Мнацакан Тарян

Месник

Повісті та оповідання

МЕСНИК

Повість

Розділ перший

Місто Ростов-на-Дону щойно прокинулося. Надворі, під захмареним небом, висвистував осінній вітер, змішаний з мокрим снігом.

А в їдальні було тепло, повітря наповнювали приємні пахощі гарячого борщу, обличчя людей виднілися з-за густих пасом тютюнового диму.

Командир стрілецького полку майор Кузнецов разом з начальником штабу Рудаковим та комісаром Желєзновим приїздили на тиждень до Ростова-на-Дону в справах комплектування полку. Впоравшись із завданням, вони, перш ніж вирушити в дорогу, зайшли до їдальні підкріпитися.

— Товаришу капітан,— звернувся майор Кузнецов до начальника штабу Рудакова,— торік у лютому теж була така сама негода, коли я і комісар Желєзнов увійшов зі своїм полком у це місто-фортецю,— згадав він, припалюючи погаслу цигарку.

— Виходить, ви й Ростов визволяли? — спитав капітан Рудаков, якого недавно призначили начальником штабу.

— Так, ми з товаришем комісаром від початку війни на Південному фронті під командуванням генерал-полковника Малиновського. Схрещували свої мечі з військами фашистського генерала фон Клейста. Незважаючи на суворий наказ гітлерівцям утримати Ростов за будь-яку ціну, у них нічого не вийшло. Чотирнадцятого лютого сорок третього року війська генерал-лейтенанта Герасименка, куди входив і наш полк, очистили місто від загарбників.

— Але ж і жорстокі були бої,— сказав комісар.— Гестапівці перед тим, як залишити місто, поспішали зігнати злість на в’язнях катівень…

Майор Кузнецов струсив із цигарки попіл і тяжко зітхнув:

— Саме тоді, в бою за Ростов, і загинув мій начальник штабу майор Сухов.

— Хороший був командир,— мовив із болем у голосі комісар Желєзнов.

— Людина хороша,— сказав майор.

— Куля в бою не вибирає, хто хороший, а хто поганий. Вона не має жалю,— спробував розрадити друзів Рудаков.

— То правда, але він загинув, коли місто вже звільнили, коли ворога вигнали.

— Як це?.. Мабуть, під час бомбардування? — поцікавився Рудаков.

— Ні, сліпа куля…

— Одне слово, дурна смерть,— скрушно мовив начальник штабу.

Офіціантка на друге принесла кашу.

— Товаришу молодший сержант,— згодом звернувся майор до водія Бойка.— Попроси цю дівчину, хай принесе нам добавки. Попереду дорога далека.

Молодший сержант Бойко пішов. Дивлячись йому вслід, майор раптом помітив біля дверей обірваного хлопчину років чотирнадцяти-п’ятнадцяти.

Майор згадав свого сина, який рік тому загинув під час бомбардування. «Ровесник мого Дмитрика»,— подумав він і відчув, як защеміло серце.

— Видно, товаришеві майору сподобалися наші страви,— підійшла офіціантка.— Їжте на здоров’я, далебі, наш кухар з найскромніших продуктів смакоту готує,— сказала вона, ставлячи на стіл миски.— Смачного вам,— додала весело і вже хотіла була піти, але майор зупинив її:

— Хвилиночку, сестро… Можна?

— Слухаю, товаришу майор,— усміхнулася вона.

— Хто цей хлопчина?

Усмішка на обличчі офіціантки затремтіла й щезла.

— Осиротіло, бідне. Останні вісім-дев’ять місяців наш щоденний гість. Ростовський вірменин. Батько на фронті комісаром, а матір, як дружину комісара, фашисти кинули до в’язниці, хтось доніс… Хлопець, на щастя, тоді якраз був у лісі, ходив по хмиз. Матір його у в’язниці жорстоко мордували, а потім і вбили…

Майор Кузнецов тяжко зітхнув.

— Жаль хлопця… Однак дивуюся, чого це його й досі не віддали в дитбудинок.

— Віддавали, товаришу майор, і не раз, але він тікав звідти.

— Чому? Хіба йому там не краще? — здивувався комісар Желєзнов.

— Звичайно, там непогано, товаришу комісар, але, знаєте, він марить фронтом.

— Чим?

— Хоче піти на фронт. Я кілька разів сама бачила, як він, майже плачучи, просив офіцерів, які вирушали на фронт, аби і його взяли.

— То й що, отак і став безпритульний? — спитав комісар.

Майор і його товариші замислилися, вже не слухаючи офіціантку. Ось що робить війна з такими ми хлопчаками, виповнює їхні серця ненавистю і жадобою помсти…

— Як його звуть? — спитав Кузнецов.

— Армен,— відповіла офіціантка.— Тут його знають усі.

— Прошу вас, поки що нагодуйте хлопця, а я подзвоню, щоб приїхали й забрали його в дитбудинок. Шкода, якщо лишиться недоглянутим і пропаде,— сказав майор і рушив з товаришами до дверей.

Підійшовши до хлопця, він зупинився, скуйовдив йому чуба.

— Армене, іди сідай он там. Зараз тебе нагодують, а потім відвезуть у дитбудинок.

Хлопець здивувався, що майор назвав його на ім’я, але це, здається, його підбадьорило.

— Ні, товаришу майор,— відмовився Армен.— У дитбудинок я не піду. Візьміть мене на фронт, там мій батько.

— Не можна, Армене, ти ще малий, тобі треба вчитися.

— Ні, я хочу знайти свого тата, розповісти йому, як фашисти замордували маму… Хочу бути поруч із татом…

— Молодець, це чесний намір… Однак не можна, немає такого дозволу, ти ще малий.

— Чого це малий, скоро шістнадцять буде,— Армен додав собі один рік, сподіваючись, що це допоможе.

— Все одно малий, закон не дозволяє…

— Але хіба ж я боягуз? І до того ж стріляю добре, часто ходив з татом у тир, і ми там змагалися.

— Ну і як? — усміхаючись, поцікавився комісар.

— Звісно, тато перемагав, але… слово честі… я теж стріляв непогано. Хіба я тоді був не малий, якихось дванадцять-тринадцять років, а тепер…

— Все одно, ти ще повинен учитися,— гладячи Армена по голові, стояв на своєму майор.— Ну годі, годі про це. Іди сідай їсти. А ти,— обернувся він до Бойка,— заводь машину.

Він зайшов з товаришами до кабінету директора, попросив, щоб подбали про хлопця, потім подзвонив, аби його забрали й відвезли у дитбудинок.

Вітер подужчав, жбурляв мокрим снігом в обличчя, коли майор Кузнецов та його товариші підходили до машини. Аж раптом перед ними де не взявся Армен.

— Товаришу майор,— звернувся він до Кузнецова,— дякую за гостинність…

— На здоров’я, Армене,— задоволено всміхнувся Кузнецов, радіючи, що нарешті вдалося умовити хлопця.— А в дитбудинку тобі буде краще,— підбадьорив його і тільки-но повернувся, щоб сісти в машину, як знову почув:

— Ні, в дитбудинок я не поїду. Хай і сто разів забирають, все одно втечу.

— А потім? — розгнівався майор.— І чого ти затявся? Бачиш, яка негода, а ти в такому вигляді…— і він рукою показав на Арменове лахміття.

— Будь ласка, не відмовляйте, товаришу майор… Одежа в мене нічого… Я не мерзну, міцний… Все одно, якщо не візьмете з собою, я пішки дійду…

Майор Кузнецов уже втрачав терпець:

— До дідька!.. Ти врешті-решт зрозумієш чи ні? Це неможливо, Армене! Біжи до директора їдальні, зараз по тебе приїдуть. Поки що твоє місце в дитбудинку,— спершу суворий голос майора пом’якшав, він погладив хлопця по голові й сів поруч з водієм. На задньому сидінні вмостилися комісар та начальник штабу.

Машина помчала на захід. Обабіч розбитого шосе тяглися необроблені поля, обчухрані лісосмуги.

Майор Кузнецов поринув у роздуми, коли комісар запитав:

— Костянтине Георгійовичу, задрімали?..

— Ні, думки не дають,— з деяким запізненням відповів він.— Знаєте, отакого, як сьогодні, хлопчину я зустрів був 1936 року в Іспанії.

— Такого, як Армен?

— Авжеж, точнісінько такого,— підтвердив майор.

— Не в пору виростають хлоп’ята,— мовив начальник штабу.

Зривалася така сніговиця, що водій не бачив дороги, й машину раз по раз то підкидало, то заносило.

— Костянтине Георгійовичу,— озвався комісар,— розкажіть про іспанського хлопця, послухаємо.

— Виходить, товаришу майор, ви і в Іспанії воювали? — спитав капітан Рудаков.

— Так, цілий рік воював… Толедо… Мадрід… Кілька разів перепливав річку Тахо…

— Даруйте за мою цікавість, ви тоді у якому званні були?

— Лейтенант.

— І командували?..

— Стрілецькою ротою.

— Костянтин Георгійович свій перший орден Леніна там отримав,— пояснив комісар.

— Я тільки тепер зрозумів…— капітан Рудаков з повагою дивився на Кузнецова.

— Що? — спитав комісар.

— Коли мене призначили у ваш штаб, усі казали: «Іди, Рудаков, з випробуваними людьми воюватимеш, з ними не пропадеш». Одне слово, Костянтине Георгійовичу, як-то кажуть, пощастило мені… Я приєднуюся до прохання Петра Михайловича, розкажіть нам, як воно було… Дорога далека, послухаємо, то і час мине швидше.

