъзможно да се отговори. Откъде да знае? Вече може да вижда Дълбоката мрежа ясно като бял ден. Но дали я вижда цялата или само някаква миниатюрна част от нея?

— Не разбирам защо не си написал повече за него в статията си. Това е важна част от историята, нали така? Все пак е постигнат някакъв напредък.

— Човекът не ми разреши. Страхуваше се, че хората от Дълбоката мрежа ще му отмъстят. Някои от уебсайтовете в нея наистина държат да не бъдат открити. Той ми разказа за Мерченко. Хобито му го превръща в лесна мишена. Той не работи в компания. Работи съвсем сам. И според това, което ми казвате вие, е напълно прав да се страхува. Тогава не бях сигурен. Мислех си, че може би преувеличава. Много от тези хора живеят в някакъв измислен свят.

— Трябва да се срещнем с този човек — каза Ричър.

— Няма да е лесно.

— В момента разполагаме само със сведения от втора ръка. Но явно съществува съгласие, че Майкъл Маккан е използвал Дълбоката мрежа и че е слязъл от влака в едно градче, което се казва Мадърс Рест. Трябва да разберем дали едното е довело до другото. Дали е слязъл от влака заради нещо в интернет, или и без това е щял да слезе от него?

— Мислиш, че Мадърс Рест привлича хора за нещо, като използва Дълбоката мрежа?

— Видяхме двама души, които пристигнаха с влака. И двамата прекараха една вечер в мотела, а на следващата сутрин ги откараха с бял кадилак.

— Но там дори няма покритие на мобилните телефони — каза Чан. — Със сигурност няма как да са някакъв голям играч в интернет.

Уестуд замълча за миг, после каза:

— По-добре да отидем някъде, където ще можем да разговаряме по-спокойно.

На трийсет километра южно от Мадърс Рест мъжът с изгладените джинси и прическата, оформена със сешоар, крачеше неспокойно насам-натам. Чакаше стационарния си телефон да звънне. Опитваше се да не избързва. Последния път, когато се беше обадил по-рано от уговорения час, го бяха скастрили. „Остави ни да си вършим работата, става ли?“ Не че си бяха свършили работата. Все още не.

Но той не можеше да чака повече. Мъжът взе слушалката. Набра номера. От другата страна не вдигна никой.

Уестуд се беше обадил предварително, за да направи резервация, и не знаеше какво става, така че беше запазил отделни стаи за Ричър и Чан. Когато разбра, че е сбъркал, той нито се смути, нито се притесни за излишния разход. Вместо това просто избра стаята, в която имаше най-силен сигнал на безжичния интернет, и я обяви за офис. Извади компютъра с метален корпус от чантата си и го отвори на едно бюро. Ричър и Чан седнаха на леглото.

— Вече споменахте за Мадърс Рест — започна Уестуд. — Още в самото начало. И бяхте прави. Един добър журналист би трябвало да се подготви, за да спечели преимущество пред конкуренцията. Точно това направих и аз. Градчето е транспортен център за зърно и търговия със земеделски материали. В архивите има много технически подробности. Но добрият репортер обича да разполага с два независими източника на информация. Така че аз отворих програмата за сателитни изображения на Гугъл и го намерих веднага. Точно там, където се предполагаше да бъде. И наистина прилича на транспортен център за зърно и търговия със земеделски материали. Но се намира по средата на абсолютното нищо. Все едно в целия окръг Лос Анджелис да имаше само едно кръстовище, а всичко останало да беше пусто. Това ми се стори забележително. Затова си поиграх малко. Промених мащаба, за да проверя колко далече се намира от всичко останало, просто от любопитство, и случайно открих едно застроено място на около трийсет километра в южна посока. Единственото. Още по-изолирано от градчето. И, естествено, реших да го погледна по-отблизо.

Той обърна компютъра си така, че да го виждат от леглото.

— И ето какво видях — каза той.

Това, което беше видял, беше ярко осветено от слънцето, разбира се, макар че в момента навън беше тъмно. Сателитните изображения не се виждаха в реално време. И дори не беше задължително да са актуални. Някои неща се променят. Други не. Ричър предположи, че нещата на екрана не се бяха променяли от години.

Виждаше ферма посред море от пшеница. Имаше една жилищна сграда и няколко пристройки. Доколкото можеше да се види от вертикалната гледна точка с остро очертани сенки, всичко беше построено здраво и солидно. Фермата изглеждаше самодостатъчна, подготвена да посреща всичките си нужди. Виждаха се места за отглеждане на свине, пилета и зеленчукови лехи. Имаше и нещо като генератор, който да произвежда електричество. Самата къща изглеждаше солидна. В единия край имаше място за паркиране на коли, а в другия — четири сателитни чинии. И нещо, което приличаше на кладенец. И надземен телефонен кабел.

— Едва по-късно си спомних за сателитните чинии — каза Уестуд. — За какво служат?

— Телевизия — каза Ричър.

— Две от тях, да. Но другите две гледат към различни спътници.

— Чуждестранна телевизия.

— Или може би сателитен интернет. С толкова широк спектър, за колкото са готови да си платят. Изключително бърз. И двойно по-сигурен. Имат и собствен източник на електричество. Такова място вече би могло да бъде голям играч в интернет.

— Можем ли да разберем нещо от начина, по който са насочени сателитните чинии?

— За това ще трябва да знаем деня и часа, в който от Гугъл са направили тази снимка. И да пресметнем ъгъла на сенките, които хвърлят.

— Значи ще трябва да го погледнем отвътре. Трябва ни достъп до търсачката. Ако изпращат някакви съобщения от това място, трябва да ги прочетем.

— Мога само да го попитам.

— Кажи му, че Мерченко е мъртъв. Кажи му, че си поръчал да го очистят, за да направиш услуга на програмистите по целия свят. Кажи му, че сега ти дължи услуга.

Уестуд не отговори. Ричър отново се обърна към монитора.

— Къде точно е това място? — попита той.

— На трийсет километра южно от Мадърс Рест — отговори Уестуд.

Той се пресегна над екрана, за да промени мащаба, така че фермата да стане по-малка, а морето от пшеница — по-голямо, като несъмнено възнамеряваше да продължи да го прави, докато на екрана не се покаже и самото градче Мадърс Рест, за да им покаже на какво разстояние се намираха едно от друго. Но преди да стигне до там, в долния край на картината се появи една напълно права линия и Ричър попита:

— Какво е това?

— Железопътната линия — отговори Уестуд.

— Покажи ми я.

Уестуд заобиколи от тяхната страна, за да работи по-удобно. Премести фермата и железопътната линия по средата на кадъра в правилните пропорции. Бяха може би на километър една от друга. За повечето хора това означава там, докъдето стига погледът.

— Спомням си тази ферма — каза Ричър. — От вечерта, когато пристигнах. Беше първото място, обитавано от хора, покрай което беше минал влакът от часове насам. След него имаше още трийсет километра, преди най-сетне да пристигне в Мадърс Рест. Бяха пуснали някаква машина с фарове. Може би трактор. В полунощ.

— Това нормално ли е?

— Нямам представа.

— Ние пресметнахме, че кадилакът е пътувал трийсет километра — каза Чан. — Нали си спомняш? Трийсет километра в едната посока и още толкова обратно. Сега вече знаем къде е ходил. На трийсет километра от Мадърс Рест няма нищо друго. Значи там са отивали хората от влака. Мъжът и жената, със своя багаж. Но накъде са продължавали след това?

Никой не отговори на този въпрос.

— Дали фермерите използват Дълбоката мрежа? — попита Уестуд.

— Някой я използва — каза Ричър. — Трябва ни достъп до тази търсачка.

— Човекът получава заплащане за времето си.

— Никой не обича да работи безплатно. Наскоро чух нещо по въпроса.

— Той няма да дойде до тук. Ще трябва ние да отидем в Сан Франциско.

— Все едно още е шейсет и седма година.

— Какво?

— Нищо — каза Ричър.

Десет минути по-късно вече беше останал сам с Чан в стаята с по-слабия интернет.

44

На следващата сутрин се събудиха рано, защото завесите бяха отворени, а мислите им не ги оставяха на мира — точно както се бяха събудили в Чикаго само двайсет и четири часа по-рано. Ричър отново се занимаваше със своята теория, запленен от непрекъснатия ѝ възход. Това надхвърляше всякакви очаквания. Може би дори надхвърляше границите на човешкото възприятие. От своя страна Чан мислеше как по-бързо да напуснат този град. Гледаше сутрешния блок по местен телевизионен канал, излъчван от Финикс, където бяха решили да заменят рецептите и новините от света на модата с криминални репортажи. Една репортерка съобщаваше за убийството на предполагаем престъпен бос зад стриптийз клуб в центъра на града, което включваше множество развълнувани предположения от нейна страна на фона на, общо взето, безсмислена картина, показваща предимно затворения портал на розовата ограда. Отдолу имаше надпис, който гласеше „Москва идва във Финикс“, който според Ричър щеше да вбеси украинците по целия свят, защото двете държави вече бяха напълно независими и поне едната се гордееше с това.

На другата репортерка се беше паднала по-интересната история. Тя вече не разказваше за вечерта, в която трима нападатели нахлули в частен дом в жилищен комплекс от затворен тип, защото беше следващият ден, а историята беше приключила. Според репортерката един уважаван местен лекар, който живееше във въпросния частен дом, беше използвал законно притежаваното си оръжие за самозащита и беше прострелял смъртоносно и тримата нападатели, като по този начин беше спасил семейството си от съдба, по-страшна от смъртта. Камерата показваше Евън Леър отдалече. Той махаше с ръка, че не иска да отговаря на никакви въпроси. Нежеланието му да говори с медиите се възприемаше като непоклатима старомодна почтеност. Легендата се раждаше пред очите им и Евън вече беше на път да се превърне в лекаря каубой, подкрепян от размазаните нощни кадри на носилки, които изнасяха от къщата му, окъпани в мигаща червена светлина. В дъното на кадъра се виждаше и Емили, която беше сменила ризата и банския си костюм с джинси и пуловер, както и Лидия, която гледаше в земята.

В този момент се намеси и трета репортерка, за да съобщи за информация от полицейското управление, че двете събития може би са свързани помежду си, тъй като тримата убити от къщата бяха работили за убития от стриптийз клуба. Включи се и четвърта репортерка, която на свой ред се беше свързала с кабинета на окръжния прокурор и разполагаше с предварителна информация, че лекарят най-вероятно ще бъде оправдан за стрелбата срещу нападателите в къщата, а колкото до инцидента в стриптийз клуба, оръжието на убийството вече е открито в контейнер за отпадъци наблизо, но по него няма пръстови отпечатъци, така че засега няма заподозрени и разследването ще продължи.

А сега, десет нови рецепти с пиле.

— Добре ли си? — попита Чан.

— Идеално — отговори Ричър. — Като се изключи главоболието.

— Никаква реакция ли няма?

— Към кое?

Тя посочи екрана на телевизора.

— Към всичко.

— Ушите ми също звънят малко.

— Нямах това предвид.

— Аз не закачам хората, ако те не закачат мен. Рискът е за тяхна сметка, не за моя.

— Значи не си разтревожен?

— А ти разтревожена ли си?

— Каква беше онази машина, която си видял във фермата в полунощ?

— Беше точка на хоризонта. Имаше релса с фарове над кабината. Четири квадратни светлини, които светеха много ярко. Може да е бил преустроен пикап. Но по-вероятно трактор. Работеше с всичка сила. На светлината на фаровете се виждаха изгорели газове.

— Дали е възможно да е бил багер?

— Защо?

— Защото това беше денят, в който изчезна Кийвър.

— Възможно е да е бил багер — каза Ричър.

— Ето затова не съм разтревожена. Защото можеше да съм аз, ако нещата се бяха случили по друг начин. Представи си, че Майкъл беше изчезнал в Сиатъл. Маккан щеше да се обади на мен, а може би по-късно аз щях да се обадя на Кийвър за подкрепление. И сега ти щеше да обикаляш заедно с него, докато търсите мен.

— Дори не искам да си го представям.

— Можеше да се случи и по този начин.

— Ти щеше да се справиш по-добре.

— Кийвър беше умен.

— Беше?

— Мисля, че вече трябва да свикна с тази мисъл.

— Бил е умен, но недостатъчно. Допуснал е грешка. Може би ти щеше да я избегнеш.

— Каква грешка?

— Може би същата грешка, която се каня да допусна аз. Подценил ги е. Ако наистина са го заровили някъде във фермата с онзи багер, значи Мерченко няма нищо общо. Не и на този етап. Значи са го направили съвсем сами. И не са имали нужда от никаква помощ. Може би са по-способни, отколкото си представяме.

— Не изглеждаха такива.

— Трябва да се надяваме на най-доброто и да се подготвим за най-лошото.

Тази сутрин в смесения магазин в Мадърс Рест се срещнаха осем мъже. Както и предишния път, собственикът вече беше там, с двете си ризи една върху друга, все така мръсен и небръснат. Както и предишния път, пръв пристигна продавачът на резервни части за напоителни системи, а след това шофьорът на кадилака от офиса на „ФедЕкс“, едноокият от мотела, свинарят, човекът от закусвалнята и единият от братята Мойнахан, който беше отнесъл ритник в слабините и беше останал без пистолет.

Осмият мъж пристигна пет минути по-късно с изгладените си джинси и прическата, оформена със сешоар. Първите седем не му казаха нищо. Изчакаха го да заговори пръв.

— Новините не са добри — каза той. — Не биваше да им се доверяваме по този начин. Екипът им не функционираше толкова добре, колкото очаквахме. Задачата не беше изпълнена. От този момент нататък ще действаме самостоятелно.

Седмината мъже се размърдаха по местата си. Все още не изпитваха тревога, а негодувание. Все едно си казваха: „Идеята беше само негова, когато нещата изглеждаха добре. А сега отново заговори в множествено число, така ли?“.

— Това ли гледах по новините тази сутрин? — попита свинарят. — Репортажа от Финикс? За онзи руснак?

— Беше украинец. И не беше само той. Другите трима убити също са от неговите хора.

— А какво стана с първия? Хакет ли се казваше?

— Той е в болница в Чикаго. Охраняван от полицията.

— Значи нито един от тях не е свършил работа?

— Нали това ви казах.

— Не биваше да се обръщаме към външни хора.

— Не ни струваше нищо. Освен пари. Те все още са там някъде, но те си бяха там някъде през цялото време. Тръгнаха си, но сега ще се върнат. И ние ще се справим с тях тук.

— Ще доведат полицията.

— Не мисля. Те са вкарали Хакет в болницата. Знам го със сигурност. И вероятно стоят и зад убийствата във Финикс. А това означава, че не могат да се обърнат към полицията. Всяко управление в страната веднага ще ги арестува. Като предохранителна мярка. Докато не се изясни какво е станало. Значи ще се върнат сами.

Седмината отново се размърдаха по местата си.

— Кога ще дойдат? — попита шофьорът на кадилака.

Мъжът с джинсите и прическата отговори:

— Скоро, предполагам. Но всички ние знаем какъв е планът. И всички знаем, че работи. Така че ще разберем, когато пристигнат. И ще бъдем готови да ги посрещнем.

* * *

Ричър и Чан слязоха при Уестуд на закуска и той им каза, че се е обадил на човека в Пало Алто и е уговорил среща в часа за коктейли. В Менло Парк. Но очакваше той да закъснее. Било в характера му. След това беше резервирал места за следващия полет от Финикс до Сан Франциско. В бизнес класа — последните три. Както и хотел. Само две стаи, което беше добре. Бюджетът на неговия отдел във вестника беше съкращаван непрекъснато всяка година. Ричър си помисли, че Уестуд изглежда напрегнат като комарджия, който е затънал в дългове, но всеки момент очаква да спечели джакпота.

Когато стана време, взеха такси до летището и луксозните им билети осигуриха достъп до специален салон, където Ричър закуси още веднъж, защото сервираха безплатна закуска. Качиха се първи в самолета и преди да излетят, им предложиха питие. Беше по-приятно, отколкото да седят отзад. Дори на седалките до аварийните изходи.

Самият полет не беше нито дълъг, нито къс. Не прелетяха набързо между два близки града, но и не изминаха голяма част от земната обиколка. Беше по-кратък от полета от Ню Йорк до Чикаго. Пътуването с таксито след това също беше леко, защото се движеха, общо взето, навън от центъра на града, макар и долината на Санта Клара вече да не беше някогашното сънливо място. Вече беше центърът на света, чак до Маунтин Вю, където беше централата на „Гугъл“, и шофьорите тук явно си даваха сметка за това. Срещата беше в бар, недалече от една книжарница в Менло Парк, и те го откриха от втория опит. Бяха пристигнали по-рано от уговорения час, но не толкова рано, че да отидат до хотела и да се върнат, така че платиха таксито и слязоха.

Видът на бара предизвика мимолетно психическо напрежение у Ричър, защото всеки квадратен сантиметър от него беше боядисан в червено. И се казваше „Ред“. Първичната част от мозъка на Ричър беше обхваната от необяснима параноя и се зае да съставя фантастични сценарии, в които Уестуд беше или полицай, или някой от лошите, така че нарочно го измъчваше със спомена за „Пинк“, като че ли бяха в пиеса на Шекспир или книга за Шерлок Холмс. След това той се успокои и предположи, че сигурно програмистът беше избрал мястото, следователно съвпадението беше съвсем случайно. Пък и не беше пълно съвпадение. Атмосферата беше иронична, а не безвкусна. Червената боя беше в сериозен и строг нюанс като от средата на миналия век. Сякаш беше избрана от военни. Навсякъде се виждаха чукове и сърпове, боядисани с шаблон и изтъркани допълнително, за да изглеждат по-старинно, архивни заглавия от вестник „Правда“ в рамки на стената и очукани, издраскани каски от Червената армия. Буквата „R“ на табелата с името на бара беше изписана на обратно, като „Я“ на кирилица, а с тази азбука се пишеше на руски език, което също предизвика у Ричър лек пристъп на паника. Дали не беше нещо, свързано с Мерченко? Но не, Уестуд със сигурност знаеше за разликата между Русия и Украйна. Дали изобщо съществуваха барове в украински стил, от които да се възползва един педантичен мъчител? Или му се беше наложило да се примири с руски бар?

Не, не, всъщност програмистът го беше избрал.

— Добре ли си? — попита го Чан.

— Мисля твърде много за всичко — каза Ричър. — Лош навик. Също толкова лош, колкото да не мислиш изобщо.

— Да почакаме в книжарницата.

Ричър се препъна в бордюра. Съвсем леко. Не толкова, че да падне. По-скоро затътри крак по бордюра, отколкото да се спъне в него. Май на бордюра имаше издутина или неравно място. Той погледна назад. Може би. А може би не.

— Добре ли си? — попита го Чан.

— Нищо ми няма — отговори той.

Уестуд каза, че вече е бил в тази книжарница. На среща с читатели, след като беше участвал в някаква антология. На научнопопулярни теми. Неговата статия, която беше включена в антологията, беше спечелила награда. Климатикът вътре работеше с всички сили, а посетителите с всички сили се стараеха да изглеждат модерно. Уестуд тръгна в едната посока, Чан — в другата. Ричър разгледа книгите, подредени на масите пред входа. Когато имаше възможност, четеше — най-често екземпляри, взети от необятната национална библиотека на изгубените или забравени книги. Обикновено бяха стари, с меки корици, смачкани и изтъркани, които намираше в чакалните или в автобусите, или в забутани мотели, след като някой друг ги беше прочел и ги беше оставил за следващия им читател. Харесваше повече романите, отколкото книгите с реални факти, защото последните най-често не бяха такива. Както повечето хора, Ричър знаеше със сигурност няколко неща за живота, които беше научил по трудния начин, и когато ги срещаше в книгите, не бяха описани както трябва. Затова предпочиташе измислените истории — при тях всички знаят от самото начало с какво си имат работа. Не беше придирчив по отношение на жанровете. В книгите или се случва нещо интересно, или не.

Чан се върна при него, после дойде и Уестуд и тримата се отправиха обратно към бара. Тъй като бяха пристигнали по-рано, имаха голям избор от свободни маси, така че си избраха една за четирима до прозореца. Ричър си поръча кафе, а останалите — безалкохолни напитки.

— Боя се, че новините няма да бъдат добри — каза Уестуд. — Дори ако моят човек се съгласи. Като цяло Дълбоката мрежа не е приятно място. Така се говори. Не че аз самият я посещавам. Но може би няма да ви хареса онова, което ще видите.

— Живеем в свободна държава — каза Ричър. — А бащата на Майкъл беше Маккан, не аз. Не ме интересува с какво се занимава.

Минутната стрелка на часовника стигна до върха на циферблата, изписан на кирилица, часът за коктейли започна и цената на водката падна наполовина. Първият нов посетител в бара беше млада жена на двайсет и няколко години, изпълнена с въодушевление, която несъмнено беше нова в нещо, но беше добра в него.

Вторият посетител, който влезе в бара, беше ветеранът от Пало Алто. Пристигна точно навреме. Изобщо не закъсня. Беше дребен, бял като платно, слаб като призрак и не спираше да се движи дори когато стоеше неподвижно. Ветеранът на двайсет и девет години. Беше облечен в черно от глава до пети. Той видя Уестуд и се запъти към тях. Кимна за поздрав на тримата и седна.

— Иронията е на почит по тези места, но трябва да се съгласите, че идеята за час за коктейли в съветски храм-паметник я издига на съвсем ново равнище. И като стана дума за бившия СССР, получих информация от блога си, че снощи са ликвидирали украински мафиот на име Мерченко. Това е щастливо съвпадение. Но на неговото място ще се появи някой друг. Пазарът не търпи празно пространство. Така че все пак не съм готов да изляза на светло.

— Ние също — каза Уестуд. — Поне докато не мине време и историята не бъде публикувана във вестника. Но тогава ще има толкова много неща, които ще трябва да се скрият от обществото, че ти дори няма да бъдеш някъде близо до върха на списъка. Давам ти думата си. За теб няма да излиза никаква информация. Трябва ни само достъп до търсачката. За частен случай. Търсим един изчезнал човек и мястото, на което е отишъл.

— Къде искате да го търсите?

— Най-вече във форуми. Може би и в уебсайтове за търговия.

— Не искам да се превръщам в обществен източник на информация.

— Нямам нищо против да не ти плащам.

— В такъв случай ще го направя като услуга, така че задължението ще бъде още по-сериозно.

— Можеш ли да го направиш? — намеси се Ричър. — Ако поискаш?

— Правя го още откакто я наричаха „скритата мрежа“ — отговори човекът. — А после и „невидимата мрежа“. С времето става все по-трудно, но аз ставам все по-добър.

— Може би ще е трудно да се проникне в крайната цел.

— Проникването е лесно. Трудното е да се намери нещо.

— Какво ще те накара да ни отделиш един час от времето си? Освен заплащането?

— Имате ли друг мотив освен заплащането? Има ли изобщо друг мотив?

— В интерес на истината, аз не получавам заплащане.

— Тогава защо го правиш?

— Защото някакъв тип си мисли, че е прекалено умен.

— Но ти си по-умен от него? И трябва да му го докажеш?

— Не трябва. Но ми се иска. От време на време. От уважение. Към хората, които наистина са умни. Стандартите трябва да се поддържат.

— Опитваш се да ме насочиш към същото заключение. Да ме накараш да го направя заради егото си. Аз срещу тях, като програмисти. Добър опит. Познаваш ме, макар че току-що се запознахме. Но аз вече съм отвъд това. Вече съм щастлив. Аз съм по-добър от тях. Знам го. И знанието ми дава сигурност. Вече не изпитвам желание да го демонстрирам. Дори от време на време. Дори не от уважение. Не искам да кажа, че не изпитвам уважение към твоята позиция. Старото ми „аз“ щеше да се съгласи с теб.

— А с какво ще се съгласи новото ти „аз“?

— Разкажи ми за изчезналия човек. Интересен ли е?

— Мъж на трийсет и пет години, емоционално осакатен от нещо, което лекарите наричат анхедония, а леля му описва като състояние, при което стрелката на щастието му не мърда от нулата. С изключение на това има нормален коефициент на интелигентност. И понякога може да се справя с живота.

— Сам ли е живял?

Ричър кимна.

— Социално настаняване.

— Но сега е изчезнал?

— Да.

— Появил ли се е в живота му някакъв нов приятел точно преди да изчезне?

— Да.

— Трийсет и две секунди — каза човекът.

— За какво?

— Ще го намеря в Дълбоката мрежа за по-малко от трийсет и две секунди. Знам къде да го търся.

— Кога можеш да го направиш?

— Разкажи ми за лелята.

— Има богат съпруг. Лекар. И красива дъщеря. Но все още обича племенника си. И сякаш го разбира.

— Нейното сравнение със стрелката на щастието ми харесва.

— Двамата с нея се съгласихме, че моята се движи между четири и девет.

— Аз вече съм отвъд това. Вече съм в десетката. През цялото време.

— Кристалите говорят вместо теб.

— Кое?

— Прочетох за това във вестника.

— Не съм вземал кристали от две години.

— Нещо друго ли вземаш сега?

— Сега вземам всичко друго. Живея под напрежение.

— Само не забравяй, че не бива да се кара по бялата линия. Така ни казваха едно време.