Майор Кузнецов повернувся до них боком, відкинув полу шинелі й дістав із кишені портсигар. Відкривши його, простяг товаришам:

— Закурюйте.

Рудаков і Желєзнов узяли по цигарці, майор теж запалив, кілька разів затягнувся й сказав:

— Слово честі, те, що я вам розповім, дуже схоже на сьогоднішній випадок у їдальні… Восени 1936-го я зі своєю ротою прибув до Іспанії. Розташувалися ми в горах неподалік Толедо — готувалися через два дні вирушити на Мадрід допомагати нашим однодумцям боротися проти франкістів. Того вечора до мене привели пораненого юнака. Уявіть собі, наша з ним розмова, що відбулася вісім років тому, сьогодні майже точнісінько повторилася з Арменом. Такий самий патріотизм, наполегливість, ненависть до ворогів вітчизни… І в обох випадках той самий ворог — фашизм… Юнак примчав із Мадріда на коні. Незважаючи на втому, на рани, від яких украй виснажився, він не втратив ні ясності думки, ні почуття обов’язку. Відразу дістав із-за пазухи пакет, подав мені:

— Візьміть, товаришу командир…

— А ти хто будеш? — спитав я, беручи пакет.

— Я Хуан-Альварес, син робітника з міста Толедо. Ось уже кілька місяців мій батько воює в Мадріді, він доброволець… Коли я почув, що наші в тяжкому становищі, вирішив дістатися до Мадріда, знайти свого тата й разом із ним, поруч боротися за вільну Іспанію… Три дні й три ночі йшов я долиною нашої річки Тахо, знемігся зовсім, дорогою натрапив на вершника, у якого хтось стріляв із засідки. Я підповз ближче, бачу — червона зірка на кашкеті. «Отже, наш, товариш мого тата»,— подумав і без усякого страху наблизився до нього. Він з великим зусиллям прошепотів: «Помираю, хлопче. Потрібна підмога Мадріду… Візьми цей пакет і… і… Толедо… комуніст…» — і більше не обізвався. Помер. Я взяв пакет, осідлав його коня і помчав. Услід мені стріляли. Відчув, як куля вп’ялася в праве плече, але зупинятися не було коли…

— Молодець, ти мужній хлопець,— сказав я і, обнявши, поцілував його в лоб.— Ти заслуговуєш найвищої похвали. Якщо Іспанія має таких сміливих синів, то фашистам її не скорити ніколи.

— Дякую, товаришу командир. Прошу зарахувати мене до вашого підрозділу, піду з вами…

— З великим задоволенням зробив би це, але не можу тебе взяти.

— Чому? — здивувався Хуан-Альварес.

— По-перше, ти неповнолітній.

— Нічого! — вигукнув він.— Ви ще побачите, на що я здатен. Ось тільки візьміть мене, прошу вас.

— До всього ти ще й поранений,— сказав я. Але й ця причина не здалася йому переконливою.

— Що ви кажете, товаришу командир?! — обурено вигукнув Хуан-Альварес.— Ось погляньте, тут нічого немає… плече… рука… ось… ось…— Він поворушив правим плечем і раптом від болю замружив очі, обличчя скривилося.

— Ні, Хуане, ні, любий, зараз рана ще свіжа й не так тобі дошкуляє, але трохи згодом ти не зможеш навіть ворухнути плечем,— лагідно сказав я.

— Я дужий хлопець, ось побачите… Не відмовляйте… Я так хочу…

— Це неможливо, мій хлопчику. Я відправлю тебе туди, де збирають дітей іспанських героїв, а через кілька днів наш корабель повезе тебе на радянську землю.

Потім я звернувся до одного з наших санітарів:

— Слєпцов, перев’яжи хлопцеві рану, нагодуй його і готуй у дорогу.

Хуан-Альварес, відчувши, що це рішення остаточне, спохмурнів, стояв як у воду опущений.

Його таки відправили, як і сотні іспанських дітей, на радянську землю, щоб він тут жив і учився…

Хтозна, може, Хуан-Альварес став мужнім офіцером і воює зараз на одному з наших фронтів,— закінчив свою розповідь майор.

Проїхали вже кілометрів вісімдесят, до розташування їхнього полку залишався ще якийсь десяток кілометрів. Перестав падати сніг. Уже й дорога стала краща, сухіша.

То тут, то там час од часу видно було сліди минулих боїв — розбиті автомобілі, обгорілі танки, перекинуті мотоцикли, ящики з-під снарядів, каски…

По обидва боки шосе знову потягся похмурий мішаний ліс, лише сосни де-не-де зеленіли, трохи обважнілі під мокрим снігом.

Невдовзі машина звернула з шосе й покотила лісом. Зупинилася біля військової частини.

Коли майор Кузнецов з офіцерами вийшли з машини й рушили до штабу полку, молодший сержант Бойко раптом вигукнув:

— Товаришу майор! Кузнецов озирнувся.

— Дивіться, той хлопчина з їдальні…— Він показав на Армена, який стояв неподалік машини.

Майор на якусь мить завмер, потім підійшов до хлопця.

— Ти звідки взявся?

— З вами приїхав,— буркнув Армен.

Майор подивився на комісара, потім на начальника штабу й розгублено знизав плечима.

— Яким це чином?

— На «хвості»…

— Як же ти не замерз?

— Коли машина їхала повільно, зістрибував і біг слідом, аби зігрітися… А потім знову на «хвіст»…

— Он воно як…— Майор розгублено похитав головою: — Як же ти зміг проїхати таку дорогу на «хвості» машини? Ні, це щось неймовірне.

Армен опустив голову.

— Що тепер мені робити з тобою? — трохи підвищивши голос, запитав Кузнецов.— Хіба я не тобі казав, що не можна?.. Чого не послухався?

Армен, незважаючи на те, що промерз до кісток, намагався не показати цього. По-військовому виструнчився, сказав:

— Я, товаришу майор, мушу помститися…

Майору забракло слів. Не знайшлося їх і в комісара та начальника штабу. А молодший сержант Бойко подумав: «Видно, мужній хлопець, такий не кидає слів на вітер».

Хоча Арменова відповідь і сподобалася майорові, однак, приховуючи це, сказав що суворіше:

— І без тебе є кому воювати. Сьогодні ж відправлю назад.

— Ні, не поїду… не хочу… Товаришу майор, благаю… хочу бути в армії… Я читав книжку «Як гартувалася сталь» Островського. Корчагіну було всього лише п’ятнадцять років, а мені… я і він…— Армен не знаходив переконливих слів, і від безсилля на очі йому набігли сльози.

Хоча згадка про Островського трохи збила з пантелику майора Кузнецова, проте він і не думав здаватися. Однак сльози хлопчика сколихнули його душу. Знову згадав свого сина Дмитрика. Відчувши вагання, звернувся до комісара:

— Ну, що будемо робити, Петре Михайловичу?

— Костянтине Георгійовичу, коли він так наполегливо просить…

— Та ще й після такої тяжкої дороги…— додав начальник штабу.

— Так,— провадив далі комісар.— Жаль його відправляти назад. Без нагляду зовсім пропаде…

— Ваша правда, комісаре.

— Нехай лишається при штабі. Думаю, що біля нас хлопець зміцніє і в майбутньому стане справжнім мужчиною.

— Хай стане сином нашого полку,— додав начальник штабу.

Армен, затамувавши подих, дослухався до їхньої розмови й не зводив очей з майора. Коли їхні погляди стрілися, майор не втримався від усмішки й, хитаючи головою, проказав:

— Ох ти ж чортеня…

Армен і собі усміхнувся під ніс.

— Ну, добре, скажи спасибі капітанові та комісарові, це вони умовили мене… Лишайся у нас, при штабі.

Хлопець, полегшено перевівши подих, підійшов до них ближче:

— Дякую, товаришу майор, дякую, товаришу капітан, спасибі, товаришу комісар.

Нараз усім стало весело.

Вони разом зайшли до штабу. Воїни, які там були, здивовано дивилися на Армена.

— Де це ви дістали його, товаришу майор? — запитав штабний писар єфрейтор Петренко, змірявши очима хлопця з голови до ніг.

— Довга історія. Віднині він буде при нашому штабі, листоношею. Словом, маєш помічника.

— Е, який із нього листоноша? — зверхньо кинув єфрейтор Петренко.— Самому доведеться ходити замість нього. Все розкажи, покажи, а тоді ще й одведи куда треба.

— Помиляєшся, через кілька днів побачиш.

На обличчі Петренка відбився сумнів.

— Товаришу єфрейтор,— посерйознішав майор.— Зараз же відведи Армена до перукаря, хай постриже його, а потім у лазню. Тоді до старшини, хай щось підшукає зодягтися хлопцеві, поки пошиють форму. І не забудь добре нагодувати його, зрозуміло?

— Єсть, товаришу майор,— зірвався з місця єфрейтор Петренко.

* * *

Восени 1943 року наші війська визволили Дніпропетровськ. У цій операції брав участь і стрілецький полк майора Кузнецова. Після тривалих кровопролитних боїв воїни були зморені, виснажені безсонням і втомою. І от нарешті зупинилися в лісі для перепочинку та поповнення полку, що зазнав чималих втрат.

…Вкомплектувалися, відпочили, одержали наказ знову рушати в дорогу. Тепер шлях військового ешелону пролягав у напрямку Першого Українського фронту.

Уже стояв холодний грудень. У товарних вагонах топилися чавунні «буржуйки», було гамірно й душно. Біля прочинених дверей гуртами збиралися солдати і з сумом дивилися на спалені села, зруйновані міста, на німих свідків недавнього бойовиська — розбиті танки й понівечені гармати, застряглі в розгаслих болотах. Обгорілі автомобілі, повалені телеграфні стовпи, підірвані мости, зруйновані будинки… Боляче було все це бачити.

Поїзд на великій швидкості мчав на північний захід, залишаючи позаду звільнені села й міста… Солдати, стомившись від одноманітних краєвидів, потроху розходилися, вмощувалися на нари перепочити.

Біля дверей зостався лише Армен, який уперше їхав у таку далеку дорогу. Споглядав місця колишніх боїв, і його серце дедалі більше наповнювалося гнівом і ненавистю…

Летів поїзд. І що далі він їхав, то жахливіші картини відкривалися зору — відступаючи, розлючені фашисти нищили на своєму шляху все, що могли.

Четвертого дня на світанку ешелон зупинився на маленькій станції. Воїни вишикувалися в колону й рушили на захід. Пізнього вечора уже дісталися бойових позицій.

Розділ другий

Була середина грудня. Холодний ліс стояв мовчазний. Вряди-годи сюди долинав гуркіт далекої канонади. А ось і знайомий гул наших літаків — три ескадрильї легких і спритних винищувачів подалися на захід, блиснувши проти сонця срібними крилами.

Армен швидко призвичаївся до військового життя — нові порядки, нові друзі. Бійці полюбили його. Великою втіхою для хлопця було й те, що в полку воював ще один вірменин — уславлений снайпер сержант Вартан Авчян.

Високий і широкогрудий, Вартан мав пухнасті вуса, чорні-чорні великі очі, коротко підстрижений, як у боксера, чуб. Ніколи не розлучався зі своїм карабіном з оптичним прицілом. Родом він був з Ленінакана. Три роки тому закінчив історичний факультет Єреванського університету й готувався вступити до аспірантури, писати дисертацію з історії вірменського народу. Після іспитів збирався повезти додому свою однокурсницю Каріне, але тут почалася війна, і Вартан пішов на фронт.

Полювання для нього було родинним захопленням: дід — завзятий мисливець, батько також славився цим умінням, зрештою батькова мисливська рушниця перейшла й до Вартанових рук, і він, коли наставали канікули, нерідко ходив з друзями на полювання.

Коли у військкоматі дізналися, що Вартан захоплюється мисливством, то, не довго думаючи, направили його на курси снайперів, а вже звідти — у полк майора Кузнецова для виконання особливих завдань. На своєму рахунку Вартан уже мав двадцять сім фриців, спроваджених на той світ.

«Мушу довести рахунок до ста»,— казав своїм бойовим друзям. За два роки він був нагороджений шістьма медалями й орденом Червоної Зірки. Певна річ, ідучи на чергове «полювання», завжди зодягав маскувальний халат, щоб не виблискували проти сонця його нагороди — Вартанова «здобич» не якась там рядова шантрапа. Орден Червоної Зірки він отримав тієї осені, коли вкокошив фашистського генерала, узяв його на мушку прямо в автомобілі, як той мчав по шосе. Ад’ютант генерала та два офіцери, що його супроводжували, обнишпорили все довкола, але знайти того, хто стріляв, не змогли — Вартан уже зник.

Уже й серед ворогів покотилася чутка, що за їхніми спинами бродить нечиста сила, невідомо звідки стріляє, хтозна-кого завтра обере собі за жертву.

Взимку Вартана не так часто посилали на «полювання», бо й умови не вельми сприятливі. Майор Кузнецов беріг тямущого снайпера, казав, що сержант Авчян вартий цілого взводу. Справжня робота для Вартана розпочиналася в березні, коли наставала весна, а закінчувалася серед осені, як зовсім оголювалися дерева та кущі чи й сніжком уже притрушувало землю. Зрозуміло, що три зимових місяці він не бив байдики, роботи в штабі вистачало. Однак часом закидав на плече карабін і йшов на «полювання». Не любив штабної роботи. «Солдат мусить бути на передовій — там його місце»,— часто повторював він.

Армен був безмежно радий, що його земляк заслужив таку славу й повагу, що всі говорять про нього з захопленням, навіть командир полку майор Кузнецов. Армен не забув їхньої першої зустрічі, коли майор покликав Вартана й сказав:

«Ось і ще один орел вашої національності, його звуть Армен. Візьми його під своє крило, Вартане. Дивися за ним і навчай військових статутів та армійських порядків. Славний хлопчина…»

Он як… Виходить, він уже показав себе, майор доброї думки про нього, отже, треба старатися, щоб командир завжди був задоволений…

Уже за місяць Армен багато чого побачив, багато чого навчився. Вартан охоче його наставляв, і на помилки вказував, і підхвалював за добрі діла. Армен швидко зміцнів, його сумні очі стали ясніші, й будь-яке доручення він виконував залюбки, на совість. Уже не ходив такий похмурий, розвиднився з лиця, проте серце стискалося при згадці про матір. Втішав себе лише тим, що помститься за неї фашистам, коли зі зброєю піде в бій. То вже велике діло, що він став солдатом і захищає свою Батьківщину, може розквитатися з ворогом за материну смерть, за зруйноване рідне місто, має можливість шукати батька — комісара Баграта Месропяна…

На мить Армен уявив собі, що сказав би йому батько. Він обійняв би зодягнутого у військову форму, з автоматом на плечі сина й спитав би: «Армене, сину мій, як же це?.. Ти ж малий ще, тобі ж іще й п’ятнадцяти не виповнилося. І як це мама відпустила тебе?.. І ти її саму лишив? Ти ж її єдина втіха…»

Але Армен, хоч уже давно, ще до зустрічі з батьком, вирішив розповісти йому про мамину загибель, тепер занімів, припавши обличчям до татових грудей, щось стисло йому горло — не хоче він терзати батькове серце тяжкою звісткою, не хоче розповідати, скільки сам він сьорбнув лиха, коли зостався один, як палець, і як йому пощастило потрапити на фронт. Проте батько, нічого не відаючи, просить сина: «Армене, рідний мій, годі, не плач… усе те минуло… Розкажи мені краще, як там наша матуся, що вона робить, як її здоров’я? Зрозуміло, працює… Але чому вона не пише мені листів? Ні мама, ні ти. Уже майже рік минув, як жодної вісточки з дому…»

Та що міг на те відповісти Армен? Хоча й мовчати далі не було сил. Він набрався духу і сказав батькові, що маму розстріляли фашисти. Сам же пішов на фронт, аби помститися ворогам…

Батько застиг, на його чорних очах блиснули сльози. Схвильований, він обома руками міцно обхопив сина за плечі, подивився в рідне обличчя і притис Арменову голову до своїх грудей: «Синку, рідний мій, ми самі лишилися на цьому світі, осиротіли… Віднині батько й син боротимуться пліч-о-пліч проти гітлерівської нечисті, страшна буде наша помста ворогам за матір…»

— Армене, ти сам? — озвався позаду Вартан і обірвав його думки.

Армен од несподіванки аж підскочив.

— Як бачите, товаришу сержант,— мовив згнічено й став пригладжувати на собі одяг.

— Сиди, сиди,— поклав йому руку на плече Вартан.— Коли ми вдвох, можеш не вставати.

— Хіба ж так можна? Так не годиться, ви ж більш як на десять років старші за мене.

Вартан дружньо поплескав його по плечі.

— Ну, добре, добре, сідаймо разом. Сьогодні й я добряче стомився. Але знову даремно…— невдоволено сказав він і, вмощуючись біля грубки, простяг руки до тепла.

Армен знав, що ця досада через невдале «полювання».

— Морозець береться, от фрици й поховалися в бліндажі, як ведмеді в барліг. Хоч би один вистромив носа…

— То це ж добре. Можна підкрастися зовсім близенько й шарахнути прямо в бліндаж,— пожартував Армен.

— Знаєш, Армене-джан, мій батько, відомий мисливець, казав, що невчасно розбуджений від зимової сплячки ведмідь стає в сто разів небезпечніший. Розповідав, що якось зимового дня пішов зі своїм товаришем Агасі до лісу по дрова. Ну, й рушниці прихопили. І так сталося, що в глибині лісу випадково натрапили на ведмежий барліг.

— Агасі,— каже мій батько.— Давай витягнемо сонного ведмедя з його кубельця.

— Тобі немає чого робити? — застеріг Агасі.— Прокинеться — не минути біди.

Ну, посперечалися трохи й таки вирішили тягти Михайла на білий світ. Зрубали доброго дрючка й давай штрикати в барліг. А він глибокий був, не дістає дрючок до ведмедя, хоч як старайся.

— Ну добре, тоді давай викуримо його звідти,— знайшов вихід батько.

Назбирали хмизу, наскладали біля входу в барліг й запалили… Через кілька хвилин вискакує розлючений ведмідь і кидається на батька. Тієї ж миті батьків товариш Агасі і вистрілив у ведмедя. Поранений звір заревів од болю, облишив батька і, розвернувшись, кинувся на Агасі. Той мерщій на дерево. Ведмідь і собі за ним. Цього разу вже бабахнула батькова рушниця, і ведмідь, гепнувши з дерева, випустив дух… Та відтоді мого батька почали прозивати Безвухий Мушег, бо ведмідь лапою зніс йому вухо. Хоча раніше звали Анецонц Мушег, тому що він родом з міста Ані.