— Не искам да излизам на светло. Нали разбираш какво означава това?

Ричър кимна.

— Няма да се стигне до съд.

— Ти ли беше с Мерченко?

— Никога не признавай нищо, дори на смъртния одър. Може пък изведнъж да се оправиш.

— Само една вечер — каза човекът. — И няма да се връщате, за да проверявате други неща. Имам нужда от лично пространство.

— Кога можеш да го направиш?

— Веднага, ако искате.

— Къде?

— У дома. Всички сте поканени.

45

Ветеранът от Пало Алто имаше нещо на телефона си, с което можеше да вземе кола под наем за броени минути. Смяташе се за невъзпитано да се возят по четирима души в една кола, така че той натисна нещото два пъти и повика две. После се качи с Уестуд, за да си говорят, а Ричър и Чан ги последваха в седан, който беше само за тях. Къщата беше квадратна, построена през 50-те години на миналия век и преустроена през 70-те, така че да прилича на сграда от 30-те. Ричър предположи, че тъй като притежаваше цели три собствени нива на иронична автентичност, къщата струваше повече пари, отколкото той беше спечелил през целия си живот.

Вътре беше чисто и всичко беше в сребристо и черно. Ричър беше очаквал заплетени жици и хаос от компютърно оборудване, както в апартамента на Маккан в Чикаго, но в стаята нямаше нищо друго освен една малка стъклена масичка и един самотен настолен компютър, на който не се виждаше търговска марка. Имаше кутия за паметта и процесора, монитор, клавиатура и тракбол, но всичките бяха различни. И само пет жици, които бяха подрязани до необходимата дължина и не бяха заплетени, а плътно прибрани по местата си.

— Сам сглобих всичко — заяви домакинът. — Трябваше да преодолея разнообразни технически пречки и някои сериозни софтуерни несъответствия. Все едно отиваш в чужда държава. Трябва да научиш езика. И по-важното, трябва да разбереш обичаите им. Написах част от софтуера на търсачката. Останалото е базирано на Тор, която използват всички. По ирония на съдбата, търсачката е създадена от изследователската лаборатория към Военноморските сили на САЩ. За да осигурява надежден пристан за политически дисиденти от цял свят и лица, които подават сигнали за престъпления. Илюстрация на закона за неочакваните последствия, която може да ти извади очите. „Тор“ е съкращение, което означава „луков рутер“. Защото точно с това си имаме работа тук. Многобройни защитни пластове, подобно на глава лук — както в самата Дълбока мрежа, така и във всички отделни уебсайтове, които я съставят.

Той седна и включи компютъра. На екрана нямаше никакви красиви картинки. Нито фотографии от дълбокия Космос, нито иконки. Виждаха се само кратки редове от зелени символи на черен фон. Изглеждаше делово като гишето за чекиране на летище или касата на компания за автомобили под наем.

— Как се казва изчезналото лице? — попита човекът.

— Майкъл Маккан — отговори Чан.

— Номер на социалната осигуровка?

— Не знаем.

— Домашен адрес?

— Не знаем.

— Не е добре — каза човекът. — Първо трябва да се направят някои предварителни стъпки. За да го намеря, трябва да разполагам с нещо, което наричам „пръстов отпечатък в интернет“. Това е един алгоритъм, който написах. Малко от това, малко от онова. Абсолютният минимум от информация, който със сигурност да определя едно лице. Всъщност е много елегантен. Можем да започнем с нещо толкова просто като сметката му за кабелна телевизия. Но има и други начини. Знаем ли кой е най-близкият му роднина?

— Би трябвало да е баща му, Питър Маккан. Майка му е починала отдавна.

— Знаем ли адреса на Питър Маккан?

Чан му го каза. Къщата, която изглеждаше точно като всички останали, на улицата, която не се отличаваше с нищо. В Линкълн Парк, Чикаго. Апартамент 32. Домакинът им набра една команда и на монитора се появи нещо като портал към основния уебсайт на службата за социално осигуряване. Истинският правителствен уебсайт. Ричър хвърли поглед на Чан, която му кимна, все едно искаше да каже: „Всичко е наред, и аз имам такъв“. Човекът набра данните на Питър Маккан и веднага откри номера на социалната му осигуровка, който веднага го отведе до номера на социалната осигуровка на Майкъл, защото двамата бяха законово определени за наследници един на друг. Най-близки роднини. Номерът на социалната осигуровка на Майкъл ги отведе до домашния му адрес, който също беше в Линкълн Парк, Чикаго.

След това ветеранът излезе от уебсайта на социалното осигуряване и влезе в някаква друга сложна база данни. Набра номера на социалната осигуровка на Майкъл Маккан и домашния му адрес и екранът се промени. Появи се дълъг списък от кодове, съставени от букви и цифри. Пръстовият отпечатък в интернет. Който бе само и единствено за Майкъл Маккан и никой друг.

Последва нова команда и на екрана се появи заглавна страница, грубо сглобена от обикновени зелени символи на черен фон, но подредени на разстояния помежду си и центрирани в правоъгълник, така че напомняха на етикета на търговски продукт. Или на прототип. Ричър предполагаше, че си беше точно това. В някакъв смисъл. Потенциално. Екранът изглеждаше доста гостоприемно. Като шепа ярки изумруди, пръснати по черно кадифе. Най-видимата дума на екрана беше „Батискаф“.

— Схващате ли?

— Думата означава подводница — каза Чан. — Която може да се спуска чак до океанското дъно.

— В началото се казваше „Немо“. Като главния герой от „Двайсет хиляди левги под водата“. Той има подводница, която се казва „Наутилус“. Хареса ми, защото на латински nemo означава „никой“. А това ми се струваше подходящо. Но след това направиха анимационен филм за някаква риба. И развалиха всичко.

Нова команда и на екрана се появи поле за търсене.

— Добре, палете двигателите — каза той. — Обзаложили сме се на трийсет и две секунди.

Ветеранът копира голямо количество информация в полето за търсене. Не името на Майкъл Маккан, а някои от дългите кодове от предишната база данни, съставени от букви и цифри. Пръстовият му отпечатък в интернет. Явно щеше да свърши по-добра работа от име. После натисна клавиша за стартиране на програмата и в главата на Ричър се включи хронометър. Пет секунди.

— Някой ден ще работи много по-бързо — каза домакинът. — Търсенето на сурова информация е добре организирано, но издирването на самите уебстраници е базирано на функцията за търсене и заместване от стара текстообработваща програма.

Дванайсет секунди.

— Но моля да не оставате с погрешно впечатление. В абсолютен смисъл търсенето е достатъчно бързо. Просто Дълбоката мрежа е много голяма. Това е проблемът. А и не разполагам с предимствата на Гугъл. Никой не се бори с останалите, за да спечели вниманието ми. Тези уебсайтове искат точно обратното. Но вече съм там. В момента. Вече съм сред тях. Те не могат да ме видят, но аз ги виждам.

Двайсет и пет секунди. Търсенето приключи. На екрана се появи списък от линкове.

— Намерихме го — заяви ветеранът. — Двайсет и шест секунди. Доста под обещаните трийсет и две.

— Много добре — каза Ричър.

— Рискувах. Стесних полето на търсене. Знаех къде ще мога да го намеря.

— Къде?

— Надявам се, че господин Уестуд ви е обяснил за мен. Заешките дупки, в които пропадаме, понякога са определени предварително за нас. И не непременно по заслуги.

— Решаването, а не задачата — каза Ричър.

— Търсенето в Дълбоката мрежа е елегантно техническо предизвикателство, но самото пребиваване в нея може да бъде неприятно. Там има от всичко по малко, но в крайна сметка Дълбоката мрежа се основава на три неща. Една трета от нея представлява необятен престъпен пазар, където се продава всичко — от номера на кредитната ви карта до поръчкови убийства. Някои уебсайтове организират търгове, на които наемните убийци се съревновават помежду си, за да получат поръчката. Най-ниската оферта печели. Има уебсайтове, в които можете да посочите как точно искате да умре съпругата ви, и наемните убийци на свободна практика ще се свържат с вас, за да ви предложат цена в зависимост от това.

— Там ли намери Майкъл Маккан? — попита Чан.

Експертът продължи:

— Втората трета от Дълбоката мрежа е порнография от най-неприятната разновидност. Отвратителни неща, дори за мен, а аз не съм точно с традиционни разбирания.

— От това ли се е интересувал той?

— Не, намерих го в последната трета.

— Каква е тя?

— Не беше трудно да се предположи. Заради анхедонията. Заради това, че стрелката на щастието му не мърда от нулата. Последната трета от Дълбоката мрежа е посветена на самоубийството.

Ветеранът от Пало Алто продължи:

— От време на време посещавам тези форуми. Като антрополог, надявам се, не като воайор. И не като посетител в зоопарка. Представям си, че Майкъл Маккан е бил типичен случай, макар и от дъното на спектъра. Роден е с депресия, а след като майка му е починала отдавна, значи е бил малко момче, когато се е случило. Това не е добра комбинация. Не се съмнявам, че е искал животът му да свърши. Всеки ден. Ние дори не можем да си представим колко са сигурни в това тези хора. Те не са от онези, които понякога се чувстват зле, а после се оправят. Те мразят живота си дълбоко и искрено и искат той да спре. Искат да хванат автобуса. Това е изразът, който използват. Искат да хванат автобуса, който заминава от града. Но това е голяма крачка. Някои от форумите са групи за взаимопомощ. Затова ви попитах дали в живота му изведнъж не се е появил някой нов приятел. Наричат ги „партньори за самоубийство“. Правят го заедно. Държат се за ръце и скачат едновременно, така да се каже. Форумите им помагат да се свържат. Основната тема на дискусиите е с кого си подхождат. Партньорът на Майкъл също ли е изчезнал?

— Не знаем — отговори Чан. — Дори не знаем дали е бил мъж или жена. Адресът му е някъде близо до Тулса, Оклахома, поне така мислим.

— Ти каза, че някои от форумите са групи за взаимопомощ — каза Уестуд. — Какви са другите?

— В тях се обсъжда как да го направят. Непрекъснато. Това е най-важният въпрос в живота им. Има много информация. И те я обсъждат помежду си, както богословите обсъждат свещените текстове. Най-добре става с пушка в главата. Доколкото знаем, смъртта настъпва мигновено и самоубийството е ефективно деветдесет и девет процента. С пушка в устата е деветдесет и седем процента. С пушка в гърдите е деветдесет и шест, а с пистолет в гърдите — около осемдесет и девет. Това е горе-долу също толкова сигурно, колкото да се обесиш. Да се самозапалиш се оценява на около седемдесет и шест. Да запалиш къщата си — около седемдесет и три. И всъщност никой не иска да слиза по-ниско от тази вероятност. В същото време да скочиш пред влака отново е близо до върха, деветдесет и шест процента, да скочиш от покрива е деветдесет и три, да блъснеш колата си в подпорната колона на мост е около седемдесет и осем. Но трябва да си сложиш колана. Иначе може да изхвърчиш през предното стъкло. Шофьорите, които катастрофират нарочно, без да си сложат колана, имат около седемдесет процента шанс да умрат. По-добре е да си вътре в колата, когато двигателят влезе през таблото. И не на последно място е вечният фаворит, който също е на върха, само на второ място след пушката в главата — цианидът. Ефективен е в над деветдесет и седем процента от случаите и те убива за около две минути. Но тези две минути са изпълнени с ужасна агония. И точно това е проблемът. Всички най-ефективни начини за самоубийство са насилствени. Някои хора не могат да понесат това. Както жените, така и мъжете. Някои нямат достъп до такива средства. Ако живееш в голям град, не можеш да отидеш до хамбара, където дядо ти си държи пушката за лисици. А ако нямаш сили да отидеш до банята, как ще отидеш до железопътната линия?

— И какво правят?

— Обсъждат, безкрайно. Говорят помежду си за свещения граал на самоубийството. Бързо и безболезнено. Да заспиш и никога да не се събудиш. Точно това търсят. Едно време са го имали. Или техните родители са го имали. Опаковка сънотворни хапчета и чаша скоч. Или маркуч от ауспуха през прозореца на семейния буик. Заспиваш и никога не се събуждаш. Гаранция. Но вече не е така. Сега семейният буик има катализатор. От ауспуха не излиза въглероден окис. Вече не. Или поне не достатъчно. Ако го направиш, ще ти се размине с главоболие и обрив по кожата. Колкото до другия вариант, скочът си е същият, както преди, но сънотворните хапчета не са същите. Вече са безопасни. Ако ги изпиеш наведнъж, ще спиш денонощие и половина, но няма да се събудиш мъртъв. Човешкият живот в Америка стана много защитен. И това създава проблем на тези хора. Точно това ги кара да се обърнат към Дълбоката мрежа. Петното на позора, разбира се, но най-вече усещането, че решението на техните проблеми започва да им се струва възможно. В света на повърхността има законови пречки, социална отговорност и всякакви други неща, за които говорят адвокатите. Например вече не можеш да го направиш с буика си — новата мода във въглеродния окис е да използваш онези малки туристически грилове, които можеш да си купиш от супермаркета. Метален грил и дървени въглища, опаковани в алуминиево фолио, готови за употреба. Купуваш си седем-осем от тях и ги подреждаш в спалнята, високо на стената, после ги запалваш едновременно и въглеродният окис започва да се излива от тях като течност, защото е по-тежък от въздуха, събира се на пода на спалнята, нивото му се вдига над нивото на леглото и те задушава. Бързо и безболезнено. Все едно заспиваш и никога не се събуждаш. Свещеният граал. С тази разлика, че единият от гриловете сигурно ще запали стената на спалнята ти, а оттам и цялата сграда, и въпросният човек, който е предложил този метод, ще осъмне с петстотин съдебни дела, заведени срещу него за имуществени вреди.

— Какви други закони нарушават? — попита Чан.

— Всичко е свързано с това какво могат да понесат. За някои дори маркучът през прозореца на колата е прекалено трудно нещо. В гаража е студено, в колата е неудобно и цялата история изглежда доста откачено. Макар че въглеродният окис оставя красив труп. Устните стават червени като черешка. Човекът изглежда в перфектно здраве. В погребалното бюро дори не трябва да го гримират. Но някои хора искат да си умрат вкъщи. В своя дом. Свещеният граал е да го направиш в леглото си. Така че следващата мода е да използваш друг вид газ. В комбинация с един интересен медицински факт. Нека да те попитам нещо. Ако се наложи да задържиш дъха си твърде дълго време, какво те притиска да започнеш да дишаш отново?

— Предполагам, че кислородът ми свършва.

— Точно това е интересният факт. Причината не е липсата на кислород. А натрупването на въглероден двуокис. Горе-долу същото, но не точно. Работата е там, че можеш да напълниш дробовете си с всякакъв газ, но стига да не е въглероден двуокис, мозъкът ти няма проблеми. Можеш да напълниш целия си гръден кош с азот и да нямаш никакъв кислород, всеки момент ще умреш на място, а белите ти дробове си казват: „Няма проблеми, човече, ние сме окей, в нас няма и следа от въглероден двуокис, така че няма нужда да започваме да работим, докато не се появи такъв“. Но те никога няма да започнат да работят отново, защото ти никога повече няма да си поемеш дъх. Защото никога няма да ти се наложи. Защото в дробовете ти няма въглероден двуокис. И така нататък. Затова тези хора започнаха да дишат азот, но за това трябва да отидеш до железарията, а бутилките с азот са прекалено тежки, за да се носят на ръка, затова опитаха с хелий от магазина за балони, но за него пък ти трябва маска и тръби и цялото нещо изглежда все така откачено, така че в крайна сметка повечето хора си искат добрата стара опаковка сънотворни хапчета и чашата скоч. Точно както е било едно време. С тази разлика, че вече няма как да стане така. Сънотворните хапчета от едно време най-вероятно са били нембутал или секонал, а и двете субстанции вече се контролират много строго. Няма откъде да си ги набавиш. Освен незаконно, разбира се — някъде много дълбоко, където никой няма да те види. Има си източници за това. Свещеният граал. Естествено, повечето оферти са фалшиви. Нембутал на прах, внос от Китай, и други подобни. Да се разтвори във вода или плодов сок. Смъртоносната доза се продава за осемстотин или деветстотин долара. Горките отчаяни хора изпращат сумата с паричен превод по „Мъниграм“ и после чакат да пристигне поръчаната пратка, измъчвани от нетърпение, но така и не виждат нембутал на прах от Китай, защото никога не е имало такъв. Белият прах на снимката в интернет е талк, а в опаковката има нещо съвсем друго. Тази измама е някакво ново дъно в интернет, поне според мен. Някои хора се възползват от последната надежда на самоубийците.

— Но явно искаш да кажеш, че има и истински оферти. Ти каза „повечето“, а не всички.

— Вече никъде няма секонал. Нембуталът е последната възможност. Той остана единственият свещен граал. Единствената законна употреба на нембутал в Съединените щати е за евтаназия на селскостопански животни. Понякога изчезват някакви количества от него, а някои ветеринарни лекари са корумпирани. Защо да не го направят? Смъртоносната доза за човек се събира в две малки опаковки. Транспортът е лесен. Можеш да ги изпратиш с „ФедЕкс“. И получаваш деветстотин долара за нещо, което иначе щеше да се разлее на пода, докато приспиваш някое болно муле. Това е сделка, на която не можеш да откажеш.

„Видя къщи, в които все още живееха хора, и други, преустроени в магазини за семена и изкуствени торове, и кабинета на един ветеринар, специалист по селскостопански животни“

— Покажи ни точно къде е влизал Майкъл Маккан. Искаме да прочетем какво е написал.

46

Всички си придърпаха столове до стъклената масичка и се скупчиха около монитора. Майкъл Маккан беше записан в два форума за самоубийци. И в двата случая беше изпращал съобщения от името на „Майк“. Съобщенията му бяха написани с равен измъчен тон, все едно беше изтощен от бремето на проблемите си. Правописът му беше добър и спазваше всички граматически правила. Ричър си помисли, че съдържанието не му идваше естествено. Все едно някой му беше казал, че когато се обръщаш към други хора, трябва да го правиш по този начин. Все едно изнасяш реч пред публика. Трябва да си облечеш сако и да си сложиш вратовръзка, преди да се покажеш пред хората.

Първият форум беше този за запознанства. Майкъл си търсеше подходящ партньор. Не защото имаше нужда от помощ. Не и през цялото време. По-скоро чувстваше, че той може да предложи такава. Поне от време на време. В продължение на много месеци беше разговарял накратко само с двама кандидати, а след това явно се беше спрял на трети, който се представяше с името „Изход“. От този момент нататък двамата често си разменяха лични съобщения.

Междувременно вторият форум беше посветен на темата за метода на самоубийството, но понякога в него се водеха и други дискусии. Майкъл участваше от време на време с премерени изказвания и никога не изразяваше гняв или омраза. Защитаваше правото си да хване автобуса. Участваше в дискусия как да се приеме нембутал. Искаше съвет. Твърдеше се, че в търговската му разновидност нембуталът е твърде горчив. Вкусът му се понасяше по-лесно с плодов сок или със скоч, който бездруго увеличаваше ефективността му. Винаги беше по-добре предварително да се вземе някакво антиеметично лекарство, например хапче против повръщане. Никой не искаше да повърне и в тялото му да остане доза, която не е достатъчна да го убие. Никой не искаше да се събуди след двайсет часа и да му се наложи да го направи още веднъж.

Освен това Майкъл участваше и в дискусия за надеждността на доставчиците на нембутал. Неведнъж беше ставал жертва на измами по интернет. Пазарът представляваше истинска джунгла. Един измамник нямаше нужда от нищо друго освен добър уебсайт. Никой не знаеше самоличността на доставчиците. Смяташе се, че може да се разчита на някакъв човек от Тайланд. А след това някой беше пуснал съобщение, че беше получил доставка от „МР“ — точно навреме и с истинската субстанция, както беше установил с химически тест на съдържанието. Друг потребител потвърждаваше думите му. Според него „МР“ бяха добри. Предлагаха реална услуга. Майкъл беше попитал: „МР?“. Първият потребител се беше върнал във форума и беше написал: „Мадърс Рест“.

Един ден по-късно във форума за запознанства Майкъл беше казал на Изход, че е проверил уебсайта на Мадърс Рест и смята, че Изход също трябва да го погледне, защото има много неща, които би искал да обсъдят — особено на пето ниво. Нямаше други подробности.

— Какво означава пето ниво? — попита Ричър.

Ветеранът от Пало Алто отговори:

— Представи си глава лук. С множество пластове. Все по-надълбоко. Това е самата Дълбока мрежа и всички уебсайтове на нея. Мястото, на което се включваш във форумите, обикновено е на второ ниво. Четвърто ниво обикновено е първото, на което можеш да си купиш някаква стока. Следователно пето ниво вероятно е място, на което можеш да си купиш някаква специална стока.

Изход беше отговорил във форума, като беше написал, че пето ниво изглежда интересно. Но това беше към края на съобщенията, разменени помежду им. След това Майкъл физически се беше преместил в щата Оклахома. В дома на Изход, недалече от Тулса. В дома на своя партньор в самоубийството. За да се подготви. Ричър предположи, че бяха продължили дискусията на живо.

— Можем ли да видим уебсайта на Мадърс Рест? — попита той.

— Първо ще трябва да го намерим.

— Предишния път се справи добре. С шест секунди по-бързо, отколкото обеща.

— Тогава знаех къде да търся. Следващото търсене ще се измерва в минути. Ако имаме късмет.

— Колко минути? Как ще се обзаложим?

— Двайсет — каза домакинът.

Той набра няколко команди и попълни полето за търсене с теми и ключови думи. После стартира програмата и хронометърът в главата на Ричър се включи. Всички се отдръпнаха назад, протегнаха се, настаниха се по-удобно и се приготвиха да чакат.

Доста дълго.

— Двеста смъртни случая може би означава двеста купувачи на нембутал. Но не съм сигурен какво мисля по този въпрос. Имам предвид, от гледна точка на новината. Дали това наистина е скандал? Употребата на нембутал е законна в щатите Вашингтон и Орегон.

— Не е същото — каза ветеранът от Пало Алто. — За да получиш рецепта за нембутал, трябва да се подпишат двама лекари. Трябва да бъдеш на стотина години и да страдаш от нелечима болест. Тези хора никога няма да успеят да минат през такава проверка. И в общия случай това ги вбесява.

— Значи въпросът става етичен. Дали уважаваме личния избор, най-просто казано, или се чувстваме длъжни да преценяваме причината на всеки човек да поиска да го направи?

— Не причината — каза Чан. — Това е нарушаване на личното пространство. Но според мен трябва да преценяваме доколко поема ангажимент да го направи. Между краткия пристъп на паника и продължителната нужда има голяма разлика. Може би поемането на сериозен ангажимент доказва съществуването на сериозна причина. Ако се заемеш да преодолееш всички предизвикателства по пътя, значи наистина държиш на решението си.

— В такъв случай може би сегашната система работи добре. По някакъв начин. Без да иска. Защото предлага много предизвикателства. Тези хора със сигурност си спечелват правото да го направят.

— Но какво печели Мадърс Рест? — намеси се Ричър. — Двеста доставки на нембутал по деветстотин долара парчето са по-малко от двеста хиляди долара. В рамките на целия проект, поне така предполагаме. Ако не смятаме разходите за купуването на едро и доставките. Това е хоби. Не можеш да плащаш на хора като Мерченко с парите, които изкарваш от хобито си. Там става и нещо друго. Няма друго възможно обяснение. Защото…

Той спря.

— Защото какво? — каза Чан.

— Защото според нас там е убит човек.

— Какъв човек?

— В самото начало. С багера.

— Кийвър?

— Да, Кийвър. Защо да убиват Кийвър заради някакво хоби? Трябва да има и нещо друго.

— Пето ниво може да означава специални стоки. Може би те струват повече.

Ричър хвърли поглед към екрана. Търсенето продължаваше. Бяха минали седем минути.

— Опитвам се да си представя какво може да е толкова специално — каза той. — Толкова, че да си струва парите за Мерченко.

— Аз разбирам всички тези хора — заяви ветеранът от Пало Алто.

— Аз също — кимна Ричър. — Приемам, че трябва да се внимава с туристическите грилове, за да не подпалиш цялата сграда. Но като се изключи това, трябва да ги оставим да правят, каквото искат. Те не са искали да се родят. Същото е като да върнеш някой пуловер в магазина.

— С тази разлика, че не би трябвало да е прекалено лесно или прекалено трудно — каза Чан. — Което по някакъв начин означава, че всички останали носим отговорността да определяме нивото. Честно ли е така?

— Точно от това се опасявах — каза Уестуд. — Въпросът се превръща в етичен дебат. Можех да го напиша, без да излизам от офиса. За резерва, ако някой месец не се случва нищо по-интересно. Нямаше никаква нужда да харча пари за командировки. Ще ме накажат заради тях.

Минаха дванайсет минути.