— Товаришу сержант,— вражено вигукнув Армен,— Виходить, що ми, тобто наші діди, з одного міста!

— Як це?

— А так, мого діда Ашота також звали Анецонц Ашот… Отже, це означає…

— Означає… Армене-джан! Усе зрозуміло,— зрадів Вартан.— Я про це можу розповісти з усіма подробицями. Недарма ж за професією історик та ще й мисливець.

Армен усміхнувся, відтак обличчя його стало серйозне.

— Але як же це сталося, що один із моїх дідів лишився у Вірменії, а другий оселився на березі Дону? — запитав він.

— Чужоземні вороги влаштували в Ані нечувану криваву різню мирних жителів. Не витримавши такої наруги, більшість людей залишили рідне місто й подалися в інші краї…

— Дідусь мій казав, що Ані було дуже красиве місто. Розкажіть мені про нього,— попросив Армен.

— Так, дуже красиве — з гарними будинками, храмами, пам’ятками старовини, з високо розвинутою культурою…

— Я так і знав, що знову застану вас разом, товаришу сержант! — прочинивши двері, весело вигукнув молодший сержант Бойко.

— Друже мій Бойко, ми з Арменом, виявляється, не тільки однієї національності — наші діди колись жили в одному місті,— радо повідомив йому Вартан, який уже не раз розповідав однополчанам про Ані й трагедію свого народу. Потім додав: — Знаєш, якщо ми ще трохи далі заглибимося в історію, то виявиться, що Армен і твій земляк…

— А це ж як? — здивувався Бойко, й собі простягаючи руки до грубки.

— Дуже просто. Ти ж кажеш, що сам родом з Феодосії, тобто з Криму, так?

— Еге ж, з Феодосії, то й що?

— А те, що Арменові діди в давнину жили в Криму. Тільки наприкінці вісімнадцятого сторіччя поселилися на берегах Дону.

— Справді, в Криму й тепер чимало вірменів,— сказав Бойко.— А Феодосію, моє рідне місто, то взагалі можна вважати вірменським. Мої земляки з особливою любов’ю та шаною ставляться до великого художника Ованеса Айвазовського. Не тільки тому, що це всесвітньовідомий митець. Він був ще й людина великого серця, патріот свого рідного краю, якого не полишав. Це ж завдяки його старанням до Феодосії підвели водогін, це він домігся, що в місті збудували історичний музей, відкрили парафіяльну школу. А в тому двоповерховому будинку, де жив і працював Айвазовський, тепер музей художника… У дворі вірменської церкви святого Геворга його й поховано. На надмогильнику вірменською мовою написано: «Народився смертним, залишив про себе безсмертну пам’ять».

— Товаришу молодший сержант,— захоплено дивився Армен на Бойка,— ви так добре все це знаєте…

— Ех, друже мій юний,— зітхнув той.— Річ у тім, що я закінчив художнє училище, мушу знати… Та й чимало друзів-вірменів маю у Феодосії, просто в нашому дворі. Усе моє дитинство та юність минули в оточенні вірменів. Словом, я себе вважаю якоюсь мірою вірменином, ось так, ахперс[1],— і злегенька поплескав Армена по плечу.

— Навіть нашу мову знаєте? — зрадів Армен.— Як добре, що я служу разом з вами.

— Знаєш що, Армене,— розчулено мовив Вартан.— Хоч у який кінець світу підеш, скрізь зустрінеш вірменина — така гірка була доля нашого народу.

Арменові прийшло на згадку:

— Пам’ятаю, дід мій завжди з тугою розповідав, як він замолоду кілька разів добирався до зруйнованого Ані. Жаль, що постарів, казав, не можу здолати довгої дороги, а то й зараз пішов би, став би на березі Арпачай і дивився б, дивився на Ані… Батько мій у відпустку часом їздив до Вірменії. То дід, який завжди давав йому якісь доручення, одного разу попросив: «Привези мені пригірщ землі з Вірменії та два пшатені…[2]» Через два тижні батько повернувся. Дід узяв у тремтячі долоні землю, привезену з Вірменії… І тоді я побачив, що дідові руки й вірменська земля одного кольору. Мабуть, так і мало бути, бо дідові руки міцніли й тріскались у землі, терлись об неї, шліфувалися… Він підніс на долонях вірменську землю до тремтячих вуст, поцілував її і лише потім перевів подих.

— Ох, як солодко пахне рідна земля,— сказав він і, обережно ступаючи, пішов у садок.— Нехай же й під нашими ногами буде вірменська земля.— Він прошепотів якусь молитву і тричі перехрестив обличчя. А два деревця пшатені дідусь дбайливо посадив перед нашим будинком і, поливаючи, примовляв: «Пшатені — дерево Вірменії, святе дерево. Його плоди мають солодкий смак і запах вірменської землі».

Минуло кілька місяців, і саджанці всохли.

— Ні,— з тугою мовив дід Ашот.— Так, як усяка пташина має своє гніздо, свою зграю, так само й кожна рослина, кожне дерево — свою землю та воду… Пшатені на вірменському камінні виростають, цвітуть, дають плоди, а на цій пухкій землі не прийнялися, всохли. Виходить, для них це не та земля. Баграте, сину, одного дня візьми свою сім’ю і повези у Вірменію, хай на нашій землі й воді набираються сили, хай вірменами зростають мої онуки…»

А одного разу батько, повернувшись з Вірменії, привіз із Єревана пляшку води. Дід спрагло припав до неї.

— Еге, й смак вірменської землі у цій воді. Солодка, наче з джерельного струмка нашого Ані, молодості додає… Гірська вода, що тут казати. З нею ніяка не зрівняється.

Дід помер навесні сорок першого. Батько, звичайно, не повіз нас до Вірменії, а забрав до Ростова, де служив у армії. І ми звикли до Ростова. Батько обіцяв під час канікул взяти мене з собою до Вірменії — показати Єреван, з’їздити на озеро Севан, про яке я так багато чув… Але почалася війна…

— Нічого, Армене-джан,— заспокоїв його Вартан.— Скоро війна закінчиться і ми з тобою разом поїдемо до Вірменії. І в Єревані побуваємо, й у Севані скупаємося, ще й форелі його покуштуємо. Потім обов’язково поїдемо в мій Ленінакан…

Тут і Бойко не змовчав:

— А після того до мене у Феодосію приїдеш, Армене, де колись давно жили твої діди. От побачиш, що кращого міста на землі немає.

— Кожен кулик своє…— хотів був пожартувати Вартан, та раптом затнувся і проказав серйозно: — Кожен птах своє гніздо любить, кожна рослина свою землю, кожна людина свою батьківщину…

— Рядовий Армен Месропян! — вистромивши голову із сусідньої кімнати, гукнув єфрейтор Петренко.

Армен схопився на рівні:

— Я тут!

— Віднеси цей пакет у першу роту. Віддаси капітанові Бульбі в руки, ясно?

— Так точно! — виструнчився Армен.— Особисто в руки капітанові Бульбі.

— Молодець! — похвалив його Бойко, задоволений військовою зібраністю хлопця.— Ну, лети!

Армен, насунувши шапку нижче лоба, щоб не злетіла, й поправивши на плечі автомат, бігом вискочив надвір.

— Ну й хлопець, га? — дивлячись йому вслід, сказав Бойко.— Вогонь…

— Після війни на плечі отаких-от хлопців ляже головний тягар відбудови нашої поруйнованої країни.

— Переможцеві все під силу.

Розділ третій

Зима лютішала, намітала високі снігові кучугури. А вночі снігу випадало стільки, що насилу пройдеш. Степовий вітер, бувало, зривав таку хурделицю, що снігом сікло в обличчя, наче піском, задувало навіть у бліндажі.

Був вечір Нового року. В полковому штабі, що розташувався в невеличкому розореному селі, кілометрів за чотири від лінії фронту, настрій був новорічний, святковий. Усі зібралися в командира полку майора Кузнецова. Обсівши гарячу «буржуйку», грілися, гомоніли про се про те, згадували, як до війни родинами зустрічали Новий рік. Не те що в цьому незатишному бліндажі…

Майор Кузнецов привітав усіх з Новим роком, побажав міцного здоров’я і перемоги. Потім бійців поздоровили начальник штабу та комісар.

Проникливо озвалася гітара, гуртом співали російських та українських пісень. Тільки-но закінчили «Розпрягайте, хлопці, коні…», як раптом полинула протяжна вірменська мелодія:

Соколе мій коханий, соколику,

Ти зілля моєї печалі,

Що в чистому полі зросло…

Усі обернулися на той зворушливий голос. Співав Вартан. То була пісня вірменського гусана Шерамі. Мабуть, тієї хвилини Вартан згадував свою Каріне. Зараз для нього більше нічого не існувало на світі, окрім цієї пісні, здавалось йому, що ці тужливі слова долинають до коханої дівчини, і вона от-от з’явиться перед його очима, як мрія.

Коли Вартан умовк, усі заплескали в долоні.

— Молодець, Вартане,— похвалив його комісар.— Виявляється, що ти не тільки історик і грізний «мисливець», а ще й чудовий співак.

Ще не втихли оплески, як, обтупуючи від снігу ноги, до кімнати зайшов Армен. На одному плечі автомат, на другому поштарська сумка, обома руками він притримував щось у полах шинелі. Задерши почервонілого носа, незалежно підійшов до столу й витрусив на нього з шинелі чималеньке цуценя.

Бійці від цікавості аж шиї повитягували. Бідолашне собача, підвівши писок, принюхувалося і тремтіло всім тілом.

— Це, значить, так…— не знав, з чого почати, Армен.— Приніс вам новорічний подарунок, товаришу майор… дуже славний собачка… Нічого, що трошки брудний…— засоромився він.

Усі мовчки ждали, що на те скаже майор. Однак командир полку тільки похитав головою і всміхнувся. Бійці перезирнулися, і враз бліндаж аж струсонуло від реготу.

— Оце так подарунок!..

— Ну й песик!..

— Ти чув? Ну й Армен! — перемовлялися бійці, продовжуючи сміятися.

Тільки Армен не сміявся. Він зціпив зуби, дивився на всіх серйозно, трохи не з викликом.

«Краще спробуйте ви такого знайти…» — хотів був сказати, але натомість пояснив:

— Я його з сусіднього села приніс, товаришу майор, він не такий уже й поганий, як декому здається… Якщо не хочете, то я можу й назад віднести.

— Ну що ти, мій хлопчику, я приймаю твій живий подарунок,— сказав майор Кузнецов, потім приязно обняв усміхненого Армена й посадив поруч із собою.— Підкріпися, набігався…

Собачка продовжував тремтіти й повискувати. Вартан підійшов до нього, уважно обдивився з усіх боків і сказав радо:

— Товаришу майор, вам дістався справді хороший подарунок. Це не просте цуценя — породисте. Повірте мені, я мав німецьку вівчарку, а це не що інше, як цуценя вівчарки.

— Вибачте мені, товаришу сержант,— лукаво всміхаючись, мовив рядовий Бірогли, який недавно прибув до їхнього полку.— Ви що, до війни займалися собаківництвом?

— Мисливцем був,— коротко відповів Вартан.

— Он воно як. Тож я і думаю весь час, чого це ви снайперський карабін не випускаєте з рук…

Майор Кузнецов підвівся і теж почав розглядати цуценя зблизька.

— А що — путній собака,— сказав він.

— Його недавно покинули, ще не зовсім занедбаний,— додав Вартан.— Може, він і не хворий…

— Звідки ти знаєш, товаришу сержант? — спитав комісар.

— По вухах видно.

Усі недовірливо перезирнулися.

— По вухах? — здивувався комісар.

— Так. У цуценяти німецької вівчарки вуха взагалі звисають, починають стирчати десь на початку четвертого місяця. А якщо не стирчать, то, виходить, хворий собака, рахіт у нього.

— Ось ти який,— погладивши цуценя, тихо промовив Армен.

— Це все добре,— заговорив майор Кузнецов,— а хто його доглядатиме? Все ж таки живе створіння, потребує опіки.

— Я, товаришу майор, я його доглядатиму,— гарячково вигукнув Армен, ніби боявся, що його хтось випередить. Серце його зайшлося радістю, що майорові сподобався його подарунок.

— І я йому допоможу,— сказав Вартан.— Навчу, як треба дресирувати собаку в польових умовах.

Майор Кузнецов дістав із кишені шинелі, що висіла на вбитому в стіну цвяхові, кисет і скрутив цигарку. Кисет пішов по руках — хлопці й собі почали крутити «козячі ніжки».

У бліндажі знову м’яко забриніли струни гітари, зринула пісня.

Армен і Вартан не зводили очей з довгомордого собачати. Трохи згодом воно боязко підійшло до Армена, витягло вперед писок, нюхнуло й так подивилося на нього, наче хотіло подякувати за те, що хлопець приніс його у це тепленьке місце.

Армен погладив його по голові, а собачка ткнувся мордочкою в його долоню. Так почалася їхня дружба.

Задзвонив телефон. Бірогли узяв трубку. Просили командира полку.

— Майор Кузнецов слухає… Дякую, товаришу генерал. І вам бажаємо того ж… Спасибі, велике спасибі… Все буде в порядку, товаришу генерал… Ні, не забуду, зараз і повідомлю… Спасибі…— закінчивши розмову, майор Кузнецов звернувся до всіх:

— Друзі, це командир дивізії. Генерал вітає вас усіх з Новим роком, бажає доброго здоров’я і бойових успіхів…

* * *

Минуло кілька днів, і от уранці Армен знову вивів із бліндажа свого Чаланка (так назвав собачку) дресирувати. Підійшов Вартан. Як завжди, в доброму гуморі.

— Ну, як справи? — спитав.

— Добре.

— Я від мами листа отримав… Там і про тебе є.

Вони зайшли у бліндаж. Вартан дістав із кишені лист, розгорнув і почав читати:

— «Здрастуй, Вартане-джан, мій єдиний синочку! Одержала твого листа й дуже зраділа. Якби ти знав, як важко чекати вісточки, те й роблю, що думкою лину до тебе. Не тривож материне серце, озивайся частіше. Коли б швидше вже закінчилася ця проклята війна…

Вартане-джан, ти пишеш, що живий і здоровий, що женете ворога з нашої землі, а я все одно не знаходжу собі місця. Рада, що тебе нагороджують, що ти в людей у пошані, заслужив орден. Поздоровляю тебе, синочку, будь такий і надалі, але бережи себе, глядися. Поки дійшов твій лист, Каріне принесла газету, а там твоя фотокарточка. То ми на радощах не знали, що робити, самі не свої були. Каріне щотижня приїжджає, розпитує про тебе, допомагає мені по господарству.

Вартане-джан, мій любий хлопчику, ми так скучили за тобою.

Дитино моя, ти ж добре дивися за собою, щоб не голодний і не холодний був, та слухай старших, вони бідовіші, більше пожили на світі. Фашистів не жалій, я благословляю тебе й твоїх друзів на священну битву. Стійте один за одного, і ви переможете…

Ти писав про Армена. Я прочитала й дуже зажурилася. Передай йому вітання од мене. Бідний, так рано зостався без матері… Синку, ти не лишай його самого, дивися, як за братом. А коли закінчиться війна, то приїжджайте разом у Вірменію, хай Армен живе в нашому домі, я матиму двох синів, а ти — брата. Поцілуй же його за мене та скажи, що в Ленінакані його жде мати, хай вертається з війни живий… Швидше вимітайте ворога з нашої землі й вертайтеся з перемогою у мої обійми, дорогі діти…»

Нараз Вартан припинив читати листа, подивився на схвильоване, майже дитяче обличчя Армена і з якимось внутрішнім пориванням обняв його, поцілував:

— Віднині ми з тобою брати, Армене-джан. Це воля моєї матері, а мати в мене хороша, дуже хороша… Ну, після війни сам побачиш, переконаєшся…

Армен прихилився головою до Вартанових грудей і від хвилювання не міг промовити й слова. На очі набігли сльози.

— Ну, добре, добре… Не треба,— сказав Вартан.— Я дочитаю тобі лист, слухай:

«Ну, що написати про себе? Війна, труднощів багато, роботи багато, а робочих рук мало. Отже, одному треба працювати за двох, а то й за трьох, щоб допомогти фронту, Батьківщині.

Каріне вчителює у школі, а я, як і раніше, на текстильній фабриці. Обіймаю вас і міцно-міцно цілую.

Ваша мама».

Вартан обережно згорнув і заховав лист, потім спитав:

— Тепер бачиш, яку маму маємо ми з тобою?

— Моя мама теж отак написала б, якби жива була,— помовчавши, сказав Армен й опустив голову. Тяжко, дуже тяжко було йому в цю хвилину.

Вартан спробував його якось розрадити, розвіяти сумні думки:

— Армене-джан, давай разом напишемо відповідь моїй матері, га? Що на це скажеш?

— Давай… Ти пиши від нас двох… Напиши, що я безмежно радий, що у Вірменії маю матір, що вона благословляє нас у переможну дорогу… Напиши, що я постараюся бути гідний її материнської любові…

Вартан сів писати. Лист закінчив так: «…Дорога наша матусю, перемога буде за нами. Отже, чекай нашого переможного повернення. Цілуємо тебе.

Твої сини Вартан, Армен».

Армен підвівся, поправив на собі одяг.

— Ти куди так відразу? — здивувався Вартан.

— До товариша майора.

— Чого?

— Спитаю, чи немає звістки про мого тата…

* * *

Зайшовши до штабу, Армен попрямував відразу до майора Кузнецова і, виструнчившись, доповів:

— Товаришу командир полку, дозвольте звернутися з особистим питанням!

Кузнецов, який з начальником штабу саме схилився над розгорнутою на столі картою, поволі підвів голову: — Слухаю тебе, боєць Армен.

— Пробачте, товаришу майор, ви ніяких вістей про мого батька не одержували?

Кузнецов поклав на карту червоний олівець і підійшов до хлопця.

— Поки що ні,— лагідно відповів майор.— Але цілком можливо, що незабаром ми отримаємо від нього листа, я також з нетерпінням чекаю, коли він відгукнеться,— Кузнецов поклав Арменові на плече руку.— Тоді не лише для тебе буде велика радість, що нарешті знайшов свого тата, а й для мене — адже я матиму хорошого друга, офіцера, листуватимуся з ним до нашої зустрічі. Правильно я кажу? — Майор ласкаво глянув Армену в очі.

— Воно, звісно, правильно, товаришу командир, але… чому ж так довго немає ніякої відповіді? — з гіркотою спитав Армен.

Кузнецов на хвилю замислився.

— Ну, що тобі сказати, мій хлопчику?.. В умовах війни не так легко розшукати своїх рідних. Адже все міняється з кожним днем, сьогодні твій батько тут, а завтра там… Фронт не стоїть на місці,— спробував утішити хлопця командир полку.— Хіба не так?