Взеха си питиета — трябваше да отидат до кухнята. Кухнята беше много ретро. По някакъв начин приличаше на някои от местата, които Ричър си спомняше от детството си. Семейни квартири в десетина различни военни бази по целия свят, където през прозореца се виждаше различно небе, но шкафовете в кухнята бяха едни и същи. Някои майки много държаха да ги изтъркат с дезинфектант — още първата сутрин след пристигането, — но майката на Ричър беше французойка и вярваше в имунитета, придобит по естествен начин. Като цяло това беше свършило работа. Макар че на брат му все пак веднъж му беше станало лошо. Но по-вероятно беше станало от кухнята в някой ресторант. По онова време вече беше започнал да ходи по срещи.

— Добре ли си? — попита го Чан.

— Нищо ми няма — каза той.

Минаха осемнайсет минути.

Четиримата се върнаха в стаята. Хронометърът продължаваше да работи. Деветнайсет минути. Домакинът се обади:

— Не се уговорихме какво залагаме.

— Какво се уговорихме първия път? — попита Ричър.

— Нищо.

Минаха двайсет минути.

— Не искаме да злоупотребяваме с гостоприемството ти — каза Ричър.

— Ще се справя. Аз съм по-добър програмист от тях, със сигурност.

— Колко продължи най-дългото търсене, което си правил?

— Деветнайсет часа.

— И какво намери?

— Графикът на президента на един уебсайт за поръчкови убийства.

— Президентът на Съединените щати?

— Същият. И когато започнах търсенето, графикът беше актуален.

— Обади ли се на някого?

— Беше истинска дилема. Аз не съм обществен източник на информация. И в интерес на истината, там нямаше никаква друга. Един уебсайт, който съм търсил в продължение на деветнайсет часа, със сигурност има толкова много огледални уебсайтове и защити срещу проследяване, че сървърите му със същия успех биха могли да бъдат на Венера или на Марс. Но от специалните служби нямаше да ми повярват. Щяха да ми вземат всичко, а техните собствени служители да го разглобят и да го разгледат подробно. Щяха да ме затворят някъде за една година, за да ме разпитват и да ме принуждават да им давам консултации. Така че, не, не се обадих на никого.

— И не се случи нищо.

— За щастие.

Минаха двайсет и седем минути. Програмата продължаваше да търси.

А после търсенето приключи. На екрана се появи списък с линкове.

47

В списъка с линкове имаше един, който водеше директно към уебсайта на Мадърс Рест, още четири към различни части от него и една външна препратка — ветеранът поиска да провери първо нея, защото според него присъствието ѝ в списъка беше необичайно. Успя да стигне до коментар, оставен от потребител на име Кръв в един изолиран форум. Коментарът гласеше: „Разбрах, че в Мадърс Рест предлагат добри неща“. Беше оставен в таен форум, който домакинът не познаваше. Контекстът на коментара не беше ясен. Но форумът не беше за самоубийци. Беше за някаква друга общност от хора. Ентусиасти на някаква тема, поне така изглеждаше. Нямаше никаква друга информация. Улица без изход.

Домакинът заяви:

— Отиваме направо в градчето.

Той не използваше тракбола. Програмата не беше такава. Работеше само с команди, набрани на клавиатурата. Човекът явно предпочиташе така. Беше от старата школа. Ветеран. И работеше бързо. Пръстите му, бледи като погребален саван, потракваха светкавично по клавиатурата. Толкова бързо, че почти се сливаха от скоростта.

На екрана се появи цветна картина — заглавната страница на истински уебсайт. Беше снимка. Снимка на шосе, което водеше право напред през безкрайно море от пшеница чак до златистата мараня на хоризонта, където изглеждаше остро като върха на игла. Беше старият маршрут на заселниците. Беше шосето, което водеше на запад от Мадърс Рест.

И очевидно представляваше алегория. Над снимката пишеше: „Тръгнете по този път заедно с нас“. Под снимката пишеше: „Мадърс Рест. Това е краят“.

Вторият линк водеше направо към секцията от уебсайта, озаглавена „За нас“. Мадърс Рест беше общност, посветена на задачата да предлага варианти за прекратяване на живота. Тържествено се обещаваха най-качествените стоки, услуги, обслужване и грижа за клиента. Отговорността беше гарантирана. Дискретността се подразбираше.

Третият линк водеше към секцията за записвания. За членове на общността. Изискваше се потребителско име и парола. Сигурно беше трудно да се проникне в нея. Но нямаше нужда, защото следващият линк директно я прескачаше и водеше право надолу, към четвърто ниво.

Първото, на което се предлагаха стоки за продажба.

Имаше общо три оферти. Първата беше за нестерилен перорален разтвор на нембутал в опаковка от 50 милилитра на цена от 200 долара. Втората беше за инжекционен разтвор на нембутал в опаковка от 100 милилитра за 387 долара. Третата беше за стерилен перорален разтвор на нембутал в опаковка от 100 милилитра за 450 долара. Сигурните смъртоносни дози бяха цитирани като 30 милилитра, приети с инжекция, и 200 милилитра, приети през устата. Времето до изпадането в дълбок сън беше цитирано като по-малко от една минута, а времето до настъпването на смъртта — по-малко от двайсет минути.

Ричър си помисли, че инжекционният разтвор сигурно се продаваше по-трудно. Хората, които си падаха по спринцовки, можеха да се самоубият със свръхдоза хероин на една десета от тази цена. Той предположи, че най-добре се продава стерилният перорален разтвор. Деветстотин долара, за да си тръгнеш мирно и тихо. Думата „стерилен“ караше всичко да изглежда някак си по-чисто. Свещеният граал. Но нестерилният разтвор предлагаше по-добро съотношение между качество и цена. Смъртоносната доза от него излизаше само осемстотин долара, с риск да се разболееш от стомашна инфекция ден след като умреш.

Доставката беше трийсет долара, с номер за проследяване на пратката от клиента, а цялата сума трябваше да се плати предварително с паричен превод в „Уестърн Юниън“ или „Мъниграм“. Не се приемаха чекове или записи по пощата. Нембуталът щеше да бъде доставен в опаковка без надписи. Не трябваше да се държи в хладилник, а плътно запечатан на хладно сухо място. Следваше бутон, над който имаше надпис: „Поръчайте тук“.

— Ричър беше прав — каза Чан. — С приходите от този уебсайт няма как да платиш на Мерченко.

— Трябва да погледнем на пето ниво — каза Уестуд.

Отне им известно време, за да стигнат до там. Уебстраницата работеше бавно, както беше преди, когато достъпът до интернет беше през телефонния модем. Но Ричър не се съмняваше, че в действителност се случваха други неща с мълниеносна бързина. Програмата на домакина им се сражаваше със защитите на уебсайта като самотен воин срещу цяла орда противници, с милиони финтове и удари в секунда, все по-навътре, все по-надолу в пластовете на Дълбоката мрежа.

Секцията се появи.

Изход, приятелят на Майкъл Маккан, я беше нарекъл „интересна“. Ричър си помисли, че сигурно наистина е такава. Ако човек има нужда от такива неща. Секцията предлагаше ексклузивно обслужване. Към бъдещите клиенти беше отправена поканата да пристигнат в Мадърс Рест с влак от Чикаго или Оклахома Сити. На гарата щеше да ги посрещне представител на общността и щяха да прекарат нощта в луксозен мотел. На следващия ден щяха да ги откарат с луксозен седан в централата на Мадърс Рест. Там ги очакваше собствено крило с апартамент, проектиран да напомня луксозен хотел, с релаксираща атмосфера в спалнята. Там можеха да се настанят удобно и когато решат, личният им асистент щеше да им поднесе напитка с нембутал, а след това да се оттегли. За хората, които се притесняваха от поглъщането на горчивата течност, се предлагаше алтернативно решение: асистентът щеше да им поднесе обикновено сънотворно хапче, а след това щеше да натисне един бутон, с който да запали осемцилиндровия двигател от стар шевролет, модел 1970 г., монтиран извън сградата, така че да не се чува и да ги притеснява, а богатите изпарения от ауспуха му щяха да бъдат отведени директно в стаята и дискретно да свършат работата си. Бъдещите клиенти можеха да се осведомят за цената на тази услуга, като отправят директно запитване.

Ричър си помисли, че цената сигурно беше сериозна. Представи си мъжа, който слезе от влака, с костюма и официалната му риза, и хубавата кожена чанта, както и жената с бялата рокля, подходяща за градинско увеселение в Монте Карло. И двамата бяха богати. Вероятно и двамата бяха болни. И двамата се бяха запътили към края на живота си с достойнство. Той си спомни за тях — различни хора в различни дни, които направиха един и същ жест. Застанали до прашния прозорец на стая 203. Стояха с широко разперени ръце, стиснали завесите, и гледаха с почуда към утрото навън. Към последното утро в живота си.

— Майкъл и неговият приятел — обади се Чан. — Това ли са направили?

— Ето я моята статия — каза Уестуд. — Ще задам въпроса дали това е бъдещето. Може би наистина ще стане така след сто години. Хаос в целия свят, пренаселване, недостиг на вода. Тази услуга може би ще се предлага на всеки ъгъл. Като кафене от веригата „Старбъкс“. Но ще трябва да го видя на живо. След като вече похарчих парите за командировката.

— Може би ще го видиш — каза Ричър. — След като го проверим.

— Какво ще проверявате? Ние знаем какво има там. От градчето се изпраща предназначен за животни нембутал по куриер, а богатите клиенти пристигат в градчето с влак. И кой би могъл сериозно да твърди, че се случва нещо лошо? Мога да задам въпроса дали Дълбоката мрежа по някакъв начин не предвижда бъдещето на всички. Може би това е логично. Може би е просто човешко желание в действие. Нищо повече. Човешко желание, освободено от ограничения и правила. Органично по някакъв начин. Книгата, която може да се напише за този случай, ще се продава в секцията за философска литература в книжарниците. Защото това са неща, които се случват реално. И друг път сме виждали подобно развитие. След сто години подобни действия ще бъдат повсеместни и всички ще ги приемат като нещо нормално.

— Кийвър не е сметнал, че е нормално. Можеше просто да свие рамене. Можеше да смени името си на Витгенщайн и да си замине от градчето, за да не пречи на прогреса. Но той е видял нещо лошо.

— Ти виждаш ли нещо лошо?

— Не съм сигурен. Но Кийвър със сигурност е видял.

— Какво лошо би могло да има?

— Не виждам как Майкъл и неговият приятел биха могли да си позволят ексклузивното обслужване. Дори да спестяват цял живот. Тогава къде са те, по дяволите?

— Свършихме ли? — обади се ветеранът от Пало Алто.

— Да, много благодарим — каза Чан.

— Ти си върхът — каза Ричър. — Стигна до дъното на Дълбоката мрежа. Те не могат да те видят, но ти ги виждаш.

— Изпрати ми фактура — ухили се Уестуд.

— Ще ви повикам кола — каза домакинът и натисна нещо на телефона си.

Всички се изправиха и Ричър направи крачка към вратата, после още една, а после подът от лявата му страна подскочи нагоре под някакъв откачен ъгъл, просто се наклони под ъгъл от четирийсет и пет градуса от някаква невъобразима сила, и той успя да си помисли „земетресение“, преди подът да го захвърли право срещу касата на вратата, която го блъсна в гърдите и врата, все едно някой го удари с дебела дървена греда. Той се строполи на пода и отчаяно се огледа, за да види къде е Чан и какво ще се случи сега.

Но не беше земетресение. Той се изправи до седнало положение. Всички останали приклекнаха до него.

— Нищо ми няма — каза той.

— Ти падна на пода — уведоми го Чан.

— Може би някоя дъска на пода е била закована накриво.

— Дъските са заковани както трябва.

— Може да е била изкривена.

— Боли ли те главата?

— Да.

— Отиваш в болницата.

— Глупости.

— Ти забрави името на Кийвър. Наложи се да го наречеш човека с багера. Това е класически симптом на афазия. Не можеш да се сетиш за някоя дума и перифразираш, за да я избегнеш. Не е добре. А преди това се спъна пред книжарницата. И непрекъснато се отнасяш. Все едно потъваш в спомените си или започваш да си говориш сам.

— Наистина ли?

— Нещо в главата ти не е съвсем наред.

— А обикновено как е?

— Отиваш в болницата.

— Глупости. Няма нужда.

— Направи го заради мен, Ричър.

— Само ще си загубим времето. Да си отидем в хотела.

— Не се съмнявам, че си прав. Но го направи заради мен.

— Никога не съм ходил в болница.

— За всяко нещо си има пръв път. Надявам се, че няма да е само това.

Ричър не отговори.

— Заради мен, Ричър.

Специалистът по мрежите се обади:

— Отивай в болницата, човече.

Ричър се обърна към Уестуд.

— Подкрепи ме.

— В болницата — отсече Уестуд.

— Кажи им, че си програмист — каза човекът от Пало Алто. — Така няма да чакаш. Някои от софтуерните компании спонсорират медицинските заведения.

Тримата последваха този съвет и представиха Ричър за експерт, какъвто не беше. И какъвто най-вероятно никога нямаше да бъде. Вероятността за това беше също толкова малка, колкото да стане плетач, автор на лексикони или тенор в хор. Но по този начин го прегледаха след деветдесет секунди, а деветдесет секунди по-късно вече отиваше на скенер. Той каза, че това са глупости и няма нужда, но Чан не се отказа, така че включиха машината за КТ, която не беше нищо особено, някакво електрическо жужене и рентгенови лъчи, а след това изчакаха доктора да види резултатите. Ричър отново каза, че това са глупости и само ще си загубят времето, но Чан отново не се отказа и в крайна сметка се появи мъж с папка в ръка и сериозно изражение на лицето.

— „КТ“ означава „компютърна томография“ — каза му Ричър.

— Да, знам — отговори мъжът с папката.

— Знам кой ден от седмицата е, както и кой е президентът на Съединените щати. Помня какво съм закусвал. И двата пъти. Просто искам да ви докажа, че ми няма нищо.

— Имате контузия на главата.

— Това е невъзможно.

— Имате глава. Напълно е възможно тя да бъде контузена. Имате мозъчно сътресение, contusio cerebri на латински, и технически погледнато, имате дори две — едно в резултат на директния удар и друго в резултат на противоудара. И двете съвсем очевидно са причинени от удар с тъп предмет, нанесен от дясната страна на главата ви.

— Коя новина беше това? — попита Ричър. — Добрата или лошата?

— Ако този удар беше нанесен в ръката над лакътя, щяхте да се сдобиете със сериозно натъртване — каза лекарят. — И точно това се е случило. Но не от външната страна на главата. Там няма достатъчно мускулна тъкан. Натъртването е от вътрешната страна на главата. На мозъка ви. А от другата страна има още едно, защото мозъкът ви се е блъснал в отсрещната страна на черепа, след като е понесъл първоначалния удар. Точно това наричаме директен удар и противоудар.

— Какви са симптомите? — попита Ричър.

— Симптомите зависят от степента на контузията и индивидуалните особености, но могат да включват главоболие, обърканост, сънливост, замайване, загуба на съзнание, гадене, повръщане, спазми и нарушения в координацията, движението, паметта, зрението, говора, слуха, емоционалното състояние и мисленето.

— Това са доста симптоми.

— Говорим за мозъка.

— А какво ще кажете за моя мозък? Кои от тези симптоми ще ми се паднат?

— Не мога да кажа.

— Нали имате всички данни от прегледа? Значи и реална картина на мозъка ми.

— Картината не може да се тълкува с такава точност.

— Добре, приключихме. Значи само предполагате. И друг път са ме удряли по главата. Този път не е по-различно. Нищо ми няма.

— Имате мозъчно сътресение.

— Какво трябва да ми кажете сега?

— Според мен резултатите от изследването изискват да останете в болницата за наблюдение, поне до утре сутринта.

— Няма да стане.

— А би трябвало.

— Ако ме бяха ударили по ръката, щяхте да ми кажете, че ще ми мине след няколко дни. Натъртването щеше да се оправи от само себе си. Щяхте да ме пуснете да си ходя. Можете да направите същото и за главата ми. Случи се вчера, значи утре вече ще са минали няколко дни. Нищо няма да ми стане. Ако изобщо е това, за което говорите. Може би сте объркали резултатите ми с изследването на някой друг пациент.

— Мозъкът не е същото нещо като ръката.

— Съгласен съм. Ръката не е защитена с дебела костна тъкан.

— Вие сте пълнолетен — каза мъжът. — А това не е психиатрично заведение. Не мога да ви задържа против волята ви. Само се подпишете на регистратурата.

Лекарят се обърна и излезе, готов да прегледа следващия си пациент. Може би щеше да бъде някой програмист, а може би не. Вратата се затвори зад гърба му.

— Значи е натъртване — каза Ричър. — Което се оправя.

— Благодаря ти, че се съгласи да се прегледаш. Хайде да отиваме в хотела.

— Трябваше да отидем направо в хотела.

— Ричър, ти падна на пода.

Ричър измина внимателно целия път до стоянката за таксита.

48

Някои хора твърдят, че на картата Сан Франциско прилича на палец, вдигнат от юг на север, който заслонява залива от Тихия океан, но според Ричър формата на града наподобяваше повече на вдигнат среден пръст. Макар че не знаеше защо градът ще иска да покаже среден пръст на океана. Може би заради мъглата. Във всеки случай, избраният от Уестуд хотел беше на върха на палеца или на средния пръст. На самия бряг на океана. Беше тъмно, така че не се виждаше нищо с изключение на моста „Голдън Гейт“, който блестеше от лявата страна, а по-далече надясно — далечните мигащи светлини на Сосолито и Тибурон.

Тримата се настаниха, освежиха се и слязоха на вечеря в ресторанта. Беше хубаво място, с колосани бели покривки. Около масите седяха по двама и по четирима гости. Те бяха единствената тройка. Навсякъде около тях се развиваха романтични и делови връзки. Уестуд влезе в интернет от телефона си и каза:

— Всяка година в Америка има четирийсет хиляди самоубийства. По едно на всеки тринайсет минути. Статистически е по-вероятно да се убием сами, отколкото помежду си. Представяте ли си?

— Ако петима от тях на всеки девет дни се възползват от ексклузивното обслужване на Мадърс Рест, това прави горе-долу по двеста смъртни случая на година. Както пишеше в бележката на Кийвър. Ние вече видяхме двама от тези хора.

— Ти колко би платила за това?

— Не бих платила за това, надявам се.

— Ако струва деветстотин долара да го направиш сам вкъщи, каква би била разумната цена за такава услуга? Пет пъти повече? Да кажем пет хиляди?

— Може би. Заради обслужването. Все едно отиваш в козметичен център, вместо сам да си направиш маникюра вкъщи.

— Това прави по един милион долара годишно. По-добре, отколкото да те ударят в зъбите.

— Но?

— Списъкът им за поръчкови убийства само през тази седмица включваше Кийвър, Маккан, теб, мен и семейство Леър. Общо седем души. Това очевидно не е проблем, защото наемат украински престъпен бос, за да свърши черната работа. Но е твърде сериозна реакция за един милион долара.

— Случва се да убиват хора и за един долар.

— На улицата, в пристъп на паника. Но не и като стратегически императив. Според мен тук има нещо повече от един милион долара. Но не виждам как. Хората не биха плащали по десет или по двайсет хиляди. Или повече. Нали така? За толкова пари могат сами да си купят шевролет от седемдесетте. И барака, така че да пробият дупка в стената за изгорелите газове.

— Подобно решение невинаги е рационално. И тотално противоречи на необходимостта да си купиш собствен шевролет. Точно това е идеята. Пълно обслужване.

— Добре, колко биха платили за него?

— Не знам. Трудно ми е да си го представя. Да кажем, че си богат човек и искаш да сложиш край на живота си. Това е последният лукс, който ще можеш да си позволиш. Ще те обслужват дискретни хора, които ще се уверят, че всичко ще се случи както трябва. Ще получиш грижа и добро отношение. Очевидно е важно събитие в живота ти. Може би ще си готов да платиш толкова, колкото си платил за колата си. Която сигурно е мерцедес или беемве. Значи може би петдесет хиляди. Или дори осемдесет. Или повече. Защо не? Не можеш да вземеш колата със себе си в гроба.

— Кога ще отидем там? — попита Уестуд.

— Когато имаме план — каза Ричър. — Изправени сме пред тактическо предизвикателство. Все едно да подходиш към малък остров в открито море. Земята там е равна като билярдна маса. Силозите за зърно са най-високото нещо наоколо. Не се съмнявам, че по тях има всякакви стълби и пътеки за преминаване. За поддръжка на конструкцията. Те ще поставят пазачи. Ще ни видят на десет минути път с кола. А ако пристигнем с влака, ще ни чакат в редица на перона.

— Можем да отидем с кола през нощта.

— Ще видят фаровете от сто километра.

— Можем да ги изключим.

— Няма да виждаме пътя. През нощта става съвсем тъмно. Това е дълбоката провинция.

— Шосетата са прави.

— Освен това засега не сме въоръжени.

Уестуд не отговори.

След вечеря Уестуд се качи в стаята си, а Ричър и Чан излязоха да се разходят по крайбрежния булевард „Ембаркадеро“. Покрай океана. Нощта беше хладна. Температурата на въздуха беше буквално два пъти по-ниска от тази във Финикс. Чан беше само по тениска. Крачеше плътно притисната в него, за да се топли. Движеха се тромаво, като някакво създание с три крака.

— Да не би да ме държиш, за да не падна? — попита Ричър.

— Как се чувстваш сега? — попита го тя.

— Още ме боли главата.

— Не искам да се връщаме в Мадърс Рест, докато не се оправиш.

— Нищо ми няма. Не се тревожи.

— Всъщност изобщо не бих се върнала там, ако не беше заради Кийвър. Коя съм аз, за да ги съдя? Те отговарят на някаква човешка нужда. Може би Уестуд е прав. Може би след сто години всички ще правим така.

Ричър не отговори.

— Какво? — каза тя.

— Канех се да кажа, че щях да си спестя парите и да избера пушката. Но това няма да бъде лесно за човека, който ще ме намери. Ще падне голямо чистене. Както и с пистолета. Няма да му бъде лесно и ако се обеся или скоча от покрива. Да скочиш пред влака не е честно за машиниста. Дори да се отровиш в хотелската стая не е честно заради камериерката. Може би точно това е причината хората да предпочитат ексклузивното обслужване. Така е по-лесно за онези, които остават след тях. Предполагам, че това струва нещо. Но все още не виждам как може да струва толкова много, че да платиш на Мерченко.

— А аз не виждам как ще се върнем там. Все едно имат ограда от бодлива тел, висока петнайсет километра. С тази разлика, че е разположена хоризонтално около градчето.

— Трябва да тръгнем от Оклахома Сити.

— Искаш да отидем с влака?

— Искам да имаме варианти. По-късно ще уточним подробностите. Кажи на Уестуд да резервира билети.

Ричър се събуди много рано на следващата сутрин, преди Чан, измъкна се от леглото и се затвори в банята. Беше се отказал от предишната си теория. Завинаги. Теорията му беше получила категорично опровержение. Многократно. Нямаше горна граница. Възходът продължаваше без ограничения. Нямаше причина някога да спре.

Това беше полезна информация.

Той застана пред огледалото и се зае да се огледа от всички страни. Имаше нови синини от падането. Старата синина на гърба му, където Хакет го беше ударил в бъбрека, беше яркожълта на цвят и с размерите на чиния. Но в урината му нямаше кръв, болката отшумяваше и вече не се усещаше толкова скован. Удареното място на главата му все още го болеше и го усещаше меко на пипане, но не беше точно подуто. Както беше казал лекарят, там нямаше мускулна тъкан. Главоболието му беше умерено. Не изпитваше сънливост. Не изпитваше и замайване. Той застана на един крак, затвори очи и не се заклати. Беше в съзнание. Не изпитваше гадене. Нито спазми. Тръгна по една редица от плочки от ваната до тоалетната и се върна обратно със затворени очи, без да се отклони от правата линия. Докосна върха на носа си с върха на пръста, после се потърка по корема, докато се потупваше по главата. Нямаше никакви затруднения в координацията или движението, ако не се смяташе фактът, че по рождение беше малко тромав, което беше неизбежно с неговото телосложение. Нямаше как да стане балетист. Никога не бяха употребявали за него прилагателните „изящен“, „деликатен“ или „сръчен“.

Вратата се отвори зад гърба му и Чан влезе в банята. Ричър я видя в огледалото. Изглеждаше мека и сънена. Тя се прозя.

— Добро утро.

— И на теб — отговори той.

— Какво правиш?

— Проверявам симптомите. Списъкът на онзи лекар беше адски дълъг.

— Докъде си стигнал?

— Остава ми да проверя за нарушения в паметта, зрението, говора, слуха, емоционалното състояние и мисленето.

— Вече издържа проверката на емоционалното състояние. Останах доста впечатлена. Като за мъж. Който е бил в армията. Сега ми кажи три известни личности, родени в щата Оклахома — нали там отиваме.

— Мики Мантъл, очевидно. Джони Бенч. Джим Торп. И две допълнителни точки за Уди Гътри и Ралф Елисън.

— Паметта ти е наред — каза тя, отстъпи назад до ваната и вдигна два пръста. — Колко пръста виждаш?

— Два.

— Зрението ти е наред.

— Тестът не беше много труден.

— Добре, остани на мястото си и ми кажи каква марка е ваната.

Той погледна ваната. До отвора за оттичане на водата имаше надпис с много малки и бледи букви.