Армен кивнув головою, погоджуючись, тяжко зітхнув.

— Ну, не вішай носа, ти ж мужчина, а до того ще й солдат,— майор обняв його за плечі, прихилив до своїх грудей і сказав підбадьорливо: — Це зовсім не личить синові комісара.

На очах у хлопця заблищали сльози.

— Рядовий Месропян! — раптом посуворішав командир полку.

Армен миттю оговтався, став струнко.

— Слухаю, товаришу майор!

— Мерщій біжи до штабу дивізії і принеси звідти адресовані нам пакети.

— Єсть! — козирнув Армен.— Дозвольте іти?

— Іди.

Армен вискочив із штабу. Майор провів хлопця поглядом, і в його очах блиснули іскорки втіхи.

— Костянтине Георгійовичу,— звернувся до нього начальник штабу,— чи не занадто суворо ви з ним?..

— Нічого, це швидше розвіє його журбу. Завважте, він як тонка лозинка, відразу схилився в інший бік.

— Так, дуже швидко опановує себе й зосереджується на тому, що в дану хвилину найважливіше,— сказав начальник штабу.

— Це одна з його найкращих рис.

Розділ четвертий

Так, як зима відступає перед весняним пробудженням, відступали й німецькі війська під натиском нашої героїчної армії, зазнавши нищівних поразок під Сталінградом та Курськом.

Уже кілька десятків кілометрів залишалося до річки Прут, за якою була Польща. Ще трохи — і вся Західна Україна звільниться від фашистської чуми.

Настав квітень. Сніг уже майже зійшов, прокидалася перша зелень, і в лісі можна було знайти навіть проліски. Під теплим промінням парувала земля, з вирію поверталися на звільнену рідну землю журавлі. Весна увіходила в силу.

Хоча Армен подарував Чаланка з нагоди Нового року майорові Кузнецову, однак собачка весь час був із ним. Коли командир полку десь зустрічав хлопця з собакою, задивлявся на них і питав жартома:

— Ну що, Армене, підростає мій живий подарунок?

— Так точно, товаришу майор, підростає,— відповідав Армен, стаючи струнко й червоніючи.

— Ти ж дивися, щоб він не був у тебе голодний,— уже серйозніше казав майор.

— Ну що ви, скоріше я голодний лишуся, аніж забуду про Чаланка.

— Так теж не годиться,— не погоджувався командир полку.— Як же ти воюватимеш натщесерце?

Армен зніяковіло переступав з ноги на ногу.

— Вибачте, товаришу майор, помилився,— виструнчувався знову.— Ми з ним не буваємо голодні.

Кузнецов задоволено усміхався і по-батьківському плескав його по щоці:

— Оце вже інша річ.

Армен дивувався: командир полку завжди такий зайнятий, має стільки справ, що навіть ночами майже не спить, а бач, пам’ятає ще й про Чаланка, цікавиться, чи той не голодний.

Армен же з Чаланком не розлучався. Собака вже підріс, погарнішав, вуха його завжди стриміли, ходу мав горду й незалежну. Та головне, що Чаланк був розумний, кмітливий.

Кілька місяців Армен, дослухаючись настанов і порад Вартана, дресирував свого друга, навчав розуміти команди: спершу простіші — сісти, встати, бігти, а потім дедалі складніші — приносити речі, шукати чужий слід, нападати на ворога… Чаланк легко піддавався навчанню, розумів Армена з півслова й бездоганно виконував усі його команди.

Метрів за сто від штабу полку під старою березою залишився підбитий німецький «тигр». Армен щоранку й щовечора біля гусениць танка годував Чаланка, і собака вже звик до цього. Коли хлопець виходив із бліндажа з мискою в руках, Чаланк відразу мчав до «тигра» й чекав свого господаря.

Того вечора, як звичайно, нагодувавши собаку, Армен знову почав з ним заняття — закріплював уже пройдене, перевіряв, як Чаланк засвоїв команду «лежати». Адже на фронті, особливо під час бою, собаці треба бездоганно виконувати цей наказ.

Тому, надівши Чаланкові на шию свого паска, він почав лівою рукою прихиляти голову донизу, наказуючи лягти, а в правій при самій землі тримав шматок м’яса. Чаланк спершу хотів був не лягаючи одержати м’ясо, витяг писок, але відчув, що шию його притримує пасок, і зрозумів волю свого господаря.

Він покірно ліг.

— Отак, лежати, лежати…— лагідно й терпляче повторював Армен, потім дав м’ясо, погладив: — Молодець, добре.

Хлопець повторював цю вправу доти, доки зрозумів, що Чаланк і без їжі бездоганно виконає його наказ, коли буде потрібно.

— Рядовий Месропян, до командира полку!

То покликав його сержант Вартан Авчян, який того дня чергував у штабі.

— Єсть до командира полку! — повторив Армен, швиденько дав лад одежі, оперезався паском, закинув за плече автомат і побіг. Чаланк помчав за ним.

Добігши до штабу, Армен наказав собаці лежати, а сам зайшов у бліндаж разом з Вартаном.

— Товаришу майор, рядовий Месропян за вашим наказом прибув,— відкозиряв Армен, чітко карбуючи кожне слово.

У бліндажі, окрім майора Кузнецова та начальника штабу, сиділи незнайомі Армену два лейтенанти й один капітан. Вони здивовано й весело подивилися на хлопця.

— Спритного зв’язкового маєте, товаришу майор,— сказав капітан.

— Так, я задоволений ним,— відповів майор, не підводячи голови,— щось нотував на папері.

Закінчивши писати, він поволі звів очі, подивився на розпашілого й спітнілого Армена. «Знову собаку дресирував»,— здогадався майор, потім спитав:

— Чого так упрів? Цікаво, хто кого дресирує — ти Чаланка чи він тебе?

— Ми вже вчені, товаришу майор, і задоволені один одним.

— Це добре.

— Сержант не помилився, коли свого часу характеризував Чаланка,— сказав начальник штабу Рудаков, дивлячись на Вартана.

— Так, сержант був правий.

— А хто такий Чаланк, товаришу майор? — поцікавився капітан.

— Армене, поясни, будь ласка, товаришу капітанові, хто такий Чаланк,— усміхаючись, сказав Кузнецов.

— Чаланк, товаришу капітан, це собака, якого я у вільний час дресирую в польових умовах! — відрапортував Армен.

— Собака? — здивувався капітан.

— Так точно! Німецька вівчарка, яка належить товаришеві майору.

— Він мені подарував її на Новий рік,— сказав командир полку.

— Цікаво…

— Видно, якийсь із німців, даючи драла, не встиг прихопити з собою,— засміявся молодий лейтенант.

— Мені здається, товаришу лейтенант, що той фриц, драпаючи, думав тільки про те, як би полегшити свою ношу,— задоволений, що його перед цим похвалили, і трохи почервонівши від того, докинув і своє слівце Вартан Авчян.

— Сержантове припущення більш слушне,— підтвердив Рудаков.— Гітлерівець, утікаючи, в першу чергу хапатиме курей, качок, гусей, щоб жерти в дорозі, а цуценя йому навіщо?..

Усі засміялися.

Командир полку згорнув папір, вклав його в конверт і простяг Арменові, щоб той відніс за призначенням. Якусь хвилину він стояв і не зводив своїх добрих ласкавих очей з Арменового обличчя. «Матінко ти моя,— думав майор,— як хлопчина змінився за ці кілька місяців. Зміцнів, вилюднів, покращав… З худенького підлітка перетворився на вродливого юнака».

Він відчув, що офіцери здивовано стежать за ним.

— Армене, хлопчику мій, віднеси цей конверт у штаб дивізії,— сказав майор, поправляючи на ньому пілотку, що з’їхала набакир.

Армен узяв конверт.

— Єсть віднести у штаб дивізії,— виструнчившись, відкозиряв.— Дозвольте йти, товаришу майор?

Командир полку кивнув головою на знак згоди, й Армен, спритно повернувшись та клацнувши підборами, чітким кроком вийшов із бліндажа.

Майор Кузнецов, як завжди, провів його задоволеним поглядом.

— Товаришу майор, цікаво, як цей юнак попав до вашого штабу? — спитав капітан.

— Довга історія,— сказав майор.— Есесівці розстріляли його матір у Ростові. Батько воює на фронті, комісар… Але де він зараз і чи живий — невідомо. Посилав запити в кілька місць, та поки що відповіді немає. А хлопець з нетерпінням чекає того дня, коли нарешті знайде свого батька. Він часто питає мене, чи немає якоїсь вісточки про нього… Певен, аби вас тут не було, то й зараз спитав би. Хороший хлопець, не тільки спритний, а й розумний. За такими юнаками, на долю яких випали тяжкі випробування,— майбутнє.

— Сироти, вони до всього ще й дуже товариські,— сказав лейтенант з сивими скронями.— І совісні. Так, той, хто пізнав, почому ківш лиха, швидше зрозуміє тебе в біді.

Майор Кузнецов знову згадав свого Дмитрика. Так було завжди після зустрічі з Арменом. Чимось невловимим цей хлопчина нагадував майорові його рідного сина.

* * *

Десь опівдні Армен з Чаланком ішли лісовою стежкою від штабу дивізії.

Стояв сонячний день. Вряди-годи чувся далекий гуркіт наших гармат. Трохи раніше три ескадрильї літаків промчали над лісом на захід. Тепер наші льотчики були господарями неба. Червона Армія остаточно взяла хід війни у свої руки і впевнено гнала фашистів з рідної землі.