— „Америкън Стандарт“ — каза той, защото вече го беше прочел по-рано.

— Зрението ти е наред — повтори тя.

После прошепна нещо много тихо.

— В самолета? — каза той. — Навит съм.

— Слухът ти е добре. Със сигурност. Коя е най-дългата дума от Гетисбъргското обръщение?

— Това за кой симптом е?

— Мислене.

Той се замисли.

— Най-дългите думи са четири. Всичките са с по единайсет букви. „Изпроводили“, „направеното“, „извършеното“ и „предаността“.

— Сега ми кажи първото изречение от него. Все едно си актьор на сцената.

— Знаеш ли, че по това време Линкълн е страдал от пристъп на вариола?

— Не е това.

— Знам. Това беше една допълнителна точка за памет.

— Вече ти проверихме паметта. Спомняш ли си? Сега проверяваме говора. Първото изречение.

— Основателят на петролната компания „Гети Ойл“ е пряк потомък на човека, на когото е наречен град Гетисбърг.

— И това не е.

— Това беше точка за обща култура.

— Тя дори не е симптом.

— Свързана е с паметта.

— Вече ти проверихме паметта, много отдавна.

Той повиши глас като актьор и изрецитира:

— „Преди осемдесет и седем години нашите деди са изпроводили на този континент един нов народ, заченат в свобода и предан на вярата, че всички хора са създадени равни.“ — Гласът му звучеше добре в банята. Мраморните стени му придаваха допълнителен резонанс. Ричър продължи, още по-силно: — „В момента ние сме ангажирани с велика гражданска война, която да провери дали този народ — или който и да е народ, заченат по този начин и толкова предан — може да оцелее дълго.“

— Мина ли ти главоболието? — попита го тя.

— Общо взето — кимна той.

— Значи все още не е.

— Вече минава. И без това не беше сериозно.

— Не и според лекаря.

— Медицинската професия е станала много плаха. Много предпазлива. Лекарите вече нямат вкус за приключения. Нали преживях тази нощ? Значи явно не е трябвало да ме приемат в болницата.

— Радвам се, че лекарят беше толкова предпазлив — заяви Чан.

Ричър не отговори.

В този момент телефонът в стаята им звънна. Обаждаше се Уестуд, за да им каже, че от вестника бяха резервирали места за полета на „Юнайтед Еърлайнс“, единствения директен през деня. Но нямаше закъде да бързат, защото самолетът излиташе по обед. Така че двамата се обадиха на румсървис, за да си поръчат кафе, което да им донесат веднага, а след това и закуска, която да им донесат точно след един час.

Много рано в Сан Франциско не беше толкова рано в Мадърс Рест. И не заради разликата между живота в големия град и в провинцията, а просто заради часовата разлика. Мадърс Рест беше на две часови зони в източна посока. Смесеният магазин работеше. В закусвалнята бяха останали няколко закъснели посетители. Камериерката в мотела беше затънала в работа. Едноокият беше в тоалетната. Шофьорът на кадилака беше в магазина си и обслужваше клиентите на „Уестърн Юниън“, „Мъниграм“ и „ФедЕкс“.

Но магазинът за резервни части за напоителни системи беше затворен. А в закусвалнята вече не се предлагаше обслужване на бара. Двамата, които работеха на тези две места, бяха на една метална пътека на покрива на третия силоз — стария бетонен великан, най-големия в градчето. С бинокли. И една много проста система за наблюдение. В градчето влизаха две шосета, едно от изток и едно от запад — старият маршрут на заселниците, който го прекосяваше почти точно под краката им. Но нямаше шосета от север или от юг. Само железопътната линия. Системата поставяше сериозно ударение на шосетата. Двамата седяха в двата края на металната пътека, единият гледаше на изток, а другият — на запад, и на всеки пет минути се обръщаха и оглеждаха железопътната линия на север и на юг — без да бързат, от близкия край към хоризонта, ако някой все пак реши да дойде пеша по нея или да пристигне с някаква откачена машина, която се движи на собствен ход, като в старите уестърни. Това се беше превърнало в ритуал. И им даваше възможност да се пораздвижат.

Освен когато пристигаше влакът. Тогава работата им беше по-трудна. Общо взето, гледаха вертикално право надолу към него, така че го виждаха и от двете страни. Почти. Със сигурност щяха да забележат, ако някой насила отвори вратата на вагона от обратната страна на гарата и скочи от там като в стар шпионски филм. Но в същото време трябваше да продължават да наблюдават и шосетата. Постоянно. Смяташе се, че е много по-вероятно натрапниците да пристигнат с кола.

А това означаваше, че с изключение на няколко минути през деня, веднъж сутринта и веднъж вечерта, биноклите на двамата бяха насочени към далечния хоризонт, за да забележат първите предупредителни признаци за пристигането на враговете. Взираха се през златистия прах от пшеничните ниви във въздуха, който се размиваше в далечината. Видимостта им беше около двайсет и пет километра.

„Всички знаем какъв е планът.“

„Всички знаем, че работи.“

Тримата освободиха стаите си, портиерът им повика такси и те се настаниха на задната седалка — някои от тях с известно съжаление, но не и Уестуд, който изглеждаше малко разтревожен.

— Този хотел беше много откачен — каза той. — Явно само в Сан Франциско може да ти се случи такова нещо. През цялото време, докато се къпех, чувах някакъв тип да рецитира Гетисбъргското обръщение през решетката на вентилатора в банята.

49

Полетът беше приятен, а от „Ел Ей Таймс“ им бяха резервирали стаи във величествен старинен хотел с три кули, построен преди век, когото преди десетина години бяха спасили с основен ремонт. Беше приличен във всяко отношение, но най-вече предлагаше обслужването, от което имаше нужда Ричър в този момент. Той се обърна към Чан.

— Отиди да си поговориш с портиера и му кажи, че обичаш да разглеждаш непознатите градове, като ги обикаляш пеша. Като, разбира се, мислиш и за личната си безопасност. Попитай го дали има места, които би трябвало да избягваш.

Чан се върна след десет минути с една от онези туристически карти, които се отпечатваха в многохиляден тираж за нуждите на конгресния туризъм, по която портиерът беше отбелязал някои места с химикалка. Определени части от центъра бяха оградени с плътна синя линия. Там не биваше да се ходи. Картата приличаше на скица на Източен Берлин от едно време. Един квадрат от картата първо беше ограден с плътна линия, а след това беше допълнително задраскан с кръст, който беше начертан толкова настоятелно, че химикалката беше пробила хартията.

— Каза ми да не стъпвам там дори през деня — обясни Чан.

— Обичам такива места — каза Ричър.

— Ще дойда с теб.

— И аз разчитах на това.

Ядоха рано — нещо като еквивалент на късна закуска, но в началото на вечерта. Храната беше обикновена, но сервирана луксозно. Кафето беше добро. След това изчакаха още един час, докато слънцето залезе. Дългият ден над американските равнини най-сетне свърши. Светнаха уличните лампи. Светнаха фарове. Следобедната тишина в бара на хотела отстъпи място на вечерния шум.

— Да тръгваме — каза Ричър.

Вървяха дълго, защото градските власти знаеха откъде идват приходите на този град. Конгресният туризъм трябваше да се предпазва от местната престъпност. Границата на дивото беше на много пресечки от техния хотел. Животът на улицата се променяше, докато крачеха натам — от спорадичните заети служители, които бързо се прибираха у дома след работа, до някаква субкултура под навесите пред входовете на сградите, където се събираха хора и поне видимо не се занимаваха с нищо особено. Някои от магазините бяха затворени след края на работния ден, някои изглеждаха така, сякаш не са отваряни от години, но други си работеха. Продаваха се безалкохолни напитки, храна, по една цигара.

— Добре ли си? — попита Чан.

— Нищо ми няма — отговори Ричър.

Ориентираше се инстинктивно, като се оглеждаше за места, където могат да се съберат хора и автомобилите да спрат за малко. Имаше коли и до бордюрите, и по улиците. Имаше тунинговани японски спортни автомобили, мощни американски коли и великански седани от едно време, големи колкото самолетоносачи — модели на буик, плимът и понтиак. Някои бяха с допълнително монтирани лети джанти, хромирани ауспуси и сини неонови светлини под шасито. Видяха една кола, която беше тунингована да се движи толкова ниско над пътя, че стигаше само до кръста на Ричър, а двигателят ѝ стърчеше през един отвор в предния капак, монтиран вертикално като миниатюрна петролна сонда, с огромен карбуратор и исполински хромиран ауспух, който стигаше почти до височината на покрива.

Ричър спря и се загледа в нея.

— Трябва пак да погледна онези сателитни снимки — заяви той.

— Защо? — попита Чан.

— В тях имаше нещо нередно.

— Какво?

— Не знам. Нещо, което не мога да си спомня. Но не е свързано с нарушения на паметта. Нищо ми няма.

— Сигурен ли си?

— Попитай ме нещо.

— Кой е бил вицепрезидент по времето на Теди Рузвелт?

— Чарлс Феърбанкс.

— Той не беше ли актьор?

— Актьорът май се казваше Дъглас.

Двамата продължиха покрай дървени къщи с разкапани покриви, плътно притиснати една към друга, и буренясали дворове с телени огради — някои бяха празни, други бяха пълни с боклуци, в някои бяха завързани кучета, а в други се търкаляха ярко оцветени велосипеди, триколки и други детски играчки. Най-сетне попаднаха на диагонална улица, която свързваше две по-големи. Беше достатъчно широка, за да има три платна, но от двете ѝ страни бяха плътно паркирани коли. Улицата беше достатъчно дълга, така че един автомобил да намали скоростта си, да спре и отново да ускори.

— Тази става — каза Ричър.

Тук под навесите също имаше хора, но повечето събития явно се случваха в средата на улицата. Там на групички се бяха събрали момчета, може би на по дванайсет години, и се оглеждаха наляво и надясно за приближаващи коли.

— Добре, сега трябва да се престорим, че изведнъж сме си дали сметка къде сме се озовали, и да се махнем от тук по най-бързия начин — каза Ричър.

Двамата се обърнаха и забързаха обратно към по-голямата улица, която беше зад тях. Направиха остър десен завой и продължиха по нея, горе-долу в същата посока, в която вървяха дотогава, но зад улицата, която вече бяха разгледали. Спряха на мястото, където предполагаха, че се изравняват с невидимата групичка от дванайсетгодишни момчета, които трябваше да се падат на една дълга пресечка разстояние надясно от тях. Към която трябваше да се добави дължината на задните дворове на къщата от тяхната страна на улицата, както и дължината на самите къщи, предните дворове и тротоара. Ричър пресметна, че всичко това правеше общо сто и двайсет метра, потънали в мрак.

— Да отидем да видим какво са ни приготвили — ухили се той.

50

Избраха си къща със запечатани прозорци и скъсана верига на портата на оградата. Влязоха бързо и решително, все едно беше тяхна, прокраднаха се покрай нея и прекосиха задния двор до оградата от другата страна, зад която беше задният двор на съответната къща от диагоналната улица. Вероятно не беше точно тази, която търсеха, но беше близо до нея. Ричър избута част от телената ограда навътре и двамата се промъкнаха от другата страна. Виждаха се само белите овали на лицата им във вечерния сумрак.

Прекосиха следващия заден двор и провериха какво има между тяхната къща и съседната. Бяха почти на правилното място. Търговията се водеше през една къща наляво. Между дворовете имаше още една телена ограда. Беше лесно да се покатерят през нея с цената на известно дрънчене. Чан беше пъргава. Повече от Ричър. Телосложението му беше по-подходящо за работа като булдозер, отколкото за гимнастически упражнения.

Дворът, в който се спуснаха от другата страна на оградата, беше зле поддържан. Или по-точно казано, изобщо не беше поддържан. Имаше трева и бурени, високи до средата на бедрото. От задната страна на къщата светеше само един прозорец.

— Дръж си дясната ръка в джоба, когато можеш — каза Ричър. — Нека да си мислят, че имаш пистолет.

— Това наистина ли върши работа?

— Понякога.

— Наркотици ли продават? — попита тя.

Той кимна.

— Като закусвалня с обслужване по колите. Дилърите са в къщата и използват непълнолетни, за да разнасят пакетите и парите. Куриерите са толкова млади, че не могат да ги арестуват. Нещата може би са се променили. Може би в днешно време е само градска легенда. Особено в щата Оклахома. Може би вече ги съдят по същия начин като пълнолетните.

Светещият прозорец беше от дясната им страна. Сигурно беше някаква дневна. От лявата имаше друг прозорец и врата, но и двете бяха тъмни. Вероятно там беше кухнята. Двамата си проправиха път през миниатюрната прерия на двора, за да стигнат до вратата. Ричър завъртя бравата. Беше заключено. Той направи крачка встрани и погледна вътре през прозореца. Видя мътно осветено помещение, претъпкано с боклуци и мръсни чинии. Останки от пица и празни кутийки. От „Ред Бул“ и бира.

Ричър направи още една крачка встрани и се притисна до стената. Погледна през светещия прозорец с крайчеца на окото под ъгъл. Видя двама мъже. Бяха проснати на два отделни дивана и се взираха в екраните на телефоните си. Палците им се движеха. Сигурно играеха на нещо или пишеха съобщения. На ниската масичка между тях имаше два сака. Бяха от черен найлон, от онези, които струват по пет долара в някой магазин, където фотоапаратите се продават по десет, а телескопите — по двайсет. Върху единия имаше пакет гумени ластичета, купени от магазин за офис материали. Върху другия сак имаше автомат „Узи“.

Ричър пропълзя обратно до вратата на кухнята, където го чакаше Чан.

— Трябва да намерим камък — прошепна той.

— За прозореца?

Той кимна.

— Това не става ли?

Той погледна натам, накъдето му сочеше Чан. Пред къщата имаше веранда от излят бетон, не по-широка от метър. На верандата имаше нещо квадратно със заоблени ъгли. Беше малко издуто. По средата му имаше отвор. Нещото беше от някакъв здрав материал. Пластмаса, винил или сплав от двете. Беше стойка за градински чадър.

— Можеш ли да го хвърлиш? — прошепна Ричър.

— Естествено — каза тя.

Той се усмихна. Чан не приличаше на фиданка.

— Една секунда след като разбия вратата — каза той.

Тя вдигна стойката. Той застана на позиция.

— Готова ли си? — прошепна той.

Тя кимна.

Той направи една, две, три крачки и стовари петата си в ключалката, така че вратата изхвръкна навътре, и докато нахлуваше в къщата, чу как прозорецът на дневната се строши и стойката на чадъра тежко се приземи в къщата. Профуча през кухнята, за да стигне до дневната, където установи, че мъжът отляво все още държеше телефона си, а този отдясно вече посягаше към автомата, но не беше стигнал до него, защото неволно се беше свил като инстинктивна реакция срещу шумния трясък зад гърба си, острия дъжд от стъклени отломки по главата и врата си и размазаното петно от нещо голямо, което беше прелетяло през зрителното му поле откъм задния двор.

Другото, което летеше през зрителното му поле, беше десният крак на Ричър, който го улучи в лицето и го просна на пода като захвърлен стар шлифер. С това играта свърши, защото от този момент нататък на Ричър му оставаше само да вдигне автомата, да премести лостчето на положение за автоматична стрелба, да стисне предпазителя и да насочи дулото към сърцето на мъжа от лявата страна.

— Не мърдай — каза той и мъжът се подчини.

От коридора не се чуваше нищо. Беше топла лятна вечер и всички бяха навън.

— Какво значи това? — каза мъжът.

— Това значи, че сега ще ви вземем оръжието и парите — отговори Ричър.

Мъжът хвърли поглед към сака с гумените ластичета. Инстинктивно. Неволно. Чан се показа зад тях. Държеше юмрука си в джоба.

— Претърси ги и двамата — каза Ричър.

Тя го направи. Бързо и методично. Беше преминала школата на ФБР в Куонтико. Нямаше нищо интересно с изключение на един ключ за кола и два пистолета. Ключът беше за ауди, а пистолетите бяха „Глок 17“ и „Берета 92“. И двете оръжия стреляха с деветмилиметрови патрони. Както и автоматът „Узи“. Ако не друго, поне въпросът за логистиката на мунициите беше решен както трябва.

— Провери саковете — каза Ричър.

Тя го направи. В сака, върху който стоеше автоматът, имаше хиляди малки целофанени пакетчета, пълни с мръснокафяв прах. Сигурно беше хероин, многократно размесен с нещо друго, преди да бъде опакован и подготвен за продажба на улицата.

В сака с гумените ластичета имаше пари. Много пари. Мръсни, мазни банкноти по пет, десет и двайсет долара, събрани на пачки или на руло или просто изсипани в сака — някои скъсани, други смачкани, но всички натъпкани така, че да се съберат повече. Ричър предположи, че точно затова си бяха купили толкова много гумени ластичета. Веднъж беше прочел една книга за някакъв счетоводител на служба в картел за продажба на наркотици, който харчел по пет хиляди на месец само за гумени ластичета, с които да стяга всички събрани пари.

— Къде е това ауди? — попита той.

— Паркирано пред къщата — отговори мъжът. — Пожелавам ти успех.

— Ти ще дойдеш с нас. И ще носиш саковете.

— Глупости.

— Стегни се. Понякога печелиш, понякога губиш. Ние не сме от полицията. Оставаш в бизнеса. Ще си върнеш парите за няколко седмици. Хайде, размърдай се.

Мъжът хвана по един сак във всяка ръка и Ричър го побутна пред себе си в коридора, като го държеше с една ръка за яката, а с другата притискаше дулото на автомата в основата на гърба му. Чан носеше единия пистолет в дясната ръка, другия в лявата. Коридорът беше дълъг и тъмен, а от улицата пред тях долитаха различни звуци. Мръсни приказки, смях, тътрене на крака, преминаващи автомобили — всички шумове бяха притъпени и приглушени от жегата и разстоянието, и затворената входна врата.

— Още десет секунди — каза Ричър. — Ако не направиш нещо глупаво, ще живееш дълго.

Той дръпна мъжа настрани, така че Чан да се промуши напред и да отвори вратата. После Ричър го блъсна навън пред себе си и разговорите и смехът утихнаха. Навън имаше общо единайсет души — някои бяха на двора, други на тротоара, трети в канавката. Единият беше момченце на около две години, три бяха жени под двайсетгодишна възраст, двама бяха яки мъже на около трийсет, а останалите петима бяха кльощави хлапета на около дванайсет — куриерите. По улицата мина кола — бавно и демонстративно, с толкова силен бас от колоните, че вратите на колата се издуваха навън. После колата отмина и Ричър блъсна мъжа, а неговите хора пристъпиха напред, готови за бой, но той им каза:

— Оставете ги.

Чан натисна бутона на ключа и един черен седан примигна с фаровете си. Чан отвори задната врата и Ричър накара мъжа да остави саковете на седалката. После го обърна и го блъсна обратно към къщата. Продължаваше да държи автомата насочен срещу него. Чан седна зад волана. Ричър отстъпи назад, докато не седна на мястото до шофьора. Чан рязко потегли. Ричър дръпна сака с хероина от задната седалка и изсипа съдържанието му през прозореца, докато тя ускоряваше по улицата. Навсякъде се разхвърчаха миниатюрни целофанени пакетчета, лъскави и кафяви, като мъртви скакалци, като мръсна вихрушка. Всички изтичаха на улицата, за да ги съберат или да подгонят колата, като се прескачаха и се опитваха да награбят, каквото могат, а обитателите на къщата се заеха да обикалят около тях, като се опитваха да възстановят реда и да приберат онова, което им принадлежеше. Ричър не видя нищо повече, защото Чан направи остър ляв завой и хората отзад се изгубиха от поглед.

51

Двамата изоставиха черното ауди в един голям гараж на четири пресечки от хотела, построен за нуждите на конгресния туризъм — с отключени врати и ключ на таблото, — прибраха оръжията в сака с парите и го занесоха обратно в стаята на Уестуд. Там му изнесоха малко представление, като му показваха придобивките си една по една като илюзионисти. Все едно вадеха зайчета от цилиндър. Първо беретата, после глока и накрая узито, които бяха посрещнати с въодушевление, а после отвориха сака и на леглото се изсипа водопад от пари.

— Вече не мисля, че книгата ще се продава в секцията за философска литература — заяви Уестуд.

Двамата с Чан се заеха да преброят парите, а Ричър провери пистолетите и автомата. Всички бяха заредени докрай, плюс един патрон в цевта. Значи имаха общо шейсет и седем патрона, които бяха взаимозаменяеми. Автоматът беше в добро състояние. Повечето автомати „Узи“ бяха такива. Бяха просто устроени, предназначени за реални военни действия, а не за някаква въображаема представа за тях. Като автоматите „Калашников“, както биха казали някои хора. Пистолетите не бяха такива. Особено беретата, както биха казали някои хора. Те бяха прецизни огнестрелни инструменти. Бяха прекрасно проектирани и здрави като чук, но все пак изискваха някаква елементарна поддръжка. А опитът на Ричър показваше, че дилърите на наркотици най-често не се занимаваха с нея. Парите им струваха също толкова, колкото парите на всички други хора, но оръжията им понякога засичаха. Факт. Защото поддръжката им не беше на ниво. Или изобщо нямаше такава. И двата пистолета изглеждаха сухи и стържеха на пипане. Бяха издръжливи и почти със сигурност работеха добре, но „почти“ не беше достатъчно. Не и за това, за което по принцип ти трябва пистолет. Беше като в някакъв логически парадокс. Като въпросите, задавани от последователите на дзен будизма. Дали едно оръжие изобщо е оръжие, ако не можеш да му повериш живота си?

— Ричър, виж това — обади се Чан.

Той вдигна очи. Външният вид невинаги казваше цялата истина. Очевидно. Самотните мазни банкноти по пет долара, неравните пачки от банкноти по десет долара и банкнотите от по двайсет долара, навити на руло, си бяха там. Но не бяха само те. Далеч не бяха само те. Бяха нещо допълнително, за което дилърите се бяха сетили в последния момент. Бяха изсипани в сака, за да скрият основния товар. Който се състоеше от официални пачки с бандерол от банката. Банкнотите в тях бяха по сто долара. Току-що отпечатани, благоуханни, чисти и нови. И бяха по много. Във всяка пачка имаше по сто банкноти.

Сто банкноти по сто долара правеха общо десет хиляди долара. Във всяка пачка. В сака имаше много пачки.

— Колко са? — попита той.

— Над двеста и трийсет хиляди долара — отговори тя.

Ричър замълча. Най-после промърмори:

— Може ли пак да погледна сателитните снимки от онова място?

Компютърът на Уестуд вече беше включен, а снимката беше запазена в списъка на посещаваните сайтове в търсачката и се показа на екрана за броени секунди, макар че според него безжичният интернет в стаята беше бавен.

Ричър я разгледа внимателно. Както и предишния път, видя ферма в средата на море от пшеница. Огради, отъпкана земя, места за отглеждане на свине, пилета и зеленчукови лехи. Къща и шест други постройки. Паркирани коли и сателитни чинии. Барака за генератора. Едва загатнати очертания на електрически кабели, които свързваха някои от постройките, и надземен телефонен кабел, който пристигаше до фермата по стройна редица стълбове. Кладенец, който хвърляше сянка. Снимката беше по-добра от архитектурна скица, защото показваше как беше построено всичко в действителност, а не как беше планирано да се построи.

Той направи това, което беше видял да правят останалите, като прокара два пръста по полето за курсора и ги раздалечи, така че картината да стане по-голяма. Започна от мястото, където бяха паркирани колите, и си представи, че една от тях потегля от там. Проследи движението ѝ навън, продължи по черния път на изток към железопътната линия и зави на север покрай пшеничната нива. Нивата продължаваше без прекъсване повече от петнайсет километра, после пътят завиваше на запад в далечния ъгъл и отново на север, чак до Мадърс Рест, където се вливаше като тесен и незначителен приток в малкия площад, който водеше към силозите. По същество това беше частен път с дължина от трийсет километра. Водеше само до едно място.

Той проследи пътя на въображаемата кола в продължение на трийсет километра обратно до фермата и я паркира там, откъдето беше започнал. После промени мащаба на снимката, така че да изпълни целия екран на компютъра, на ширина и на височина. Най-близо до железопътната линия беше свинарникът. Там имаше голям навес, вероятно скован от дърво, и оградено пространство пред него, може би шест пъти по-голямо и силно изровено. В него се виждаха само кал и мръсотия. До свинарника имаше малко по-голям хамбар. Тези две постройки нямаха електричество. Бараката на генератора се разпознаваше лесно. На стената имаше тръба за всмукване на въздух, а на покрива — друга, с капак във формата на цилиндър, която да отвежда изгорелите газове. Бараката беше толкова голяма, че генераторът със сигурност беше дизелов. Сигурно беше някаква огромна инсталация. От нея излизаха кабели, дебели колкото човешки палец, които висяха от стрехите като нишки на паяжина и стигаха до къщата и до останалите три постройки.

— Можем да приемем, че къщата е най-голямата постройка — каза Ричър. — Тази, до която са колите и сателитните чинии. Но в коя е апартаментът за самоубийци?

Останалите се наведоха от двете му страни.

— Сигурно е втората по големина — каза Уестуд. — Все пак в нея трябва да има спалня, дневна, бани и така нататък.

— И електричество за отопление, климатик и подходящо осветление. Може би има и тиха музика. Нали създават атмосфера на домашен уют. — Ричър посочи една от постройките на екрана. — Какво ще кажете за тази?

— Почти със сигурност е тя.

— Тогава къде е осемцилиндровият двигател от шевролет?

— В една от другите постройки. На достатъчно разстояние, за да не се чува.

Ричър кимна.

— Веднъж бях в Западен Тексас и видях как използват такива двигатели, за да задвижват помпи за напояване. Беше отдавна, още когато бензинът беше по-евтин от водата. Бяха си обикновени автомобилни двигатели. Сигурно ги демонтираха от коли за скрап. Изливаха една бетонна плоча и занитваха двигателя върху нея, сякаш още беше под капака на някоя кола. Боядисваха ги в яркожълто, за да не ги блъскат тракторите и плуговете. Но бяха много шумни, поне на открито. Така че да, със сигурност ще искаш да вдигнеш стени около тази бетонна плоча и да сложиш покрив. Може би ще натъпчеш стените с някакъв материал за изолация и ще подлепиш тавана със същия материал. За да поглъща звука.

— И ще ти трябва електричество — каза Уестуд. — Този двигател не работи непрекъснато. Палят го само когато трябва. Ще се изложат, ако не запали. Значи трябва да има и акумулатор, който е свързан с електрическата мрежа, за да се зарежда по малко, но непрекъснато. За всеки случай.

— Тогава коя е постройката?

Уестуд посочи на екрана.

— Тази или тази.

— А къде е ауспухът?

Настъпи кратко мълчание.

— Може би не се вижда на снимката — каза Уестуд.

— Електрическите кабели се виждат на снимката. Дори телефонният кабел се вижда, поне донякъде. Електрическите кабели са дебели по два сантиметра и половина. Или малко по-малко. Един ауспух е дебел поне пет сантиметра. Може би дори осем. Някой път погледни под колата, за да го видиш. Освен това е метален, защото се нагорещява, така че е заварен от отделни парчета. Но къде е? В постройката на апартамента за самоубийци не влиза такава тръба. И от нито една друга не излиза такава тръба.

— Може би е под земята.

— От влагата тази тръба ще хване ръжда само за няколко седмици. Ще започне да изпуска изгорели газове. През цялото време ще трябва да ходят до сервиза, за да я поправят. Ако искаха да я скрият, щяха да я прокарат на височината на коляното през някоя цветна леха и да посадят храсти около нея. Може би рози. Така щяхме да я видим още по-лесно. Но нея я няма. Не съществува. Техният уебсайт лъже.

Уестуд се наведе към компютъра и увеличи снимката, докато очертанията на отделните обекти не започнаха да се размазват и да се разпадат на пиксели. После я огледа бавно и внимателно, като проследяваше четирите стени на всички седем постройки.

Никъде нямаше тръба за изгорели газове. Нито една от постройките не беше свързана с друга с нещо по-солидно от електрически кабел.

— Имаме бюджет от двеста и трийсет хиляди долара — съобщи Ричър. — Все едно отново работя за Пентагона. Можем да си позволим да съставим нов план.

Новият план беше съставен бавно и внимателно, в дълбочина и с големи подробности, което им отне останалата част от вечерта, част от нощта и цялата следваща сутрин. Компютрите им помогнаха много. Планът се състоеше от пет отделни подвижни части, които трябваше да бъдат синхронизирани и до една бяха сложни и жизненоважни. С помощта на технологията тази задача, която в миналото щеше да им отнеме няколко дни, беше изпълнена само за няколко часа. И Уестуд, и Чан имаха лаптопи, а към тях се присъедини дори Ричър с телефона на Чан. И той имаше безжичен интернет. И той работеше на сензорния дисплей не по-зле от останалите. А когато дойде моментът да започнат да се обаждат на различни хора, Уестуд и Чан се заеха с мобилните си телефони, а за него остана стационарният апарат на нощното шкафче, така че тримата заедно успяха да се справят около десет пъти по-бързо, отколкото едно време.

Останалата част от плана беше списък за пазаруване. Първата точка беше законен гражданин на щата Оклахома. Не искаха да си купят такъв, а само да го наемат. Или по-точно казано, да го подкупят, така че отиде да напазарува останалите неща от списъка. Повечето от тях не се продаваха на клиенти, които не притежаваха документ за самоличност с адресна регистрация в щата Оклахома. В крайна сметка портиерът на хотела доброволно предложи услугите си. Той гледаше на себе си като на оправен човек, който може да се справи с всичко. И несъмнено беше изкушен от предложените му пари. Нямаше никакви угризения. Парите бяха съвсем истински. А той не нарушаваше никакви закони. Беше защитен от Втората поправка на Конституцията.

Портиерът достави поръчаните неща от списъка в късния следобед, когато всичко останало вече беше уточнено. Бяха репетирали, бяха разсъждавали заедно и бяха разиграли всичко във въображението си. Бяха търсили пропуски в плана, бяха задавали неудобни въпроси и няколко пъти бяха започвали отначало. Бяха разгледали целия план от гледната точка на лошите и бяха очертали всички възможности, с които разполагаха. Бяха помислили и за неочаквани фактори. Ами ако завали? Ами ако се издигне торнадо? Оставаше само Ричър да одобри покупките.

В списъка имаше три основни неща. Не повече. Отначало се изкушаваха да се развихрят като хлапета в сладкарница. Но логиката им беше помогнала да задраскат повечето неща, така че в крайна сметка стигнаха до варианта, който Ричър и без това предпочиташе — да разполагат с всичко, което може да им потрябва, и да не носят нищо, което не им трябва. И трите неща в списъка бяха произведени от оръжейната компания „Хеклер & Кох“. Един пистолет модел П7 за Уестуд. Като резервния на Хакет. Оръжие без нищо излишно — трябваше само да се насочи и да се натисне спусъкът. С деветмилиметрови патрони. По-малък от средностатистическия пистолет. Така че да влезе в туристическата обувка — в кобура за глезен, който също бяха купили.

Останалите две неща бяха еднакви. Два идентични автомата, модел МП5К. Един за Ричър и един за Чан. По-големи от средностатистическия пистолет, но не много. Имаше револвери, които бяха по-дълги от тях. Футуристичен модел, любим на частите за бързо реагиране и борба с тероризма навсякъде по света. Работеха в режим на единична или напълно автоматична стрелба, като във втория можеха да изстрелят по деветстотин куршума в минута. Което означаваше по петнайсет куршума в секунда.

А от това следваше, че останалата част от доставката бяха муниции. Всички патрони бяха деветмилиметрови, така че да могат да ги използват и в трите оръжия, но засега бяха заредени в четири пълнителя за П7 и двайсет и четири пълнителя за МП5. Ако бяха купили повече, щеше да им бъде трудно да ги носят. Списъкът за пазаруване завършваше с малък плик с железарски стоки.

Ричър разглоби пистолета и автоматите и ги сглоби отново, а после стреля на сухо с всеки от тях, понякога с кутрето си, на което разчиташе повече за улавяне на механични нюанси. И трите оръжия работеха както трябва.

— Всичко наред ли е? — попита го Чан.

— Изглежда добре — каза той.

— А ти добре ли си?

— Чувствам се добре — каза той.

— Доволен ли си от плана?

— Планът е страхотен — каза той.

— Но?

— Спомням си нещо, което си повтаряхме във военната полиция. Всеки има план, докато не отнесе един в зъбите.

Уестуд погледна часовника си, сложен уред от стомана с многобройни циферблати. Беше пет часът следобед.

— Имаме още седем часа — каза той. — Трябва да се нахраним. Ресторантът сигурно е отворен.

— Отивай — каза му Ричър. — Ние ще си поръчаме румсървис. Ще ти почукаме на вратата, когато стане време да тръгваме.

52

Гледана от металната пътека на покрива на стария бетонен великан, зората изглеждаше необятна, далечна и безкрайно бавна. Източният хоризонт беше черен като нощта и остана такъв, докато най-сетне не започна да просветлява — дълго, бавно — и просветляването не започна да се разпространява настрани, тънко като лист хартия, и нагоре като предпазливи пръсти, които докосват някакъв външен слой на атмосферата, невъзможно далечен, може би стратосферата, все едно светлината се движеше по-бързо в него или го достигаше по-рано.

Хоризонтът бавно изплува пред очите, поне пред широко отворените очи, с които някой се взираше с всички сили, очертан със сиво върху сиво, безкрайно неясен, безкрайно бавно, все едно почти не беше там, роден отчасти от въображението и отчасти от надеждата. После бледите златисти пръсти на зората докоснаха сивотата, призрачни и несигурни, сякаш все още не бяха решили какво точно да сторят. А след това се разпериха и започнаха да разпалват някакъв тънък и далечен слой на атмосферата, молекула по молекула, лумен по лумен, докато въздухът не стана сияен и прозрачен като стъклена купа, но не бял и студен, а с по-топъл оттенък.

С всяка изминала минута светлината стигаше все по-далече, докато цялото небе не стана златисто, но бледозлатисто — недостатъчно, за да се вижда под него, твърде слабо осветено, за да хвърля и най-бледата сянка. После разцъфнаха и по-топли потоци и осветиха хоризонта и най-сетне слънцето неудържимо се издигна, като за миг беше също толкова червено и люто, колкото е по залез, но после цветът му се установи до нажежен жълт блясък, който разчисти хоризонта наполовина и хвърли истински сенки, дълги по цели километри. Цветът на небето се изми от бледозлатисто до бледосиньо, като премина през всички нюанси помежду им, така че светът отгоре се роди наново дълбок, безкрайно висок и безкрайно широк. Нощната роса беше прочистила въздуха от прахта от пшеничните ниви и докато не изсъхнеше, той щеше да бъде прозрачен като кристал. Гледката беше чиста и ясна във всички посоки.

Наблюдателите горе бяха шофьорът на кадилака и онзи брат Мойнахан, който беше отнесъл удар в главата и беше останал без пистолет. Той все още не се чувстваше добре, но графикът трябваше да се спазва. Носеше на главата си старомодна кожена каска за американски футбол вместо шина. Заради счупената си скула. Шофьорът на кадилака гледаше на запад, така че новороденото слънце слабо топлеше врата му. Мойнахан се взираше в блясъка на изток, докато наблюдаваше шосето. Не беше видял никакво движение през нощта. Никакви фарове. Всичко останало беше пшеница. А след нея идваше извивката на земното кълбо.

Същото беше и на запад. Шосето, пшеницата, далечният хоризонт. Нямаше никакво движение през нощта. Никакви фарове. Нищо интересно. Беше третата поредна сутрин. Точно под тях, на малкия площад, ранобудните жители отиваха на закуска. Като мравки. Паркираха се пикапи. Като детски играчки. Затръшваха се врати. Хората си подвикваха „добро утро“ помежду си. Бяха познати звуци, но притъпени и неясни от разстоянието.

След двайсет минути слънцето се беше откъснало от хоризонта и вече завиваше на юг, за да поеме по сутрешния си път. Зората се беше превърнала в ден. Небето беше станало по-ярко, по-синьо и съвършено еднакво от единия до другия си край. Нямаше нито един облак. Новородената топлина раздвижваше въздуха и пшеницата се вълнуваше и шепнеше, все едно се събуждаше. От върха на третия силоз до хоризонта имаше двайсет и пет километра. Въпрос на надморска височина, геометрия и равна земна повърхност. Това означаваше, че мъжете на пътеката бяха в идеалния център на кръг с диаметър от петдесет километра, като се носеха високо над него, а целият видим свят беше в краката им. Светът беше като златен диск под необятното синьо небе, разрязан на еднакви половини отгоре надолу от железопътната линия и отляво надясно от шосето. От височината на пътеката и двете изглеждаха тесни и притиснати от пшеницата. С невъоръжено око се виждаха като тънки линии, очертани с молив и линийка. Линиите се срещаха на железопътния прелез точно под тях. В центъра на кръга. В центъра на света.

Шофьорът на кадилака седеше с колене, прибрани към тялото, за да подпира бинокъла на тях. Наблюдаваше далечния край на шосето чак до западния хоризонт. Ако нещо идваше по него, той искаше да бъде предупреден възможно най-рано. Мойнахан беше вдигнал дясната си ръка, за да закрива слънцето, и държеше бинокъла с лявата. Ръката му малко трепереше. С тази каска не му беше лесно. Неговата техника беше да гледа напред-назад, от градчето към хоризонта и обратно. Искаше да бъде сигурен, че не е пропуснал нищо.

Радиостанцията им просъска. Мойнахан остави бинокъла и я вдигна.

— Слушам — каза той.

Мъжът с джинсите и прическата нареди:

— Момчета, искам да останете до сутрешния влак. Заместниците ви ще закъснеят.

Мойнахан погледна към шофьора на кадилака. Той сви рамене. Беше третата поредна сутрин. Паниката беше отстъпила място на рутината.

— Добре. — Мойнахан остави радиостанцията и погледна часовника си. — Двайсет минути. — Вдигна бинокъла пред очите си, а дясната длан — срещу слънцето. И каза: — Виждам нещо.

Шофьорът на кадилака хвърли последен поглед на пустия западен хоризонт и се обърна. Вдигна дясната си ръка, за да си направи сянка. Бинокълът в другата му ръка леко се поклащаше. Източният хоризонт беше ярко осветен. Слънцето все още беше достатъчно ниско, за да мъти въздуха. Телескопичната оптика влошаваше положението. На шосето се виждаше миниатюрно квадратче, което се поклащаше настрани, но сякаш стоеше на място. Не се различаваше движение напред. Оптична илюзия заради бинокъла. Беше пикап, който се движеше с около седемдесет километра в час. Изглеждаше бял. И идваше право към тях.

Шофьорът на кадилака се обади:

— Не го изпускай от поглед. Виж дали зад него не идва друга кола. — Той се обърна на запад и прибра колене към тялото си. Подпря бинокъла си на тях. И изруга: — Мамка му, и аз виждам нещо.

— Какво? — попита Мойнахан.

Най-доброто възможно предположение беше, че нещото е червена кола. Беше само точка на хоризонта, миниатюрна от това разстояние, а изгряващото слънце примигваше по предното стъкло. Беше на почти двайсет и пет километра от тях. Също като пикапа, който идваше от изток, колата се поклащаше на мястото си, но не се различаваше движение напред. Това беше илюзия.

— Какво става при теб? — попита той.

— Приближава се.

— Има ли зад него нещо друго?

— Не мога да видя. Рано е. Може да има цяла колона.

— И при мен е така.

Двамата продължиха да наблюдават. Далечни коли на идеално право шосе, които се движеха точно срещу тях и образът им беше увеличен, но сплескан от оптиката на бинокъла. В размътения въздух се виждаше как енергично се поклащат настрани, но не се различаваше движение напред, а зад тях се издигаха облаци прах.

Мойнахан вдигна радиостанцията. Натисна бутона и когато получи разрешение да говори, каза:

— От изток и от запад се приближават коли. С умерена скорост. Вероятно ще пристигнат по същото време като сутрешния влак.

Мъжът с джинсите и прическата обясни:

— Това е. Много е просто. Искат да внимаваме за три неща едновременно.

Шофьорът на кадилака се обърна и погледна на изток, защото Мойнахан продължаваше да говори по радиостанцията. Пикапът все още беше там. Все още приличаше на квадратче и все така се поклащаше настрани. Не се различаваше движение напред. Беше предимно бял. Но само предимно. Различаваха се и други цветове.

В познати нюанси на виолетовото и оранжевото.

— Чакай — каза той.

— Чакай малко, шефе — каза Мойнахан.

— Това е колата на „ФедЕкс“ — каза шофьорът на кадилака. — Според мен.

— На изток е чисто, шефе — докладва Мойнахан. — Идва колата на „ФедЕкс“. На запад не се знае.

Мъжът с джинсите и прическата каза:

— Дръжте ги под око.

— Разбрано.

Мойнахан остави радиостанцията. Погледна за всеки случай към пикапа на „ФедЕкс“, после се обърна на запад. Може би два чифта очи щяха да виждат по-добре от един. Колата продължаваше да се приближава. Все още беше далече. Виждаха се само отражението на слънцето, лъскавият хром и малко червено. От асфалта на шосето пред нея се надигаха слаби термални течения, а зад нея се надигаше облак от прах. Можеше да е всичко.

Шофьорът на кадилака се обърна и провери железопътната линия. На юг не се виждаше нищо. Никой не идваше пеша. Нямаше никакви машини, които да се движат на собствен ход. Но на южния хоризонт примигваше нещо сребристо. Сутрешният влак, на двайсет и пет километра от тях. Пристигаше от Оклахома Сити. Виждаше се като миниатюрно завихряне, не по-голямо от върха на игла.

Той погледна на изток. Пикапът на „ФедЕкс“ все още беше там и се поклащаше на място.

— Току-що се сетих — каза той. — Ще пропусна доставката. Не мога да мръдна от тук.

— Утре ще трябва да дойде пак — отговори Мойнахан. После кимна на запад. — Това е най-бавната кола на света.

— Не е бавна. Пресметнали са времето. Искат да пристигнат едновременно с влака. Така че вниманието ни да е раздвоено. Точно затова идват от запад. Така няма да им се наложи да минават през железопътния прелез.

— Колко е далече този влак?

— Колата е по-близо.

— Но влакът се движи по-бързо.

Шофьорът на кадилака не отговори. Беше като в онези скапани задачи, които им даваха в гимназията. „Ако една кола е на разстояние от двайсет километра от теб и се движи с осемдесет километра в час, а един влак е на разстояние от двайсет и пет километра и се движи със сто километра в час, кое от двете возила ще пристигне първо?“

И двете. Едновременно. Много просто.

Колата продължаваше да се приближава. Влакът продължаваше да се приближава. Едновременно. Все едно се канеха да се сблъскат. Далече под тях, на малкия площад, хората тичаха като мравки към определените им места. От закусвалнята излизаха мъже. И се качваха в пикапите си. Добър ход. Щяха да изпратят един отряд, за да ги посрещне. Да барикадира пътя, може би на километър и половина от градчето. Винаги беше по-добре да се справиш с проблема някъде навън. Освен ако колата не беше за отвличане на вниманието. Може би идваха с влака. Като в някой стар уестърн. Стените на вагоните се отварят и от там изскачат многобройни шерифи на коне. На перона щяха да ги чакат четирима души, за да ги посрещнат. И още един от обратната страна на линията за всеки случай. Би трябвало да са достатъчни.

„Всички знаем какъв е планът.“

„Всички знаем, че работи.“

Влакът вече беше достатъчно голям, за да го видят. От едната страна беше огрян от слънцето, а от другата беше в сянка. Както и пикапът, и колата, и той сякаш се поклащаше настрани. Въздухът около него кипеше като сияен водовъртеж.

Колата продължаваше да се приближава. Два пикапа вече бяха готови да я посрещнат. На около километър и половина от града, паркирани един до друг, по един във всяко платно на шосето. Идеално подравнени помежду си. Горди и самоуверени. Почти тържествени. Като каменни лъвове на входа на някое имение.

И тогава чуха глухото туптене на витлата на хеликоптер.

53

Мойнахан и шофьорът на кадилака се завъртяха като полудели във всички посоки, все едно ги бяха нападнали разгневени пчели. Търсеха хеликоптера в небето. И го откриха на две различни места.

Хеликоптерите бяха два.

Приближаваха се със спуснати към земята носове, бързо и ниско, единият от североизток, което беше на половин оборот надясно, а другият от северозапад, което беше на половин оборот наляво. Витлата им глухо туптяха: туп-туп-туп. И двата бяха боядисани в черно. Кабините им бяха лъскави, но със затъмнени стъкла. Пшеницата се блъскаше и люлееше под тях.

Колата продължаваше да се приближава. Влакът продължаваше да се приближава.

Радиостанцията им просъска. Мъжът с джинсите и прическата заповяда:

— Не ги изпускайте от поглед. Трябва да знам какво ще слезе от тези неща. И къде.

Връзката прекъсна. Двамата виждаха мъжа далече под себе си, миниатюрен и скъсен от отвесната перспектива. Крачеше насам-натам, вдигнал радиостанцията до лицето си.

Туп-туп-туп.

Колата продължаваше да се приближава. Влакът продължаваше да се приближава. Бяха близо. Нямаше нужда от бинокли. Вече не. Витлата се чуваха все по-силно, а освен тях започваше да се чува и воят на турбинните им двигатели.

Всичко се приближаваше едновременно. Оставаше може би по-малко от една минута.

Случваха се твърде много неща. Мойнахан и шофьорът на кадилака се въртяха непрекъснато, като се опитваха да следят всичко едновременно. Първо хеликоптерът от дясната страна описа широка дъга на изток, мина над градчето и продължи право на юг с максимална скорост, което означаваше адски бързо. Право към фермата.

След това колата стигна до барикадата на шосето и спря. Беше червен седан. Произведен в страната. Евтин, но свръхестествено чист. Следователно беше под наем. Двама мъже, които бяха излезли от закусвалнята, се бяха навели към прозореца и говореха нещо.

После хеликоптерът от лявата страна се отклони на запад и застана на едно място, все едно чакаше нещо, преди да се върне обратно. Точно над малкия площад. Летеше ниско. Много ниско. По-ниско от стария бетонен великан.

Двамата го гледаха отгоре. Ревът на витлата и вертикалното въздушно течение нагоре дърпаше дрехите им и ги събаряше на покрива. Вертикалното въздушно течение вдигаше прах и боклуци във всички посоки. Все едно по средата на главната улица се беше надигнала прашна буря.

След това пикапът на „ФедЕкс“ мина през железопътния прелез на около трийсет метра пред влака. На трийсет метра от това да бъде отнесен от хиляда тона метал. Шофьорът на пикапа дори не ускори, докато минаваше през прелеза. Беше обичайният му маршрут. Знаеше какво прави.

После хеликоптерът от дясната страна се спусна над далечния хоризонт на юг. Сигурно се спускаше над фермата, защото какво друго имаше там?

И накрая точно под краката им пристигна влакът, оглушителен и безкраен, разгорещен и неумолим, като съскаше и тракаше и ръмжеше и стържеше, но за пръв път в живота си беше заглушен от глухото туптене на витлата и воя на турбините.

Мъжете от закусвалнята продължаваха да говорят през прозореца на колата.

Вратите на влака се отвориха.

Туп-туп-туп.

Никой не слезе от него. Както и от другата страна.

Туп-туп-туп.

Вратите се затвориха. Влакът потегли и се отдалечи под краката им — безкрайно бавно, вагон след вагон.

Мъжете от закусвалнята продължаваха да говорят.

Последният вагон се отдалечи и се смали на хоризонта, като се поклащаше на релсите. Турбините нададоха вой и хеликоптерът се издигна високо в небето.

Пикапът на „ФедЕкс“ отново прекоси железопътния прелез и потегли обратно към дома. С умерена скорост. Предполагаем час на пристигане: когато и да е.

Хеликоптерът се завъртя и направи завой, така че въздушното течение ги блъсна встрани и ги зашемети с вдигнатата прах и оглушителния шум. Другият хеликоптер се показа над южния хоризонт и изпълни същата маневра, като отражение в огледалото. Завъртя се, направи завой и се отдалечи. Ниско и бързо, спуснал нос към земята. Все по-малък в небето.

Изведнъж стана тихо. Не се чуваше нищо друго освен пшеницата. А шумът ѝ действаше успокояващо.

Радиостанцията им просъска. Мойнахан я вдигна и каза:

— От хеликоптера не слезе никой. Дори не кацна. От влака също не слезе никой. Както и от другата страна.

Мъжете от закусвалнята на шосето се бяха качили в пикапите си и даваха на заден.

Червеният седан мина между тях. И продължи към градчето.

— Какво става там? — попита Мойнахан.

Мъжът с джинсите и прическата отговори:

— Шофьорът твърди, че е клиент. Донесъл е много пари. Ще го видим.

* * *

Мъжете доведоха новодошлия в закусвалнята, но преди да го пуснат вътре, обсъдиха хеликоптерите помежду си. Всички бяха там освен брата на Мойнахан. Онзи, който беше отнесъл ритник в слабините и беше останал без пистолет. Дискусията беше кратка и не беше постигнато съгласие. Имаше две теории. Едната гласеше, че това беше общо разузнаване, предвещаващо бъдеща атака, и в такъв случай вероятно беше включвало камери, термално сканиране и радар, който да покаже какво има под земната повърхност. Според другата това беше самото издирване на Кийвър, за което отдавна предвиждаха, че ще се проведе по въздуха — и в такъв случай беше използвана, общо взето, същата технология, но безрезултатно заради свинете.

Дискусията беше кратка. Не беше постигнато съгласие. Или щяха да се върнат, или нямаше да се върнат. Не беше проведено гласуване.

Мъжът, когото доведоха, изглеждаше в добро здраве. Като водещ от научнопопулярен телевизионен канал. Имаше рошава посивяла коса и рошава посивяла брада. Изглеждаше може би на четирийсет и пет години. Носеше някакви откачени дрехи с много ципове. Връзките на обувките му бяха като миниатюрни планинарски въжета.