Радіючи теплому весняному дню, весело вистрибував Чаланк, а господар його був мовчазний і похмурий. Він знову пригадав свою матір, і серце болісно стислося в грудях. Перед очима постала страшна картина, як есесівці катують неньку, а вона, закривавлена, в подертому одязі, затуляє обличчя понівеченими від ударів руками…

Раптом до нього долинув обережний брязкіт металу.

Арменові думки обірвалися. Він миттю зняв з плеча автомат і напоготові з ним заховався за товстий стовбур старої сосни. Тихенько підкликав до себе Чаланка. Потім виглянув з-за дерева…

Якийсь чоловік у сірій формі,— та це ж німець! — зняв із шиї автомат, повісив його на гілляку й почав оглядати дерево, видно, збирався здертися на нього.

У першу мить Армен розгубився, потім лють охопила його. «Ти диви, як він тут вільно почувається, ніби у власному лісі… Але як він опинився в нашому тилу? Мабуть, спеціально послали в розвідку. Хто б міг подумати, що за якихось двісті метрів від штабу на дереві може сидіти ворог і стежити за тобою. Яка зухвалість! Я тебе зараз постежу! — Армен уже хотів був натиснути на спусковий гачок, та раптом йому сяйнула розумніша думка.— Ні, треба спробувати взяти його живим… Чого мені боятися? По-перше, я у своєму лісі, а по-друге, він сам, а нас двоє…»

Армен разом з Чаланком обережно, нищечком, поза деревами наблизилися до фрица. Він був зовсім молодий, років двадцяти двох, Армен навіть розпізнав його звання — єфрейтор.

Коли між ними залишилося метрів п’ять-шість, Армен вигукнув:

— Хенде хох!

У школі Армен з німецької мав п’ятірку, сумлінно вчив цю мову, наче знав, що колись вона йому знадобиться. От і знадобилася.

Німець швидко підняв руки вгору:

— Лягти! — наказав Армен.

Чаланк так уважно, з такою готовністю дослухався до голосу свого господаря, що якби розумів німецьку, то, напевно, тієї ж миті ліг би.

Німець розпластався на землі обличчям донизу.

Армен швидко підійшов до нього, зняв із дерева автомат, повісив собі на плече, потім, ставши ногою німцеві на поперек, зняв з нього пасок, до якого був прикріплений кинджал у піхвах. Нагнувшись, потягся рукою, щоб обшукати німця,— чи немає в кишенях пістолета… і раптом відчув, що падає. Німець, не міняючи пози, вхопив Армена за холошу, шарпнув з усіх сил і погою кинув його через себе.

Падаючи, Армен випустив з рук автомат — він не чекав нападу.

На якусь мить їхні погляди схрестилися, як мечі.

Німець тільки тепер побачив, що його мало не взяв у полон хлопчисько. Він рішуче кинувся на Армена й, ухопивши його лівою рукою за горлянку, правою потягся до піхов, що лежали поруч на землі, по кинджал…

Армен так розгубився від несподіваного нападу, що забув про собаку. Та раптом помітив Чаланка й закричав:

— Чаланк, взяти! Чаланк, взяти!

Вірний пес тільки того й чекав. З розгону вискочив німцеві на спину, вхопив його за правий рукав, ніби вгадав намір ворога. Німець, який раніше не помітив собаки, відсмикнув руку від Арменового горла, щоб захиститися від Чаланка. Вибравши слушну мить, Армен вивернувся з-під нього, мерщій ухопив автомат і з усіх сил торохнув фрица по голові. Той знепритомнів.

Армен одразу зв’язав німцеві паском руки, потім перевірив його кишені, витяг браунінг, поклав собі за пазуху й наказав грізно:

— Ауф, встань!

Однак той лежав, мов неживий. Армен кілька разів повторив команду, поки фашист нарешті розплющив маленькі зеленкуваті очі.

— Ауф! — знову скомандував Армен, націлюючи йому в груди автомат.

Німець, похитуючись, звівся на ноги. На його грудях Армен побачив залізний хрест.

— Ого, такий молодий, а вже залізний хрест маєш? — здивувався він.— Нічого, ще один хрест і від нас заробиш — дерев’яний, звичайно.

Німець ще не міг отямитися.

— Ану марш,— підштовхнув його Армен, щоб той ішов поперед нього.

Дулом автомата хлопець показував фрицеві, куди йти, зрідка підказуючи:

— Лінкс,— тобто ліворуч.

— Рехц,— тобто праворуч.

Чаланк, висолопивши язика, біг поряд з господарем, стежачи за кожним рухом Армена та його ворога.

— Молодець, Чаланк-джан, вчасно підоспів на допомогу,— сказав Армен і погладив собаку.— А то цей мерзотник уколошкав би мене. Спасибі, любий, я в боргу перед тобою.

Кмітливий пес, ніби розуміючи, що його хвалять, потерся об Арменове коліно…

Коли вони підійшли до штабу полку, назустріч вибіг черговий Вартан. Від подиву він аж рота роззявив:

— А це що таке?

— «Язика» взяв,— стримуючи в собі радісне бажання, якомога спокійніше відповів Армен.

— Де?

— У лісі піймали разом з Чаланком,— дулом автомата він підштовхнув «язика» в спину, наказав:

— Заходь у бліндаж, бандюго…

Про те, як Армен захопив «язика» і як привів його до штабу, ще довго говорили в полку, потім ця історія стала легендою та й покотилася далі й далі… Таке не швидко забувається.

* * *

Однієї ночі, повернувшись після перевірки своїх підрозділів, майор Кузнецов зайшов у бліндаж і за звичкою оглянув поснулих бійців. Помітив, що з Армена сповзла шинель (видно, неспокійно спав хлопець), підняв її й обережно, щоб не розбудити, вкрив його. Тримаючи гасову лампу над Арменом, дивився на його майже дитяче уві сні обличчя і нараз помітив на шиї маленький медальйон. Схилився, тихесенько відкрив його — там була фотографія Арменової матері, на звороті якої написано прізвище та ім’я хлопця, рік, місяць і день народження.

«Он воно що,— подумав майор.— Через два дні Арменові виповниться лише п’ятнадцять років».

І от через два дні, тихого, схожого на мирний вечора, майор Кузнецов покликав до себе Армена, Вартана й Бірогли. В бліндажі були ще начальник штабу, комісар, єфрейтор Петренко, молодший сержант Бойко та полкова секретар-друкарка Наталя, яку недавно прислали до них із штабу дивізії.

— Друзі,— сказав Кузнецов,— прошу сідати до столу. А ти, Наталю, будь ласка, постав нам усе, що є смачненького.

Через кілька хвилин стіл мав святковий вигляд. Виявляється, Наталя готувалася заздалегідь.

Усі здивовано перезирнулися, не розуміючи причини такої урочистості. Загадково усміхаючись, майор пояснив:

— Друзі, любі мої, сьогодні нашому дорогому Арменові Месропяну виповнилося п’ятнадцять років…

Хлопець вражено дивився на Кузнецова: хто ж це йому сказав? Усі ж, крім самого Армена, вважали, що йому не п’ятнадцять, а шістнадцять… Ох, як незручно вийшло…

— Армене, любий,— провадив далі майор.— Вітаємо тебе з п’ятнадцятиліттям, здоров’я тобі й довгих років життя, бажаю, щоб ти чимшвидше зустрів свого батька… Армене, дорогий, не треба червоніти, ти сказав мені неправду, бо не міг інакше: ти мужній хлопець і хотів якомога швидше попасти на фронт. Такий обман можна зрозуміти. Полонений, якого ти недавно захопив, відкрив цінні відомості, за що командування полку виносить тобі подяку. Більше того, за виявлену мужність, за сміливий вчинок тебе нагороджено медаллю «За відвагу».

— Правильно, хлопець вартий того! — радісно вигукнув Бірогли.

Армен підвівся, серце йому калатало.

Майор підійшов до хлопця і власноручно прикріпив йому до гімнастерки медаль «За відвагу».

— Поздоровляю з високою нагородою!

— Служу Радянському Союзу! — чітко проказав Армен.

Підходили друзі, тисли йому руку.

— Армене,— попросив майор,— скажи нам, як ти тоді наважився на такий вчинок. Адже той єфрейтор старший за тебе, й дужчий, і досвідченіший… Невже не страшно було?

— Він, розбійник, вдерся на мою землю, а я ще мушу боятися його? — відповів Армен.— Та й нас було двоє — я і Чаланк.

— Гідна відповідь,— сказав майор Кузнецов й, обнявши хлопця, поцілував його в чоло.

Комісар запропонував Арменові написати заяву для вступу до комсомолу.

— Так, пора,— підтримав його начальник штабу.

…Уже наступного дня Арменову заяву зачитали на комсомольських зборах.

— Ну, що ж, товариші,— сказав комсомольський секретар єфрейтор Петренко.— Зважаючи на те, що зараз війна…

— Та все зрозуміло,— нетерпеливо перебив його Бірогли.— Хоробрий хлопець, кмітливий боєць, хороший товариш… Батько його комісар і воює на фронті, а матір закатували есесівці в сорок третьому. Армен же…

— Та що тут довго говорити,— сказав Бойко.— Досить того, що хлопець добровільно пішов на фронт, хоча це й непросто було зробити, відомо ж…

— А те, що він «язика» привів…— додала Наталя.— Медаллю нагороджений.

— Так, рядовий Месропян заслуговує бути прийнятим до лав комсомолу,— підсумував Бойко.

Так Армен Багратович Месропян став комсомольцем.