Представи се с името Торънс. Каза им, че е унищожил документите си за самоличност. Не само заради застраховката. Макар че и в нея имаше клаузи, свързани с това. Но най-вече защото искаше хората да се чудят. Това беше целта му. Искаше да не остави никаква следа. Следата му свършваше на хиляда и сто километра от там. С малък пожар в мивката на хотелска стая в щата Невада. Беше изгорил всичко. След това беше карал само през нощта, за да намали риска до възможния минимум. Искаше никой да не знае какво се е случило с него. Искаше никой да не бъде убеден. Искаше да минат седем дълги години, преди законът да го обяви за мъртъв.

Мъжът с джинсите и прическата се обърна към него:

— Трябва да разберете, че се налага да бъдем предпазливи, господин Торънс. — После се обърна към онзи от братята Мойнахан, когото бяха ударили по главата, и го попита: — Къде е брат ти, по дяволите?

— Не знам — отговори Мойнахан.

— Трябва ми тук.

Обичайната им политика на такива събрания беше последният, който е пристигнал, да бъде първият, когото изпращат да свърши нещо навън. Последният пристигнал беше Мойнахан. Забави се, докато слизаше от покрива. Заради контузията на главата. Трудно поддържаше равновесие.

— Добре, ще отида да го намеря — каза той.

И излезе на улицата.

Мъжът с джинсите и прическата отново се обърна към Уестуд.

— Господин Торънс, първият ни въпрос към вас е дали носите скрито записващо устройство.

— Не — отговори Уестуд.

— Значи няма да имате нищо против да разкопчаете ризата си.

Уестуд го направи. Имаше широк и месест гръден кош с къдраво сиво окосмяване. Нямаше микрофон.

Мъжът с джинсите и прическата се намеси:

— Вторият въпрос е как ни открихте.

— В интернет — отговори Уестуд. — В един форум. Изход ми каза за вас.

— Познавахме я.

„Нея. В минало време.“

— Тя ми каза, че идва тук с приятеля си Майкъл. Той също ми беше приятел. Влизаше във форума с името Майк.

— Точно така. Познавахме и Майк.

— Реших, че ако нещо е достатъчно добро за тях, ще бъде достатъчно добро и за мен.

— Третият ни въпрос е какво смятахте да правите с колата си под наем. Колата ви е оставила яркочервена следа, която води право насам.

— Помислих си, че ако ви платя допълнително, ще можете да се отървете от нея вместо мен. Можете да я оставите чак в Уичита или Амарило. Там бързо ще я откраднат.

— Може да се уреди. А в случай, че колата се появи в някой латино квартал или нещо подобно, то само ще задълбочи мистерията. Или ще накара хората да си помислят, че сте станали жертва на убийство.

— И аз това си представях.

— Както знаете, ние предлагаме варианти за прекратяване на живота. Предлагаме избор. Не съдим никого. Не караме хората да ни казват защо искат да го направят. Не предлагаме психологически консултации и не се опитваме да накараме някого да промени решението си. Но вие пристигнахте по необичаен начин. Така че ще трябва да ви попитаме защо искате да го направите. По изключение.

— Стига ми толкова — каза Уестуд. — Не съм искал да се раждам. И честно казано, животът ми не беше приятен.

— Как по-точно?

— Дължа много пари. Не мога да ги върна. И не мога да понеса онова, което ме очаква.

— Хазарт?

— По-лошо.

— Нещо, свързано с властта?

— Допуснах някои грешки.

Мъжът с джинсите се обърна, за да огледа хората си. Всички бяха там с изключение на братята Мойнахан. Петима души. Те пристъпиха от крак на крак, замислено се намръщиха и несигурно кимнаха в знак на одобрение.

Мъжът с джинсите и прическата отново се обърна към Уестуд и му каза:

— Мисля, че ще можем да ви помогнем, господин Торънс. Но се боя, че това ще ви струва всичко, което носите със себе си.

— Искам бензиновия двигател — каза Уестуд. — Така искам да го направя.

— Този вариант е много популярен.

— Оловен ли е бензинът?

— Двигателят вече работи с безоловен бензин. Монтирахме специални клапани на цилиндрите. Но въглеродният окис си е същият, както преди. Премахва го катализаторът, а не безоловният бензин. И миризмата е по-приятна. Бензолът има сладък аромат. Хубав начин да си отидеш.

— Какво избират другите хора?

— Повечето избират и двете. Сигурният изход е от първостепенна важност. Точно затова изучават статистиката с такова внимание.

— Дали и аз трябва да направя и двете?

— Няма нужда. Бензиновият двигател гарантира стопроцентова ефективност. Можете да ни се доверите за това. — Мъжът погледна към вратата на закусвалнята. — Къде отидоха братята Мойнахан?

Последният пристигнал на срещата беше първият, който трябваше да излезе.

— Ще отида да ги намеря — каза продавачът на резервни части за напоителни системи.

Той излезе навън.

Мъжът с джинсите и прическата отново се обърна към Уестуд и каза:

— Въпросът ми ще прозвучи необичайно, господин Торънс, но искате ли да закусите с нас?

Уестуд помисли малко и се съгласи, така че човекът от закусвалнята временно замени членството си в общността с професионалните си задължения, като отиде да направи кафе. Шофьорът на кадилака каза, че първо трябва да отиде да провери доставката от куриерската фирма и ще се върне след една минута, но собственикът на смесения магазин, свинарят и едноокият служител от мотела веднага седнаха на масата. Сервитьорката дойде да им вземе поръчките. Наля им кафе и донесе храната. После собственикът на смесения магазин изведнъж стана от мястото си и каза, че трябва да отскочи до магазина, за да си донесе нещо. Останалите си помислиха, че сигурно беше лекарството му за лошо храносмилане. Той също каза, че ще се върне след една минута.

Но не се върна. Както и шофьорът на кадилака. Както и братята Мойнахан и човекът, който беше отишъл да ги потърси.

Мъжът с джинсите и прическата се загледа във вратата.

— Какво става тук, по дяволите? — каза той. — Всички излизат и не се връщат.

Той стана от мястото си и отиде до прозореца. Навън не се виждаше нищо. В смисъл, съвсем нищо. Всичко беше неподвижно. Нямаше нито коли, нито пешеходци. Нищо не помръдваше. Виждаха се само яркото слънце и пустите улици.

— Имаме проблем — каза той. — Да излезем през задния вход, веднага. Извинете ни, господин Торънс. По-късно ще се върнем да ви вземем.

Мъжът се затича през кухнята, последван от свинаря, човека от закусвалнята и едноокия служител от мотела, и излезе на задната уличка, където беше паркиран пикап с два реда седалки за пътници. Всички се качиха в него, излязоха обратно на малкия площад, продължиха към далечния му край и поеха по тесния черен път. Частен път с дължина от трийсет километра.

Уестуд остана сам в притихналата закусвалня. Докато вратата към улицата не се отвори. Влезе Чан, последвана от Ричър.

54

Най-голямата част от парите беше похарчена за два хеликоптера под наем, които обслужваха корпоративния бизнес в Канзас Сити. Бяха като въздушни лимузини. Нямаше никакъв шанс да ги накарат да кацнат. Не и на място, което не беше снабдено с разрешително за кацане. Нямаше никакъв шанс и да им позволят да се спуснат от тях с десантни въжета. Застраховката на компанията нямаше да им го позволи. Но нямаха нищо против да отидат до там и обратно без никакъв товар. И нямаха нищо против да го направят драматично. Обясниха на компанията за хеликоптери под наем, че ще снимат видеоклип. Изпратиха им точните GPS координати направо от Гугъл. Сложното беше да пристигнат точно в необходимия момент. Така че камерите да ги запечатат във видеоклипа. Но те имаха бордни компютри. Значи не беше невъзможно.

Втората по големина част от парите беше пренесена от Уестуд. Достатъчно, за да направят нужното впечатление. Неговият борден компютър бяха скоростомерът на форда под наем и часовникът на ръката му. Задачата беше като от гимназията, а не като от университета. „Ако една кола трябва да измине двайсет и пет километра за петнайсет минути, с каква скорост трябва да се движи?“ Всичко беше свързано с влака, разбира се. Той успя да намери местна радиостанция, която излъчваше новини за трафика и времето, според която влакът се движеше по разписание. Значи щеше да пристигне точно тогава, когато трябваше. Оставаше му само да се надява наистина да стане така.

Междувременно Ричър и Чан бяха в пикапа на „ФедЕкс“. Бяха се обадили в централата на компанията в Оклахома Сити и бяха обяснили, че трябва много спешно да изпратят пратка до едно място, което се казва Мадърс Рест. От централата им казаха най-късния възможен час, в който да я донесат. Двамата отидоха там пет минути преди крайния срок. Шофьорът от нощната смяна пушеше на паркинга. Той им обясни, че Мадърс Рест е част от обичайния му маршрут. Освен това се съгласи, че пачките от стодоларови банкноти с бандерол от банката са нещо прекрасно. Особено след като добавиха и доза психология. „Вземи толкова, колкото искаш. Толкова, колкото ти се струва достатъчно. Искаме само да се качим отзад.“ И да пристигнат точно по същото време, по което пристигаше влакът. Шофьорът им каза, че може да го направи. Без никакъв проблем. Със затворени очи. Това беше обичайният му маршрут. Можеха дори да се качат отпред, ако искат, и да се преместят отзад, когато се приближат до градчето.

А след това да изскочат от колата, като се надяват никой да не ги забележи зад офиса на шофьора на кадилака сред цялата бъркотия, причинена от пристигането на хеликоптерите, влака и Уестуд едновременно. Трябваше само да улучат точния момент. И очевидно го бяха направили. В градчето несъмнено цареше адска бъркотия. А в офиса нямаше никой. Което беше предимство в краткосрочен план. И недостатък в дългосрочен. Така им оставаше още една допълнителна работа за по-късно.

Работата започна с онзи Мойнахан, когото Ричър беше изритал в слабините. Двамата го видяха, докато вървеше с накуцване към закусвалнята или към магазина. Или може би към мотела. Беше лесно да се справят с него. Завързаха го с пет от връзките за кабели, с които се бяха снабдили от железарията, натъпкаха в устата му един от парцалите, закупени от същото място, и го захвърлиха в изоставената счетоводна къща до офиса на „ФедЕкс“, която не се отличаваше с кой знае каква ключалка на вратата.

Вторият беше брат му, братовчед му или какъвто там му се падаше, който си беше сложил някаква абсурдна кожена шапка и търсеше нещо. Справиха се с него също толкова лесно — пет връзки за кабели, един парцал и запазено място на пода на счетоводната къща, точно до близкия му роднина. Следващият беше продавачът на резервни части. От магазина за напоителни системи. Който търсеше първите двама. Този път не си говориха за футбол. Имаше само връзки за кабели, парцал и под.

Обикновените хора не се опитаха да им попречат. Останаха си по къщите. Вероятно в резултат на някакъв древен инстинкт. А може би и заради автоматите. Автоматите изглеждаха като някакви космически оръжия. Като нещо от филмите. Хората нямаха друг избор, освен да се скрият. Номерът за спешни случаи все едно не работеше. Полицията беше много далече. Пък и навън беше горещо. По-приятно беше вътре на климатик.

Шофьорът на кадилака влезе право в капана. Все още си мислеше, че офисът му е негово владение. Връзки за кабели, парцал, под. Наложи се да отидат малко по-далече, за да открият собственика на смесения магазин. Заловиха го, докато излизаше от задния вход, стиснал лекарство за лошо храносмилане. Връзки за кабели, парцал, под.

В този момент кладенецът пресъхна, защото пикапът с два реда седалки с рев изхвърча от уличката зад закусвалнята и се отдалечи. Като изостави Уестуд.

— Съгласиха се да го направят с бензиновия двигател — докладва той.

Ричър кимна.

— Ще поддържат измамата до самия край. Какъвто и да е той.

— Предполагам, че са отишли във фермата.

— Къде другаде да отидат?

— Готови ли сме?

— Направихме, каквото можахме.

— Аз ще карам.

— Разчитам на теб.

— Но там ще продължите без мен, нали?

— Няма да продължим без теб — каза Чан. — Освен ако не искаш.

— Не искам.

— Нямаше да имам нищо против дори да те изпратя напред — каза Ричър. — Вместо мен. Ти си пълнолетен. Не ме интересува какво ще стане с теб. Ела, ако искаш. Бъди с нас през цялото време. Но ако си с нас, стой от лявата ми страна.

— Защо?

— Защото съм десничар. И обичам да имам място.

— Разбрах. Да тръгваме.

При обичайни условия това щеше да бъде прието за тест драйв. Бъдещият клиент имаше право да изпробва непознатото превозно средство, преди да го купи. С тази разлика, че Ричър не беше бъдещ клиент. Рядко си купуваше каквото и да било, никога не си купуваше нещо, което не беше от първа необходимост, и със сигурност не смяташе да си купува земеделско оборудване. Продавачът си даваше сметка.

Освен това Ричър нямаше и да шофира, защото не можеше. Не знаеше как се кара такова нещо. Първият проблем беше разрешен с помощта на автомата, а вторият с помощта на Уестуд. Веднъж се беше учил да управлява такава машина, защото редакторите като него понякога трябваше да оценяват научни проекти от гимназиални конкурси, което често предполагаше лично участие в дейности, почти неизменно включващи ровене в реално съществуваща мръсотия — нещо, което винаги беше по-удачно да се прави с механично приспособление.

Приспособлението беше багер „Ню Холънд“ от центъра за земеделско оборудване. Уестуд го подкара обратно през малкия площад и продължи покрай мотела. Ако не беше тест драйв, сигурно го бяха взели назаем в израз на добра воля. Без добрата воля. Но въпреки това си беше назаем. Ричър нямаше никакво намерение да го задържи. От задната страна на багера имаше рамо и кофа за копаене — много тясна, с два агресивни зъба. От предната страна имаше друга кофа, която беше широка и висока, но плитка. Приличаше повече на кофа на булдозер. Багерът очевидно беше машина с многобройни приложения. Можеха да му се монтират всякакви допълнителни приспособления. Беше чисто нов, ярко боядисан и идеално чист. Миришеше на свежо.

Кабината беше достатъчно широка за трима души, но имаше само една седалка. На нея седеше Уестуд, защото нямаше как иначе. Трябваше да управлява машината с многобройни лостове и педали. От лявата страна на Уестуд стоеше Чан, а от дясната му страна се беше притиснал Ричър. Двигателят ревеше. Машината беше направена за сериозна работа и кратки разстояния, от дупката до купчината пръст, но имаше и скорости за движение по шосето. Когато излязоха от малкия площад, Уестуд вече я караше с почти петдесет километра в час.

Когато излязоха от малкия площад, те не продължиха по частния път. А влязоха в пшеницата.

Уестуд беше спуснал предната кофа на около метър над земята, с долния ръб напред. Като издадена метална брадичка. Кофата мачкаше всичко пред себе си като тъпа коса, във въздуха летяха гъсти златисти облаци прах, все едно се движеха с поредица от експлозии, окосените стъбла трополяха от долната страна на кабината, а от двете страни на браздата пшеницата се люлееше на вълни и почукваше по прозорците. Земята наоколо уж беше равна, но на мястото, където колелата на багера се срещаха с пръстта, си беше на буци. Багерът се клатеше напред-назад като лодка и подскачаше на гумите си. Те бяха меки и при всеки подскок разлюляваха багера настрани. Ричър и Чан се държаха здраво отстрани като пътници в някаква полудяла мотриса на метрото.

Металната брадичка продължаваше да си пробива път напред. Около тях с вой се надигаха облаци от прах. Движеха се с петдесет километра в час. Трябваше да изминат трийсет километра. Задача от началното училище. Трийсет и шест минути.

Но така беше по-добре, отколкото да минат по пътя. Можеше да бъде миниран. Или поне застлан с шипове. И определено включваше директен подход от петнайсет километра към един деветдесетградусов завой, където всеки разумен защитник щеше да разположи петдесеткалиброва картечница. Да пристигнат с кола по този път щеше да бъде същото, като да се изкачат по стълбището на мотела по двама. „Можем да ви отстрелваме един по един, като врабчета.“ Беше по-добре да разполагат с някаква свобода на движение. А това означаваше превозно средство, което може да се движи извън пътя. То на свой ред означаваше таран. Затова им трябваше и предната кофа. Която освен това беше куршумоустойчива и с размерите на двоен матрак. Изработена от здрава стомана, така че да се справя с остри камъни. Над горния ръб на кофата се виждаше тясна ивица от пейзажа. Не им трябваше повече. Поне докато караха през пшеницата. Дотук добре. Планът вършеше работа. С изключение на едно непредвидено последствие. Най-вече в резултат на неравната почва.

Главоболието на Ричър се завръщаше.

През по-голямата част от пътуването фермата не се виждаше от пшеницата, така че се ориентираха по слънцето. Не беше съвсем точно, но щеше да свърши работа. Видяха къщата за пръв път на около четиристотин метра встрани от предполагаемото място, но горе-долу по очакваното време. Жилищната постройка и шестте пристройки. Оградата и отъпканата земя. Телефонния кабел на стълбовете. Тръбата с капак във формата на цилиндър, която отвеждаше изгорелите газове от дизеловия генератор. И вонята на свине. Силна като химическо оръжие.

Уестуд направи завой, за да се насочи право срещу фермата, и спря на около двеста метра от нея. Ревът на двигателя утихна. Облаците прах се слегнаха около тях. Настъпи тишина. Бяха съвсем сами. Ричър се почувства като хищник, който дебне до място за водопой.

И тогава от мястото за водопой откриха насрещен огън. Стреляха три оръжия едновременно. Далекобойни, огнестрелни, еднакви. С характерен шум. Солиден, равен лай и пращене на високоскоростни куршуми във въздуха. Ако беше хазартен тип, Ричър щеше да каже, че куршумите са от стандартния натовски калибър, изстрелвани от автоматични карабини M16. Поне засега нито един от тях не попадаше в целта. Което беше разбираемо. Разположението на целта беше измамно. Намираха се на разстояние от двеста метра на съвършено равна земна повърхност. С тази разлика, че земната повърхност не беше съвършено равна, а извита, защото планетата имаше сферична форма. Оттам идваше и грешката.

— Да се отдръпнем ли? — попита Уестуд.

— Не — каза Ричър.

Броеше наум. После каза:

— Приближи се още петдесет метра. Сега. Да ги притиснем. Всеки момент ще трябва да сменят пълнителите.

— Петдесет метра напред?

— Сега.

Уестуд подкара напред.

Настъпи разкъсано затишие. Презареждането беше доста бавно. Със сигурност никой от посрещачите не беше преминал обучение в пехотата. После изстрелите се възобновиха. Нито един от тях не попадаше в целта.

Докато един не го направи. Куршумът удари точно в средата на предната кофа. Носещият механизъм потрепери, едва доловимо. Куршумът се сплеска. Едва след това долетя и звукът под формата на еднократен плътен звън.

— Впечатлен съм — каза Ричър.

— От какво? — попита Чан.

— Най-сетне успяха да улучат целта, която е малко по-малка от врата на хамбар. И по този начин демонстрираха, че предната кофа наистина е куршумоустойчива. Значи можем да тръгваме.

— Сега ли? — учуди се Уестуд.

— Кога, ако не сега?

— Внимавай, Ричър — каза Чан.

— И ти, Чан.

Двамата отвориха вратите на кабината и скочиха на земята — единият наляво, другият надясно.

55

Уестуд се беше позовал на скорошното си проучване, според което традиционната пшеница расте около метър и двайсет сантиметра на височина, но в последно време беше генетично модифицирана така, че да бъде по-устойчива и да дава два пъти повече семена, като същевременно расте само наполовина на височина. В такъв случай излизаше, че местните фермери бяха традиционалисти. Пшеницата със сигурност беше висока поне метър и двайсет сантиметра. Не че Ричър имаше нужда от прикритие. Нямаше почти никаква нужда от прикритие, когато противниците му не можеха да улучат цел, голяма почти колкото врата на хамбар. Но изненадата винаги е полезна. Затова той запълзя. Пшеницата се раздвижваше от преминаването му, но съвсем леко и не беше лесно да се определи точно къде от двеста метра разстояние. Нощната влага все още не се беше изпарила от почвата. Коленете и лактите му затъваха в калта. В близко бъдеще трябваше да си купи нови дрехи. Това беше ясно. Дори да не беше калта. Вонята на свинете беше доста силна. Въздухът беше натежал от нея. Със сигурност щеше да се пропие в плата. Така че утре трябваше да си купи нови дрехи.

Идеята бездруго е добра, помисли си той, заради Чан. След това си помисли: това ще свърши днес. Утре няма да има Чан.

Той пропълзя сто метра и направи остър завой, като се стремеше да се доближи към фермата по периметъра. Колкото може по-близо. Щеше да остане доволен, ако успееше да се доближи на по-малко от трийсет метра. Беше голям почитател на автомата МП5К. Оръжието беше малко по-голямо от пистолет, но работеше като миниатюрна карабина. В режим на единична стрелба беше в състояние да улучи целта от трийсет метра. Или от двайсет и пет. Или от двайсет. Това щеше да му даде допълнително предимство.

След пет минути той рискува да вдигне глава, за да се ориентира. Позицията му беше доста добра. Беше се придвижил обратно на часовниковата стрелка по периметъра, от мястото на десет часа до малко след мястото на осем. И значително беше скъсил дистанцията. Точно както очакваше, защитниците бяха компенсирали несигурността в стрелковите си умения, като бяха заели позиция по-близо до основната заплаха, която според тях беше багерът. Най-близкото прикритие срещу него беше постройката, недалече от оградата, голяма колкото гараж за един автомобил. Зад нея се криеха трима души. Точно срещу Ричър. Виждаха се ясно като бял ден. Класическа маневра по фланга. Във военната академия „Уест Пойнт“ щяха да се гордеят с него.

Виждаше човека от закусвалнята. И едноокия служител от мотела. И свинаря, който беше предвождал делегацията нагоре по стълбището в мотела. С големи ръце, широки рамене и дрехи, потънали в мръсотия. Всички бяха въоръжени с карабини M16.

Ричър зачака. Главата го болеше и от двете страни.

Чан пълзеше от другата страна. Тя се приближи по-рано, защото нейната роля не беше да осъществи маневра по фланга. Нейната роля беше да чака багера да потегли, а след това да открие втори фронт с автоматичен огън. Това щеше да ги накара да се дръпнат назад, така че Ричър да ги застреля в гръб.

Такъв беше неговият план. Тя изпитваше определени съмнения. Но поне засега планът работеше както трябва. Беше предвидил, че ще успеят да пленят четирима души в самото начало, а те бяха хванали дори петима. Беше предвидил и това, че от фермата ще стрелят по тях, но няма да улучат, и отново беше излязъл прав. Тя отново го беше попитала дали планът му ще свърши работа. Той беше отговорил, че не. Те щяха да се изтеглят към къщата. Организирано отстъпление. Сигурно си бяха подготвили защитна позиция. Нещо укрепено. Нещо като укритие.

Тогава защо го правим по този начин, беше попитала тя. И той беше отговорил: защото може да извадим късмет.

Тя продължи да пълзи все по-близо. Искаше да се доближи максимално. Можеше да смята. Трийсетте патрона от пълнителя щяха да се изстрелят за две секунди. Тя искаше да направи така, че и двете секунди да имат смисъл. Искаше да извади късмет. Ако тя улучеше един и той един, щяха да останат с двама по-малко за после. Щеше да е добре.

Преди да го срещне, никога не беше разсъждавала така.

Тя продължи да пълзи. Вонята на свинете беше много силна. Тя си представи къде се намира на сателитното изображение. Беше на мястото на единайсет часа. Свинарникът беше на три часа. И вонеше. Това ѝ подсказваше две неща. Първото беше, че мястото не беше предназначено за луксозен отдих. Нямаше как. Някои хора дори нямаше да бъдат в състояние да го доближат. Без да повърнат.

Кийвър беше заровен там. Беше сигурна. В свинарника. Нямаше как да изкопаят яма в полето. Дори по-бавна версия на онова, което беше направил Уестуд, щеше да се види от въздуха. А те щяха да се тревожат за онова, което може да се види от въздуха. След като бяха отворили портфейла на Кийвър. След като бяха видели служебните визитни картички от ФБР в него. Те също бяха стари като нейните, но те нямаше как да го знаят.

Тя надигна глава. Видя ограда и постройка, голяма колкото гараж за един автомобил. Багерът работеше на празен ход, потънал в морето от пшеница, далече вдясно от нея. Постройката беше единственото възможно укритие срещу него. Поне един от тях щеше да се покаже зад ъгъла, за да стреля. Точно пред нея.

Тя сложи два резервни пълнителя на земята. Един до друг, готови за презареждане. Искаше да извади късмет. Премести лостчето в режим на автоматична стрелба. Прицели се. И зачака.

Уестуд запали двигателя и се зае да дърпа някои лостове и да натиска други, докато предната кофа не се изправи до вертикално положение. После я вдигна нагоре. Сега през предното стъкло се виждаше само боядисаната ѝ задна стена. Безопасността беше по-важна от видимостта. От този момент нататък неговата роля в плана беше да импровизира. Ричър му беше казал да кара бавно право напред. На сляпо. Без да спира. През оградата, ако трябва. Да не се тревожи. Да не спира. Освен ако преди това не се случи нещо друго.

Да импровизира. Бъдещето на журналистиката. Интернет беше променил всичко. Сега новините бяха нещо лично. Репортерът трябваше да участва в историята. Да отразява събитията от първо лице. Да бъде част от събитията. Блогове, уебстраници, платформи, договори за книги.

Той натисна съединителя. Премести лоста на скорост. И потегли напред.

Ричър чу как багерът потегли. Усещаше замайване. Беше застанал на колене, но се клатеше. Вдигна глава. Видя две огради. Две постройки. И шестима души. Виждаше двойно. Той се удари по челото с длан. После погледна отново. Така беше по-добре.

Далече вляво от него багерът пълзеше напред. Големите меки гуми се огъваха под тежестта му. Тримата мъже бяха застанали с гръб към стената. Държаха карабините си прибрани пред гърдите.

После човекът от закусвалнята мина зад ъгъла и пропълзя покрай стената. Стигна до следващия ъгъл и предпазливо погледна зад него. Вдигна карабината си.

Ричър се прицели. По същество автоматът „Хеклер & Кох“ представлява трийсетсантиметрова тръба с две къси дръжки в двата края. Много точно оръжие. Със стоманен мерник.

Човекът от закусвалнята се прицели в багера. И зачака. Зад него едноокият от мотела пропълзя към отсрещния ъгъл.

Багерът продължаваше. Гумите се въртяха с влажен плясък. Пшеницата се превиваше под кабината и отново се изправяше зад нея.

Главата на Ричър го болеше. И от двете страни. „Мозъчно сътресение, дори две — едно в резултат на директния удар и друго в резултат на противоудара.“ Болката прескачаше и пращеше между тях като електрическа дъга.

В този момент Чан стреля. В автоматичен режим. Деветстотин куршума в минута. Невъзможно бързо. Разнесе се кратък размазан звук като от някаква полудяла шевна машина. Две секунди. За цял пълнител. Пръстта заподскача нагоре по линията на огъня и от стената отхвърча една треска.

Едноокият мъж се сви обратно.

Човекът от закусвалнята се подаде зад ъгъла, като търсеше с поглед откъде идваше новата опасност. Оръжието на Ричър проследи движението му. Мерник, мушка, цел.

Ричър стреля. Единичен изстрел. От разстояние двайсет и пет метра. Деветмилиметров „Парабелум“ с тегло осем грама и метална ризница. Скоростта на куршума при излитането от цевта беше почти хиляда и триста километра в час. Продължителността на полета до целта беше по-малко от една петнайсета част от секундата. Куршумът щеше да я достигне практически незабавно.

Куршумът улучи мъжа в горната част на гърба, точно по средата, в основата на врата. Попадение в гръбнака. Ричър беше извадил късмет. Беше се прицелил по-ниско, в центъра на тялото. В най-широката част от мишената. Това винаги беше най-сигурно. И по определение имаше допълнително предимство. Центърът си е център. По краищата му има други неща — настрани и особено нагоре и надолу. Краката и главата. Куршумите, които не попадаха точно в целта, все пак отиваха някъде наблизо. Мъжът падна. Просто се свлече напред към ъгъла, обърна се встрани и падна на земята.

Свинарят се просна на земята. За да не се вижда. Зад пшеницата. Беше умно от негова страна. Но едноокият направи крачка напред. Вдигна карабината си. И стреля. Куршумът изпращя във въздуха и се заби на десетина метра вдясно от Ричър.

Чан отново стреля. Втори пълнител. Браво на нея. Демонстрираше решителност и упорство. Разнесе се същото маниакално бръмчене. Пръстта се разлетя във въздуха и се разхвърчаха трески. После настъпи тишина.

Едноокият мъж се промъкна обратно към ъгъла, наведе се зад него и се прицели там, откъдето се беше чула автоматичната стрелба.

Багерът продължи да се приближава.

Някаква малка част от съзнанието на Ричър не искаше да стреля по едноокия мъж. „Човекът е инвалид, беден и стар.“ Не изглеждаше честно. С тази разлика, че точно в този момент бедният стар инвалид беше насочил смъртоносно оръжие срещу Чан. Така че Ричър се прицели. От разстояние трийсет метра. Беше фокусирал зрението си в мушката. Като връх на игла с малко кръгло капаче. Взираше се в точката боя на върха. В миниатюрните неравности по нея. Виждаше я остро като бръснач. Мерникът беше размазан пред погледа му. Мишената беше размазана пред погледа му. За максимална точност. Така го бяха обучавали. Мушката беше най-важното. Всичко останало щеше да се подреди от само себе си. Размазано петно, мушка, размазано петно.

И точно така стана. Трите неща се изравниха в една линия. Стабилна като скала.

Той стреля. Случи се същото. По възходяща траектория. Този път разстоянието до целта беше трийсет метра, а не двайсет. Полетът на куршума щеше да бъде с дванайсет процента по-продължителен. Следователно траекторията трябваше да бъде с дванайсет процента по-възходяща. Куршумът улучи едноокия мъж в основата на черепа. В продълговатия мозък, medulla oblongata на латински език. Първото място, където интелигентността предпазливо се надига от гръбначния стълб. Миниатюрна издутина, останала от еволюцията преди сто милиона години. Първичната, хищническа част на мозъка. С диаметър около два сантиметра и половина. Куршумът я проби за една хилядна част от секундата. Беше с метална ризница. Хидростатичното напрежение я накара да експлодира. Мъжът беше мъртъв още преди звуковата вълна от изстрела да стигне до оградата.

Багерът идваше все по-близо.

Свинарят хукна да бяга.

Ричър премести лостчето в режим на автоматична стрелба, изправи се и стреля. Замахна с цевта през мишената, все едно искаше да я изпръска с боя. Останалите патрони от пълнителя, общо двайсет и осем, прозвучаха като неговата собствена шевна машина. Но нито един от тях не попадна в целта. Всички бяха твърде ниско. Не беше стъпил както трябва. Равновесието му беше нарушено. Беше почувствал замайване. Временно. Той разтърси глава и се оправи.

Чан отново стреля. Трети пълнител. В режим на автоматична стрелба. Оказа се твърде високо. От покрива на пристройката се разхвърчаха керемиди. Мъжът се изгуби от поглед.

Багерът продължи да се приближава.

Тогава и Ричър се затича, като се хвърляше срещу пшеницата, мачкаше стъблата, газеше с широки крачки, препъваше се и се бореше с нея, за да пресече пътя на багера. Уестуд го видя през страничното стъкло и спря. Чан дотича от другата страна, но не спря. Заобиколи целия багер и здраво прегърна Ричър.

— Добре ли си? — попита го тя.

— Държа се — каза той.

— Улучи двама.

— Така остават още двама. В пикапа бяха четирима.

— Как ще го направим?

— Първо трябва да ги намерим.

— Ти спомена нещо за укритие.

Двамата се качиха обратно в кабината от лявата и от дясната страна на Уестуд. През предното стъкло не се виждаше нищо.

— Къде могат да си построят укритие? — попита Уестуд.

— Не са го строили — каза Ричър. — Вече са го имали. Сигурен съм, че във всяка ферма в този щат има такова укритие. Построено да издържа на стихийни бедствия.

— Например срещу торнадо — каза Чан.

— Точно така. Под къщата. С втори изход на друго място. В случай че къщата се срине върху капака на пода, през който се влиза в него. Във всяко мазе би трябвало да има укритие. Сигурен съм, че и те са направили такова с втори изход. За да разполагат с повече варианти. Може би дори не е изход, а тунел към съвсем друго място. Със скрит люк за бягство. Първо трябва да намерим него. За да паркираме отгоре му един пикап.

Уестуд отново запали двигателя и дръпна същите лостове, но в обратен ред, така че предната кофа се обърна назад и се спусна надолу, докато над горния ръб не започна да се вижда тясна ивица. Вече не беше съвсем безопасно, но представляваше разумен компромис.

Той спря.

— Кога, ако не сега? — ухили се Ричър.

Багерът се люшна напред и пое със средна скорост. Клатеше се на тромавите си меки гуми. До фермата оставаха сто и петдесет метра. Сто метра. Багерът напредваше право срещу оградата. Все по-близо. И по-близо. После премина направо през нея, като разхвърля подпорните стълбове наляво и надясно. Във въздуха се разхвърчаха трески. Машината продължи напред, покрай първата постройка отляво, покрай едноокия мъртвец, и навлезе в пространството от отъпкана земя. Където бавно намали скоростта и спря. И зачака. Вече не приличаше на хищник, който дебне до място за водопой. Вече беше боец на арената.

Никой не стреля по тях. Нямаше никаква реакция.

Действителността изглеждаше почти по същия начин, както на сателитното изображение от Гугъл. С тази разлика, че сега го гледаха водоравно, а не отвесно. Право напред беше къщата, а малко по-наблизо и вдясно беше постройката с апартамента за самоубийци. Отляво беше бараката с генератора и още една, голяма колкото онази, зад която се бяха скрили тримата мъже. Далече зад къщата в източна посока бяха свинарникът и хамбарът. Някак отделени. Пътят свършваше пред тях. Там, където свършваха и стълбовете за телефонния кабел. Никъде не се виждаше тръба за изгорелите газове. Никъде не помръдваше нищо.

Уестуд извади пистолета си от кобура на глезена.

— Следващата част е по желание — каза Ричър.

— Знам.

— Действаме заедно и започваме от къщата.

Тримата слязоха от кабината. Никой не стреля по тях. Нямаше никаква реакция. Нямаше нищо друго освен вонята на свинарника.

Тримата прекосиха отъпканата земя пред къщата, като крачеха в редица — Чан беше отляво, Уестуд по средата, Ричър бе отдясно. Главата го болеше така, все едно някой забиваше шило за лед в ухото му.

56

Ричър застана на пост на верандата пред входа на къщата. Чан и Уестуд влязоха вътре, за да я претърсят. Той се оглеждаше внимателно. Вторият изход можеше да бъде навсякъде. Неприятните изненади можеха да дойдат от всяка възможна посока. Но не дойдоха. Не се случи нищо.

Две минути по-късно Чан се върна и каза:

— Намерихме основния вход. Уестуд го държи на мушка. Вътре е лудница.

Тя зае неговото място на верандата, а той влезе вътре и откри Уестуд, застанал в коридора пред спалнята. Уестуд охраняваше някакво помещение, което преди сигурно се беше използвало като килер за одеяла и чаршафи.

Сега в него имаше капак на пода, разположен под ъгъл от четирийсет и пет градуса между задната стена и пода. Явно под него имаше стълбище. Стълбище, което несъмнено водеше към подземно помещение. Капакът беше затворен, но като всички изходи на укрития срещу торнадо се отваряше навън. Така силата на вятъра никога не можеше да го отвори навътре.

Ричър прецени разстоянието — ширината на коридора плюс дълбочината на килера до средата на капака, разположен под ъгъл между стената и пода — и отиде да потърси дневната, където видя какво беше имала предвид Чан, когато нарече мястото лудница.

Беше като апартамента на Питър Маккан в Чикаго, но десет пъти по-хаотично. Навсякъде имаше компютърни монитори, поне двайсет на брой, както и десетки клавиатури, настолни компютри и високи редове от бръмчащи електронни компоненти, купища устройства за външна памет, вентилатори и разклонители, и мигащи светлинки, но най-вече кабели: цели километри кабели, някои на снопове, други на кълбо, трети навити на руло.

В момента Ричър не се интересуваше от тези неща.

Той продължи нататък и откри кабинет. Видя един диван, голям, стар. На него с лекота щяха да се съберат трима души. От двете страни имаше екстравагантни облегалки за ръцете. Беше достатъчно дълъг за това, за което му трябваше. Той го завлече обратно по пътя, по който беше дошъл, до коридора пред спалнята. Там го изправи, избута го напред и го пусна да се стовари обратно, на едната си страна, така че да се заклещи между капака и отсрещната стена.

Единият изход беше запечатан.

След това тримата застанаха на верандата и се опитаха да преценят къде би трябвало да бъде вторият изход. Караха, общо взето, по усет, сочеха с ръце, жестикулираха и се оглеждаха. Както повечето къщи, и тази беше с правоъгълна форма, така че подземното укритие също трябваше да бъде правоъгълно и да е разположено в същата посока. Със сигурност. От архитектурна гледна точка това беше най-простото решение. А човешката природа подсказва, че ако основният вход е в единия край, допълнителният изход би трябвало да бъде в другия. Значи тунелът щеше да минава по дължината на къщата, перпендикулярно на задната стена, и щеше да води към бараката с генератора или може би към по-малката постройка до нея.

Беше по-логично да води към бараката с генератора. Основата ѝ беше от бетон, с подходяща конструкция, така че да се свърже по-лесно с изхода от тунела. Над повърхността на земята имаше работно пространство, което се проверяваше често. Беше чисто, ефикасно и безопасно. Не се натрупваха боклуци. Там беше идеалното място за капак на тунел за бягство. По естествени причини.

Но по неестествени причини по-скоро щяха да изберат по-малката постройка. Защото не се надяваха да избягат само от природните стихии. Най-лошият възможен сценарий включваше хора. Нямаше да има никакъв смисъл да излизат от тунела на най-логичното място за това.

По-малката постройка имаше двойна врата като стар гараж. Катинарът беше ръждясал в отворено положение, което според Ричър беше допълнително доказателство. Щеше да бъде най-сигурно изобщо да няма катинар. Ключовете можеха да изчезнат. Няма полза да бягаш, ако трябва да прекараш следващата нощ заключен в хамбара.

Тримата отвориха широко вратите и видяха множество боклуци. Най-вече метал за скрап и стари кутии от боя. На пода беше захвърлено голямо платнище, изпръскано с боя. Това не беше работно пространство. Не се проверяваше често. Не беше чисто, ефикасно или безопасно. Не беше логичен избор.

С едно изключение.

Боклуците изглеждаха някак подредени. Имаше празно място там, където според логиката и законите на гравитацията не биваше да има такова. Имаше и други празни места, които бяха някак свързани помежду си, все едно човек можеше да прескача от едното към следващото и да излезе навън по най-бързия начин.

Най-голямото празно място беше точно над лека издутина в платнището, изпръскано с боя. Ричър го дръпна встрани и под него се показа същият капак като онзи, който бяха видели в къщата. Но този път не беше разположен под ъгъл, а хоризонтално на пода, циментиран от всички страни.

И беше затворен.

— Отлично — каза Ричър.

Чан отиде да намери пикап с ключове на таблото, а Ричър и Уестуд се заеха да разчистват металните отломки, така че тя да може да го вкара вътре.

Чан се върна зад волана на същия пикап, който бяха видели по-рано, когато изхвърча от уличката зад закусвалнята. Тя го вкара и се зае да маневрира с него, докато не спря предното ляво колело точно в центъра на капака.

Вторият изход също беше запечатан.

Чан слезе от пикапа и огледа металните отломки.

— Какви са тези неща, по дяволите?

Това беше добър въпрос.

Всички метални парчета бяха от въглеродна стомана — някои бяха тръби с квадратно сечение, други бяха солидни пръти, трети бяха от дебела ламарина, оформена в странни извити форми. Всички бяха ръждясали и повечето бяха изцапани с черни петна от някаква боя или смазка. Повечето от тръбите и всички пръти бяха заварени във формата на нещо, което приличаше на части от ограда. Някои части бяха метър на половин метър, други бяха метър на метър, трети бяха два метра на един метър. Всички бяха захвърлени на обща хаотична купчина.

И нито едно от тях не беше на мястото си тук. Оградата, която бяха съборили с багера, беше от дървени стълбове, между които беше опъната бодлива тел. В целия имот нямаше нито една метална ограда. Както и в целия окръг, поне доколкото беше видял Ричър. Може би нямаше такава и в целия щат. Освен това частите не съвпадаха помежду си. Не бяха с едни и същи размери. Нямаше никакъв смислен начин да бъдат сглобени. Никой не издигаше ограда, висока половин метър на едно място, два метра на следващото и метър веднага след това. А и някои от отворите за сглобяване на отделните парчета не бяха от една и съща страна. Някои бяха подредени вертикално, други — хоризонтално.

И някои от частите имаха панти.

Не беше ограда.

— Господи — изохка Чан. — Това са клетки.

Ламарината беше нарязана на ивици, а след това беше оформена в извити форми. Ръждясали и изцапани с черни петна като всичко останало. Имаше халки с панти, с диаметър около осем сантиметра, за които бяха заварени допълнителни полукръгли скоби.

Бяха окови.

Имаше халки с панти, с диаметър около петнайсет сантиметра, за които бяха заварени дълги шипове.

Бяха хомоти.

Имаше грубо оформени железни маски, клещи и пирони.

— Черните петна — каза Чан. — Мисля, че са от кръв.

Тримата излязоха през двойната врата и застанаха на слънце. Лъчите на слънцето сякаш бяха студени. Те се обърнаха и погледнаха обратно към къщата. И постройката с апартамента за самоубийци до нея.

— Следващата част е по желание — каза Ричър.

Той закрачи към къщата. Чан го последва. Уестуд се поколеба за миг, после забърза да ги настигне.

Апартаментът за самоубийци беше в сграда, която беше наполовина колкото къщата. Имаше основа от бетон, висока до коляното и покрита с оранжеви пръски от дъждовете, които бяха разплисквали калта от локвите. Над основата се виждаше външната облицовка на стените, изработена от масивни насмолени дъски. Покривът беше от здрави плочи. Стандартна конструкция, построена здраво и солидно, за да издържи дълго време. Под стрехите влизаше електрически кабел, дебел колкото пръста на Ричър.

Постройката нямаше прозорци. Вратата беше заключена.

— Готови ли сте? — попита Ричър.

— Не особено — каза Чан с глухо примирение.

Той си спомни как се беше привела към него в офиса на шофьора на кадилака, за да погледне в телефонния указател. На буквата „М“, където търсеха фамилията Малоуни. Спомни си пакетите, доставени от куриерската служба. Имаше два, които очевидно бяха дошли директно от чуждестранните производители. Германско медицинско оборудване от стерилна неръждаема стомана и японска камера с висока разделителна способност. Спомни си ветерана от Пало Алто, озадачен от случайно открития коментар на потребителя, който се казваше Кръв. „Разбрах, че в Мадърс Рест предлагат добри неща.“ В някакъв форум, който ветеранът от Пало Алто не познаваше. За някаква друга общност от хора. Хората бяха ентусиасти на някаква тема, поне така изглеждаше. Много дълбоко, на дъното на Дълбоката мрежа.

Ричър отстъпи назад, закрачи напред и заби петата си в ключалката. Вратата отхвърча, блъсна се в стената и полетя обратно. Той я спря с разперени пръсти и влезе вътре.

Антре. Воня. По-ужасна от тази на свинете. Напред имаше малка кухня, където се виждаха чаши за кафе и бутилки с вода. И жици, кабели, жакове и разклонители, заплетени помежду си, използвани и захвърлени. Работно пространство. Вляво имаше малко фоайе с врата от дясната страна и друга врата в дъното. Вратата от дясната страна беше на баня. Банята не беше нито особено чиста, нито особено мръсна. Място за общо ползване. На отсрещната стена имаше закачалки за палта. Четири закачалки, разположени в редица. Бяха заети, но не от палта.

На закачалките имаше гумени престилки. Престилките бяха изцапани с кафяви и черни петна.

Ричър побутна вратата в дъното на фоайето. Беше отключена. Главата го болеше.

— Готови ли сте? — попита той.

— Не особено — каза отново Чан.

В гласа ѝ се долавяше глухо примирение.

Той отвори вратата. Вътре беше тъмно като в рог. И вонеше. Беше студено. Шумовете отекваха като в голямо празно пространство. С твърди повърхности. И се отразяваха в някакви големи предмети. Той протегна ръка по стената, като търсеше ключа за осветлението.

Намери един. И го завъртя.

Пред него беше жената в бяло. Но не отиваше на градинско увеселение в Монте Карло. Нито в кметството, за да се омъжи за пети път. Нито в апартамента с релаксираща атмосфера, където да може да се настани удобно и да изпие напитка с нембутал или да си легне, докато старият осемцилиндров двигател дискретно върши работата си.

Нищо подобно. Жената беше прикована за китките за стената, облицована с бели плочки. Беше увиснала на оковите си. Всичко наоколо беше изпръскано с кръв. Жената беше напълно мъртва.

Ричър не беше квалифициран патолог, но можеше да предположи, че жената е пребита до смърт с бейзболна бухалка. На пода лежеше една, покрита със засъхнала кръв. Кръвта беше започнала да почернява, както петната по металните части. Тялото на жената беше покрито с тъмни синини и от него стърчаха счупени кости. Черепът ѝ беше смачкан. Косата ѝ беше сплъстена. Тясната бяла рокля беше подгизнала от кръв и повръщано.

Срещу жената имаше цяла редица телевизионно оборудване. Имаше три видеокамери на стабилни триножници и осветление за снимки на стойки, пред което висяха листа полупрозрачно фолио за регулиране на светлината. По пода се виеха кабели. Белите плочки образуваха нещо като сцена. Покриваха цялата задна стена, най-долната трета от страничните стени и най-задната трета от пода. Като арена. Сигурно грейваха в бяло, когато се включи осветлението. На техния фон всичко щеше да се вижда ясно. С големи подробности. Бели плочки, изцапани с розово.

Над сцената имаше микрофони. Бяха два. За стереозвук.

На триножника на едната видеокамера беше закачен лист хартия. Беше разпечатка на съобщение, изпратено по електронната поща. Съобщението гласеше: „Искам да гледам надута кучка, пребита с бухалка. Да прилича на директорка. Колкото се може по-дълго. Първо краката. Накарайте я да повтаря: „Съжалявам, Роджър, съжалявам, Роджър“. Готов съм да платя сто хиляди“.

Беше някаква друга общност от хора. Хората бяха ентусиасти на някаква тема.

Уебсайтът за ентусиастите се казваше „Мадърс Рест“, също като примамката. Уестуд и Чан успяха да включат компютрите. След като се върнаха обратно в къщата. Целият уебсайт беше посветен на излъчването на видеозаписи. Платено излъчване. За много пари. Най-евтиният запис струваше колкото един автомобил. Най-скъпият се казваше „Гладна смърт“. Вероятно заради продължителността си. Гладната смърт означаваше много работни часове. Следващият по цена беше „Бременна и изкормена“. „Прострелян в корема“ също беше скъп. Имаше класация на най-популярните. И списък на онези, които бяха гледани най-скоро. В най-различни категории. Жертва от мъжки пол, жертва от женски пол, двойки, млади, стари, чернокожи, бели, отрязване, пронизване, пребиване, бормашини, екстремно проникване, медицински експерименти, електрошок, удавяне и разстрел.

Имаше и секция за поръчки на клиента. Пето ниво. Членовете на общността се приканваха да се свържат с уебсайта, за да направят поръчка. Тя можеше да бъде описана с подробности. Ако желаеха, можеха да изпращат цели сценарии. Щеше да бъде направено всичко възможно, за да бъдат изпълнени. Всичко зависеше от това дали ще се появи подходящ изпълнител на главната роля. Не се изискваше плащане, докато не бъде постигнато съгласие за кастинга и цената.

Чан прехвърли списъка до края и каза:

— Вижте това.

В гласа ѝ се долавяше глухо примирение.

Ричър погледна към монитора. Последният добавен запис във видеотеката на Мадърс Рест беше направен току-що и вече беше достъпен за гледане. Заглавието му беше „Слаб мъж с натрошени ребра“.

Човекът от влака. С костюма и официалната риза. И хубавата кожена чанта. Той беше слаб.

Главата на Ричър го болеше.

Чан се върна назад в списъка, от най-новите към предишните записи, и спря на един, който се казваше „Депресирана двойка се депресира до смърт“.

— Това сигурно са Майкъл Маккан и приятелката му Изход. Нали?

Ричър не отговори.

— Вижте това — каза Уестуд.

Беше влязъл в някаква основна директория. Сочеше колона от цифри.

— Да ги наречем филми — каза той. — Защото това са филми. Филми с реално записани убийства. Някои са много дълги. Най-краткият е два часа. Най-старият е отпреди пет години, а най-новият е качен вчера.

Той прокара пръст надолу по монитора.

— Познайте колко филма са заснети, преди Маккан да ми се обади за пръв път.

— Двеста — каза Ричър.

— А сега вече са двеста и девет.

Ричър не отговори.

— Искате ли да гледате „Безкрайна смърт“? — попита Уестуд.

— Не.

— Чудя се как щеше да се казва филмът, в който участвам аз.

— Може би „Смъртоносен репортаж“. Щяха да те намушкат до смърт с писалки.

— Докога ли продължава измамата? Кога ли се досещат хората? Едва след като влязат в тази стая?

— Според мен се досещат, когато шофьорът на кадилака им отвори вратата и подушат свинете. Според мен от този момент нататък всичко започва.

— Трябва да ги попитаме — каза Ричър — Знаем къде са изродите, които са организирали тази гадост.

Тримата отидоха до коридора пред спалнята. До помещението, където преди бяха държали одеяла и чаршафи. До дивана, който беше заклещен на едната си страна между капака на пода и отсрещната стена.

— Ще бъде по-лесно да преместим пикапа — каза Ричър.

— Добре ли си? — попита го Чан.

Той кимна.

— Доколкото е възможно при тези обстоятелства.

Тримата излязоха през входната врата и се приближиха до мястото, където бяха пресметнали, че се намира изходът от тунела — малката постройка с двойната врата. Чан се качи в пикапа и даде напред. После слезе от него, като остави двигателя да работи, и погледна към капака.

— Как искаш да го направим?

— Съмнявам се, че точно в момента са приклекнали точно отдолу. Но трябва да сме подготвени за най-лошото. Затова Уестуд ще отвори капака и ще се отдръпне, а ние ще се прицелим надолу в отвора. Става ли?

Тя кимна. Уестуд кимна. Ричър зае позиция от дясната страна, насочил автомата си към тунела. Беше заредил нов пълнител в режим на автоматична стрелба. Чан направи точно същото, но от лявата страна.

Уестуд се наведе и хвана дръжката на капака. Дръпна го и отскочи назад.

Под капака нямаше отвор.

57

Капакът беше купен от железарския магазин, а след това беше докаран тук и беше циментиран. Но под него нямаше нито отвор, нито стълбище. Нямаше нищо, което да води надолу. Имаше само непрекъсната бетонна плоча. От лявата страна на капака, от дясната страна на капака и под капака имаше една и съща, леко неравна повърхност.

Като затворено око.

Измама. За отвличане на вниманието.

— Аз съм виновен — каза Ричър. — Не помислих както трябва.

— Няма значение — каза Уестуд. — Но трябва да разберем къде наистина е вторият изход.

— Не — каза Чан. — Трябва да разберем дали вече са минали през него.

Този въпрос веднага получи отговор под формата на свръхзвуков вой във въздуха, хриплив лай на карабина и трясъка на куршум от стандартния натовски калибър, който проби дървената стена на един метър от главите им. Последвани незабавно от гърмежа на самия изстрел. Звуковите вълни летят по-бавно от куршумите. Но в този случай достигнаха до тях почти едновременно. Следователно изстрелът беше даден отблизо. От около трийсет метра, помисли си Ричър. А това беше твърде близо. Доближаваше се до стрелба от упор дори за техните противници.

Тримата се шмугнаха вътре и в този момент в стената се отвори следващата дупка от куршум, през която проблясваше слънцето. И още една, на два метра от там. Стреляха през стената. По невидими цели. На чиста случайност. Ричър си помисли, че сигурно бяха по-добрите стрелци. Онези, които все пак можеха да улучат стената на хамбар. Той заобиколи изкривените парчета метал, за да стигне до задния ъгъл. Не се виждаше отвън. И беше почти неуязвим. Не го защитаваше някаква физическа преграда, а лотарията на случайната стрелба. Тези стени не струваха нищо, но на математиката винаги можеше да се разчита.

Той се зае да отвори дупка с ритници в долната част на стената, точно над пода. Висока половин метър и широка метър и двайсет, а после и метър и петдесет, след като изби още няколко дъски. Достатъчно голяма, за да изпълзят навън през нея. Пръв беше Уестуд, после Чан. Още един куршум проби стената. После и Ричър изпълзя навън. Тримата отстъпиха назад, без да излизат встрани. Зад тях нямаше нищо друго освен пшеница. Назад и надясно беше постройката с разбитата ограда. Където бяха убитите. Багерът беше паркиран вдясно от тях. На около двайсет метра разстояние. По-напред и надясно бяха филмовото студио и къщата. Напред и наляво беше бараката на генератора. Имаше предостатъчно места.

Но нито едно не беше от правилната страна на откритото пространство. Разстоянието беше поне двайсет метра. Двайсет крачки. Беше много. Не беше невъзможно. Това зависеше от противниците им. Как се прицелваха. Как бяха обучени да стрелят. Дали изобщо бяха обучени да стрелят. Някой, обучен да се взира в мушката, можеше да се съсредоточи върху нея с такава сила, че да изгуби периферното си зрение. Да потъне в мига. В такива моменти беше възможно някой да се отдалечи незабелязано от него. Беше възможно да се отдалечи незабелязано, дори да е облечен с костюм на горила. Всичко зависеше от степента на съсредоточаване на стрелеца. Човек можеше да се измъкне по този начин.

Но само един човек. А не трима.

— Стойте тук — прошепна Ричър. — Не мърдайте. Аз ще се върна да ви взема.

— Откъде ще се върнеш? — попита Чан.

— Връщам се обратно.

— Това е лудост.

— Напротив. Виж как стрелят. Въпрос на математика. Теория на вероятностите. Там, където стрелят, не е по-опасно от тук.

— Това е лудост.

— Стената е голяма. Каква е вероятността да улучат? По-вероятно е да развия някакво рядко сърдечно заболяване, докато отивам натам.

— Идвам с теб.

— Добре, но Уестуд остава тук. Военните кореспонденти се движат с втората вълна от армията.

— Аз такъв ли съм?

— Не, но исках да ти повдигна духа. Мисли си за правата за книгата.

— Точно в момента не мога да мисля за права.

— Както и да е, не мърдай от тук.

Ричър и Чан се насочиха обратно към постройката и пропълзяха вътре. Слънчевите петна по стената образуваха голямо съзвездие. Повечето бяха високо. По-високият брат на Ричър може би щеше да има проблеми. Но самият Ричър нямаше да бъде улучен, а Чан щеше да бъде в пълна безопасност. Още един куршум проби стената — трясък, вой и блясък от поредно слънчево петно, високо горе вляво, — но и този билет не спечели от лотарията.

— Ако наистина е чиста случайност, всички места са еднакво вероятни — каза Ричър. — Дори тези, които вече са били улучени.

Той се доближи до едно пробито място на стената и присви око срещу него, за да погледне навън. Гласът му прозвуча неясно, защото беше притиснал лице в стената.

— Трябва да разберем откъде се виждат изстрелите от дулата на карабините. Така ще можем да ги подгоним от там. А аз искам да побягнат.

Още един куршум проби стената — трясък, вой, блясък. Беше на идеалната височина, но три метра по-надясно.

— Виждам единия — каза Ричър.

Въздухът беше изпълнен с прах. Той примигна веднъж, притиснал око към дървото. Двамата продължиха да чакат.

Още един куршум. Трясък, вой, блясък. Високо и наляво. Ричър се отдръпна от стената.

— Видях ги — каза той. — И двамата са на едно и също място. В задния ляв ъгъл на филмовото студио. На около трийсет и пет метра от тук. Стрелят поред, като се подават зад ъгъла и после прибират карабините си към гърдите. Все едно са в някакъв филм за морски пехотинци. Единият е свинарят, а прическата на другия е като на някой говорител от телевизията, който чете прогнозата за времето.

— Можем ли да ги улучим от тук?

— Можем да изхабим един пълнител, за да ги накараме да се покрият за малко. А през това време да стигнем до предния ъгъл на студиото им.

— И после какво? Да се промъкваме от ъгъл на ъгъл? Много е голямо разстоянието. Постройката е правоъгълна. Повечето сгради са такива.

— Ако бяхме морски пехотинци, щяхме да минем направо през нея. И да излезем през задната стена. Точно затова си носят противотанкови оръжия.

— А ако не сме?

— Можем да рискуваме. Да чакаме да изстрелят пълнителите си, за да ги сменят.

— Този план не е достатъчно добър — каза Чан.

— Другият план, който е достатъчно добър, няма да ти хареса.

— Извиняваш се предварително, така ли?

— И още как.

— Какъв е другият план, който е достатъчно добър?

Главата го болеше.

— Другият план е сделка с дявола. Гарантира ни един от тях, но само един. Другият ще избяга. И ще бъде неприятно.

Ричър стреля пръв, защото Чан тичаше по-бързо. Той излезе през отворената врата, прицели се в задния ляв ъгъл на студиото на височина около две трети от земята и видя как се разхвърчаха трески. Това ги накара да се покрият. Чан пое следващата смяна, като изстреля един пълнител от трийсет патрона в автоматичен режим за две пълни секунди, през които Ричър стигна до близкия преден ъгъл, където презареди и изстреля още един цял пълнител по дължината на постройката. Чан пристигна тичешком при него и се притисна отзад в гърба му, останала без дъх.

— Готова ли си? — попита той.

Тя не отговори. Двамата се промъкнаха в студиото. В антрето. Във вонята. В малката кухня, пълна с чаши за кафе и бутилки с вода. После зачакаха.

Чуха някакъв шум. Един мъж се подаде зад ъгъла. Като във филм за морски пехотинци.

Двамата продължиха да чакат.

После чуха изстрела. Беше насочен към постройката, която вече беше празна. Изстрелът може би я улучи, а може би не. Във всеки случай Ричър се показа от вратата на студиото и изстреля в отговор половин пълнител. Нямаше никакви очаквания. Нямаше време за елегантни ходове. Но имаше достатъчно време, за да им изпрати едно послание.

„Вашите противници вече са в сградата. Точно където е вашият бизнес.“

Ричър и Чан отстъпиха назад, покрай банята, покрай престилките, през вратата в дъното. Осветлението все още беше включено. Жената в бяло все още беше там. Не беше помръднала от мястото си. Двамата застанаха с гръб към камерите като оператори, които са се обърнали, за да отговорят на някой въпрос на режисьора. И зачакаха.

Сега ловците се бяха превърнали в плячка. А плячката им ги беше подмамила в капана. Така трябваше да се покажат един по един в тесния коридор под светлините на прожекторите. Все едно се изкачваха по двама по стълбището на мотела. Най-добрият им ход беше да не влизат вътре. Никога. Но те щяха да го направят. Нямаха друг избор. Това беше тяхното място. И все още беше тяхното бъдеще. Всички престъпници, с които се беше срещал Ричър — фалшификатори, крадци, убийци и изменници, — до последно вярваха, че има някаква вероятност да им се размине и така да успеят да спасят нещо, ако е възможно. Никой не иска да започва отначало. Специално тези двамата можеха да спасят част от инвентара си. И оборудването. Ричър предполагаше, че камерите с висока разделителна способност са доста скъпи.

Така че единият от двамата щеше да влезе. Но само единият. Изненадата дава резултат само веднъж.

Двамата продължиха да чакат.

Такава е човешката природа.

Появи се свинарят. С големи ръце, широки рамене и дрехи, потънали в мръсотия. Той надникна зад ъгъла, много предпазливо, само да хвърли един поглед. После се притисна обратно към стената. Така че от него да не се вижда нищо. Може би само рамото. Или носа. После отново надникна зад ъгъла, като се показа няколко сантиметра навън от стената.

Ричър го застреля в челото. С едва доловимо натискане на спусъка, което накара автомата да изстреля бръмчаща серия от десет куршума. Играта свърши. И последният от тях очевидно го беше чул, следователно последният от тях вече бягаше. Беше останал съвсем сам. Изведнъж беше станал жертва на първичните си страхове. Изведнъж беше получил възможност да им се поддаде. Нямаше да има никакви свидетели.

Агресивното преследване беше на почит във военните среди, а и двамата нямаха нужда от друго извинение, за да излязат от това място, така че Ричър също се впусна в бяг. Чан веднага го последва.

58

Двамата прескочиха свинаря, изхвърчаха навън през вратата и завиха наляво, за да заобиколят къщата и да излязат в началото на черния път. Защото именно пътят щеше да бъде крайната цел на мъжа. Нямаше друг вариант. Такава е човешката природа. Това беше единственият изход за бягство. Всичко останало беше пшеница.

Видяха го на двайсет метра пред себе си — тичаше и поглеждаше през рамо, в едната му ръка беше карабината M16, а в другата нямаше нищо. Беше набит, с червендалесто лице и вълниста коса, оформена в абсурдна прическа. С джинси, които изглеждаха колосани. Мъжът стигна до началото на пътя и хвърли поглед през рамо. Те се свиха по-близо до къщата. Мъжът беше сам сред целия пейзаж наоколо. Зад него беше свинарникът, а след това чак до границата на щата Мисури нямаше нищо друго. Пътят беше от дясната му страна. След трийсет километра по него беше Мадърс Рест.

Мъжът спря.

— Можеш ли да го улучиш от тук? — попита Чан.

Ричър не отговори.

— Добре ли си? — попита тя.

— Деветдесет процента — каза той.

И наистина смяташе така. Нямаше му нищо. Нищо конкретно. Нямаше счупени кости или отворени рани. Но нищо не работеше съвсем както трябва. „Мозъкът не е същото нещо като ръката.“

— Как ще го направим? — попита Чан.

Ричър преброи наум. Куршумите, които бяха изстреляни в малката пристройка. Трясък и вой. Колко бяха?

Памет.

Той направи крачка встрани. Мъжът с джинсите и прическата вдигна карабината си.

Изстрел с М16 от двайсет метра разстояние. Теоретично, това беше проблем. Всеки опитен стрелец можеше да го улучи с далекобойно оръжие от двайсет метра разстояние. Това бяха по-малко от четирийсет дължини на цевта на карабина M16. Едва ли не от упор. Но мъжът не беше компетентен стрелец. Вече го беше доказал. При малката постройка. А сега беше тичал. Сега дишаше тежко. Гръдният му кош се повдигаше и спускаше. Сърцето му биеше учестено.

Ричър остана неподвижен. Мъжът стреля. И не улучи. Куршумът мина трийсет сантиметра над и встрани от него. Ричър чу как избръмча във въздуха, а след това и далечния трясък отзад, когато се заби в малката постройка до разбитата ограда. Където бяха убитите.

Той отстъпи обратно зад стената.

— Рано или късно ще му свършат патроните — обясни той.

— Ще презареди — каза Чан.

— Но не достатъчно бързо.

— Това ли е планът?

— Ще имам нужда от теб. За всеки случай.

— Какъв случай?

— Две глави мислят по-добре от една. Особено моята в момента.

— Добре ли си?

— Не особено. Но колко добре трябва да бъда за това?

— Аз ще го направя вместо теб.

— Не мога да те оставя да го направиш.

— Защото не е женска работа?

Ричър се усмихна. Спомни си за жените, които беше познавал през живота си.

— По лични причини — каза той. — Най-вече по навик.

— Как ще го направим?

— Аз ще привлека вниманието му. Той няма да ме улучи нито един път. Обещавам ти. И когато му свърши пълнителят, ще го засипя с куршуми. Междувременно ти ще тичаш към него, така че, ако аз пропусна, ти няма да го направиш.

— Не, и двамата ще привлечем вниманието му — каза Чан. — Ще го направим заедно.

— Не ми се струва много практично.

— Не ме интересува. Така ще го направим.

Двамата излязоха едновременно. Мъжът не беше помръднал от мястото си. Беше съвсем сам в необятната равнина. С джинсите, прическата и карабината M16. На двайсет метра от тях. Чан се прицели, като затвори едното си око. Ричър застана неподвижен с широко разперени ръце. Гледаше нагоре към небето, хванал оръжието си за предпазителя на спусъка с един пръст. „Хайде, стреляй.“ Мъжът го направи. Вдигна карабината си, застана неподвижно, прицели се и стреля.

И не улучи. Не улучи нито един от двамата.

Чан отвърна на огъня. С единичен изстрел. Празната гилза изхвърча във въздуха. Куршумът не улучи целта. Но мъжът отстъпи. Пет тромави крачки назад. После десет.

Чан отново стреля. Във въздуха проблесна още една гилза. И отново не улучи. Пшеницата се люлееше на вълни — тежко, бавно и тихо.

Мъжът вдигна карабината си. Но не стреля.

— Дали не му свършиха патроните? — попита Чан.

Главата на Ричър го болеше.

— Не знае — каза той. — Вече не ги брои. И аз не ги броя.

После се усмихна.

— Мислиш ли, че имаме късмет?

Той вдигна оръжието си. Държеше го с две ръце, без да се напряга, някъде по средата между здраво и леко. Погледна мушката и размазаното петно зад нея. Примигна. Виждаше мушката, но не както трябва. Освен това в ръцете му се беше появило микроскопично треперене. Всъщност трепереше цялото му тяло. „Нарушения на координацията, движението, паметта, зрението, говора, слуха, емоционалното състояние и мисленето.“

Той отпусна ръка.

— Трябва да се приближим.

Двамата скъсиха дистанцията, която мъжът беше увеличил. Без да бързат. Пулсът трябваше да остане спокоен, дишането — нормално. Мъжът добави още десет крачки към разстоянието помежду им. Джинсите и прическата продължаваха да се отдръпват все по-назад, към свинарника.

Ричър и Чан се приближаваха. Вонята беше силна. Но не толкова, колкото във филмовото студио.

Мъжът отстъпи още десет крачки. И се блъсна в оградата на свинарника. Ричър и Чан спряха.

Мъжът вдигна карабината си. И отново я отпусна. Стоеше до оградата, съвсем сам, притиснал гръб в нея, дребен и незначителен в пустотата. Слънцето беше високо на юг в небето. Далече зад мъжа, свинете му излязоха изпод навеса. Бяха дебели и гладки, лъскави от мръсотията. Всяка от тях беше голяма, колкото фолксваген.

Ричър закрачи напред. Чан закрачи успоредно с него. Мъжът пусна карабината си и вдигна ръце. Ричър продължи да крачи напред. Чан крачеше успоредно с него.

Петнайсет метра. Дванайсет. Десет.

Пет метра.

Мъжът беше вдигнал ръце във въздуха.

В легендите, разказвани край лагерния огън, на това място винаги се провежда кратък разговор. Може би защото лошият трябва да научи каква е причината да го застигне смъртта.

Ричър не каза нищо. Легендите си бяха легенди, а истинският свят беше нещо друго.

Мъжът заговори пръв.

— Те се бяха отказали от живота си. Със сигурност си даваш сметка за това. Те вече бяха сложили край на живота си. Вече бяха взели решение. Все едно вече ги нямаше. Бяха мои и аз можех да ги използвам така, както намеря за добре. Така или иначе получаваха онова, което искаха. В крайна сметка.

— Според мен не са получавали онова, което са искали — каза Ричър. — Това не е свещеният граал.

— Беше един-два часа. В самия край. Дори след самия край от тяхна гледна точка. След като вече бяха взели решение.

— Колко часа бяха за мъжа с гладната смърт? Или беше жена?

Мъжът не отговори.

— Имам един практически въпрос — каза Ричър.

Мъжът вдигна поглед към него.

— Къде са телата?

Мъжът не отговори. Но хвърли поглед зад гърба си. Инстинктивно. Неволно. Хвърли поглед към свинете.

— Тогава защо заровихте Кийвър?

— Свинете вече се бяха нахранили този ден — отговори мъжът.

Ричър не каза нищо.

— Беше поръчка от Япония. Отлично съвпадение. Не правя нищо друго, освен да отговарям на търсенето. Не можеш да ме обвиняваш за вкусовете на другите хора.

Ричър не каза нищо.

Ръцете на мъжа се отпуснаха няколко сантиметра по-надолу. Искаше да освободи раменете си, за да работят нормално, както и врата, и главата, за да може да се изразява с езика на тялото, да жестикулира, да убеждава, да обяснява. Да се пазари и да предлага. Като всички престъпници, с които се беше срещал Ричър. До последния момент. Винаги вярваха, че може да им се размине.

Чан вдигна оръжието си. Ричър я погледна. Черна коса, спусната до раменете. Тъмни пронизващи очи — едното беше затворено, а другото беше приковано в мушката на оръжието ѝ. Като връх на игла с малко кръгло капаче.

— Заради Кийвър — каза тя.

Лошият трябваше да разбере.

— Можеше да съм аз.

Тя докосна спусъка. От пет метра разстояние. Куршумът достигна до целта си незабавно. Улучи мъжа в гърлото. Куршумът беше с метална ризница, така че го проби веднага и излетя от другата страна. Щеше да падне някъде далече сред пшеницата, където никога нямаше да го намерят. При следващата оран плугът щеше да го зарови в пръстта, където щеше да остане изгубен завинаги и щеше да се разпадне на съставните си елементи, олово и мед, и да се върне обратно в химическия състав на планетата, откъдето беше започнал съществуването си.

Мъжът изхърка, едно-единствено туберкулозно прокашляне, което проехтя много силно, и от раната бликна разпенена кръв. За секунда остана прав, все едно просто се подпираше на оградата, после всичко в тялото му се предаде отведнъж и той се свлече надолу, сякаш се беше разтопил — в безформена локва от ръце, крака, джинси и прическа.

— Къде се беше прицелила? — попита Ричър.

— В центъра на тялото — отговори Чан.

Ричър се усмихна.

— В центъра на тялото винаги е най-добре — каза той.

После измина пет метра, сграбчи мъжа за яката и колана отзад, вдигна го и го хвърли от другата страна на оградата.

Свинете дотичаха.

59

Не искаха да се прибират в градчето с пикапа, защото не искаха да седят на същите места, на които бяха седели онези хора, така че се върнаха с багера. Както и предишния път, Уестуд караше, а Ричър и Чан бяха застанали един срещу друг от двете му страни. Сега минаха по черния път. Беше бавно, но по-удобно. Паркираха багера пред центъра за земеделско оборудване. Продавачът излезе. Багерът беше огледан внимателно. Беше поизцапан от смачканата пшеница и поиздраскан отстрани. По кабината беше полепнала малко кал. А на предната кофа имаше вдлъбнатина, където я беше ударил куршумът. Багерът вече не беше чисто нов. Не точно. Ричър даде на човека пет хиляди от парите, които им бяха останали. Откъдето дошло, там и отишло.

После тримата поеха пеша обратно на юг, през малкия площад. Слънцето грееше. Едно хлапе подхвърляше топка срещу стената и я удряше с пръчка, когато отскочеше обратно към него. Беше същото хлапе, което бяха видели преди. Спряха на рецепцията на мотела, където Уестуд резервира много стаи наведнъж. За себе си, за фотографите от вестника и за всякакви помощници и стажанти. Новата служителка на рецепцията беше тийнейджърка. Може би от есента щеше да учи в колеж. Действаше бързо и делово. Беше енергична и жизнерадостна.

Ричър я попита:

— Защо това градче се казва Мадърс Рест?

— Не трябва да ви казвам — отговори тя.

— Защо не?

— Фермерите не обичат да се разбира. Направили са всичко по силите си, за да не се знае.

— Няма да им казвам, че съм го чул от теб.

— Името на градчето е неправилно произношение на старото име на селището на езика на племето арапахо. На техния език е било една дума, но на английски звучи като две. Означава „мястото, където никне зло“.

Уестуд даде на Чан ключа от колата си под наем и се сбогува с тях. Ричър я изпрати до закусвалнята, където беше паркиран червеният форд.

— Ти беше тръгнал към Чикаго — каза тя.

— Да, така беше — кимна той.

— Искаше да пристигнеш, преди да стане студено.

— Винаги е по-добре да пристигнеш в Чикаго, преди да стане студено.

— Можеш да хванеш влака в седем вечерта. Да обядваш в закусвалнята. И цял следобед да спиш на слънце. На някой сгъваем стол. Видях те, още първия ден.

— Видяла си ме?

— Минавах оттам.

— Нали ти казах? Служил съм в армията. Мога да спя навсякъде.

— Аз отивам с колата до Оклахома Сити. Ще я оставя на летището. Стажантите на Уестуд сигурно ще му докарат друга. От там ще си хвана полет до вкъщи.

Той не каза нищо.

— Добре ли си? — попита го тя.

— Ние току-що бяхме в Чикаго — каза той. — Може би трябва да отида на друго място.

Тя се усмихна.

— Можеш да отидеш в Милуоки. За да разгледаш всичките му трийсет и шест пресечки.

Той помълча малко.

— Добре ли си? — попита го тя.

— Ще дойдеш ли с мен?

— В Милуоки?

— Само за няколко дни. Като ваканция. Заслужихме си я. Можем да правим това, което правят всички хора.

Тя помълча дълго, в продължение на пет-шест секунди, почти до момента, в който да стане неудобно, и после каза:

— Не искам да отговарям на този въпрос на това място. Ще му отговоря на друго място. Качвай се.

Той се качи, тя също се качи и запали двигателя. После даде на скорост, завъртя волана и двамата се отдалечиха от закусвалнята. Минаха покрай смесения магазин и стигнаха до стария маршрут на заселниците, където завиха наляво и се отправиха на запад, а шосето се протегна пред тях чак до златистата мараня на хоризонта, където изглеждаше остро като върха на игла.

За автора

Лий Чайлд е един от най-известните автори на трилъри в света. Статистически погледнато, на всеки двайсет секунди някъде по света се продава някой от неговите романи за Джак Ричър. Книгите му редовно достигат до първото място в класациите за най-популярни книги с твърди и меки корици от двете страни на океана и са преведени на повече от четирийсет езика. Носител е на множество награди, включително Diamond Dagger на Американската асоциация на авторите на криминална литература за цялостно творчество.

Правата на всичките му романи са откупени за екранизация, като „Един изстрел“ вече беше филмиран със заглавието „Джак Ричър“, а по екраните предстои да излезе филмовата версия на „Не се връщай“, отново с Том Круз в главната роля.

Лий Чайлд е роден в Ковънтри, Великобритания, а сега живее в Ню Йорк.

Content

Лий Чайлд
Накарай ме
(книга 20 от поредицата за Джак Ричър)

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

За автора