— Вітаю тебе,— сказав Петренко, потиснувши йому руку.— Віднині ти не просто рядовий боєць.

— Дякую,— відповів Армен.— Служу Радянському Союзу!

Розділ п’ятий

Ще не зійшло сонце, ще слався над лісом важкий, мов повсть, сизий туман, коли черговий розбудив Армена:

— Негайно віднеси цей пакет командирові першого батальйону капітанові Бульбі. Обірвався з ним телефонний зв’язок… Ну, вперед!..

Армен швидко схопився на ноги, взяв автомат, заховав за пазуху пакет і вискочив з бліндажа. Чаланк помчав за ним.

— Чаланк-джан, ти не йди,— завертаючи собаку, сказав Армен.— Ану вертайся.

Чаланк уперше не хотів виконувати Арменів наказ — зупинився, безтурботно помахував хвостом. Хлопець погладив його по голові й лагідно став умовляти:

— Тобі не можна на передову. Ти лягай відпочивай, поки я повернуся, добре?

Чаланк неохоче ліг на траву, та, побачивши, що Армен пішов, знову побіг слідом за ним.

— Ох ти мій вірний, дорогий друже, не хочеш лишатися без мене? Але ж на передовій небезпечно, зоставайся, тут тебе нагодують.

Армен умовляв Чаланка, але той жалібно повискував, лащився і дивився на господаря такими очима, ніби хотів сказати: «Не треба мене переконувати, я тебе не залишу самого — куди ти, туди й я».

— Ну, що зробиш, коли ти такий упертюх! Ходімо разом.

Тихо навкруги. Час од часу небо на заході візьметься червоними відблисками, почується далекий гуркіт — і знову тиша. Після кожного такого спалаху, здавалося, вранішній туман ще дужче густішав.

Армен ішов підбігцем, Чаланк, нашорошивши вуха, не відставав, готовий упіймати будь-який незнайомий запах, найменший шурхіт…

І от тоді, коли вони вже мали виходити з лісу, коли Армен трохи вирвався вперед, він раптом помітив на узліссі кількох людей, почув голоси. Ще не встиг збагнути, що й до чого (в густому тумані люди скидалися на тіні), аж тут зненацька здригнулася земля, здавалося, ніби з глибини лісу виповз казковий семиголовий змій, вистромив з-поміж дерев свої голови й вивергає довжелезні язики полум’я. Вогняні кулі летіли з його пащек над траншеями першого батальйону в бік ворожих окопів.

Від того сліпучого полум’я й гуркоту в Армена підкосилися ноги, здавалося, під ним захиталася земля, і хлопець ницьма впав додолу, обхопивши руками голову. «Що ж це діється?» — злякано подумав він, і серце ще дужче закалатало у грудях.

Те жахіття повторилося ще тричі, потім затихло. Здалося, тиша тривала цілу вічність. У повітрі стояв ядучий сморід пороху, хмари диму та куряви осідали над лісом.

Коли дим і курява розвіялися, Армен уже не побачив тих людей, наче їх і не було, наче вони випарувалися або провалились крізь землю.

Армен поволі підвів голову, роззирнувся і тільки тепер помітив, що Чаланк теж щільно притисся до землі й злякано роздивляється по боках,— для бідної тварини то також була велика несподіванка.

Та ось трохи далі від того місця, де спалахнуло полум’я, знову з’явилися люди. Хлопець набрався духу, звівся на ноги й підійшов до них. Побачив знайомі обличчя — кілька днів тому він зустрічав цих людей у командира полку. Поки Армен думав, до кого звернутися, його впізнали:

— О, коли не помиляюся, це зв’язковий майора Кузнецова?

— Так точно, товаришу капітан,— зізнався хлопець.— Це було так несподівано… Дозвольте запитати, що це таке?..

— Гвардійський міномет.— Міномет?

— «Катюша» називається, чув про таку?

— А, «катюша», чув, товаришу капітан, але ніколи не бачив. Грізна зброя.

— Так, наші «катюші» доброго страху нагнали на фашистів. Там, де вони з’являються, перемога забезпечена.

Армен кинув оком туди-сюди, щоб зблизька побачити, яка ж вона, та «катюша», проте нічого схожого на гармату не було. А вона не може довго стояти на одному місці, такий порядок, адже вороги помітили, де спалахнуло полум’я.

— Товаришу капітан, це правда, спершу я дуже злякався, та коли побачив, що вогонь вилітає у бік ворога, заспокоївся. Зрозумів, що це наші б’ють… Ну, вперше ж побачив, через те й душа в п’яти сховалася…

Почулися постріли гранатометів.

— Це вже означає, що наші готуються до наступу,— пояснив капітан, потім спитав: — А ти куди йдеш?

— У штаб першого батальйону. Дозвольте йти, товаришу капітан?

— Іди.

— Гей, Чаланк, ходімо.

Чаланк — вуха сторчма, груди вперед — побіг поряд з Арменом.

Проходили позиціями наших військ. Угорі свистіли снаряди. На кожен свист Армен підводив голову й думав: «Цей, мабуть, розтрощить ворожий дзот… цей попаде в машину з мінами — ото шарахне… цей влучить точнісінько в спостережний командирський пункт, а цей…»

Нарешті Армен дійшов до невеличкого пагорба, біля якого розташувався штаб капітана Бульби. Зайшов, назвав себе й вручив командирові батальйону пакет.

Коли капітан Бульба саме читав наказ майора Кузнецова, увійшов політрук.

— Товаришу командир батальйону, передбачається наступ ворожих танків…

— Так, ось про це й донесення з полку. Виходить, розвідка не помилилася,— закінчивши читати, сказав капітан Бульба.— Ну що ж, зустрінемо як і належить.

Він зняв телефонну трубку й віддав наказ командирам підрозділів привести в бойову готовність протитанкові рушниці, гранати, бути готовими до танкової атаки ворога. Сказав, що за будь-яку ціну треба відбити цю атаку й відразу перейти в контрнаступ…

Капітан Бульба ще не закінчив говорити, як бліндаж струсонуло, зі стелі посипався пісок.

— Вони вже відкрили вогонь,— сказав політрук.— Невже спробують широким наступом відкинути нас назад?

— Не вийде,— впевнено відповів командир батальйону.— Їм не вдалося напасти зненацька, тож не зможуть.— І, помітивши Армена, розсердився: — Як? Ти й досі тут?

— Так точно, товаришу капітан! Чекаю наказу,— виструнчився Армен.

— Негайно вертайся. Тобі тут роботи більше немає.

— Єсть вертатися,— повторив команду Армен і карбованим кроком вийшов із бліндажа.— Чаланк! — гукнув собаку, що покірно його чекав, дивлячись на двері.— Ходімо.

Вони не відійшли що й на сто метрів, як Армен побачив двох бійців,— один височезний, а другий менший,— які несли ящик з протитанковими гранатами.

— Егой, солдатику! — гукнув до нього високий.— Ти чого тут тиняєшся, наказу не чув?.. Ану швидше! Чому без гранат? А ще з медаллю…

На мить Армен розгубився, збираючись з думками: це ж і йому трапилася нагода… Він давно мріяв побувати на передній лінії фронту, побачити бій, не тільки побачити, але й самому воювати — хіба ж не для цього він рвався на фронт? Ось уже більш як півроку він в армії, на фронті, але ще ні разу не ходив в атаку. Скоро й війна закінчиться, всі бійці розповідатимуть після перемоги про битви, про свої подвиги, про бачене й пережите, а він, Армен, що бачив, що зробив такого, що міг би з гордістю розповісти?

— То я ж оце і йду по гранати! — змикитив Армен.— Щойно товариш капітан у штабі дав такий наказ усім ротам.

— Добре, не мнися, нема коли,— сказав високий боєць.— Бери, запасайся.

Армен вхопив у руки гранати.

— Гей, солдатику, забув спитати: а ти хоч знаєш, як ними користуватися? — знову, сміючись, підкусив високий.

— Певно, що знаю,— так само, як і звичайними ручними гранатами,— самовпевнено сказав Армен.— Хочете — покажу, як…— Він удав, що хоче зірвати кільце, але другий солдат, низенький, його зупинив:

— Не треба, зараз немає коли. Ходімо…

— Ну, Чаланк-джан, тепер уже повоюємо по-справжньому,— сказав Армен собаці.— Дивися ж мені, не злякайся. Битися треба з розумом. Щоб слухняно залягав біля мене, коли скажу. Твоя відданість додає мені рішучості, знаю, що поряд вірний помічник, який у скрутну хвилину виручить із біди.

Чаланк жалібно заскавчав.

— Ну, чого тепер скиглиш? Хто тобі винен, я ж казав — вертайся, а ти не послухався.

На якийсь час наша артилерія вмовкла, щоб визначити вогневі точки противника.

Поміж кущів починалися траншеї, які, мов павутиння, тяглися ліворуч і праворуч. А далі, попереду, був майже голий степ — де-не-де кущик.

Уже зійшло сонце, а ворожий артобстріл не втихав, били навмання, і на широкому полі то тут, то там здіймалася земля, хмари диму й пилу то густішали, то розвіювалися. Коли снаряди рвались у кущах, до неба злітало гілляччя разом з корінням. Вдалині, у просвітах між великими деревами, спершу спалахувало полум’я, потім гримів постріл — і снаряд зі свистом летів у бік наших позицій.

Армен підповз до густого куща й заліг, Чаланк зробив так само.

Наша артилерія мовчала — не варто було зараз виявляти свої вогневі точки, та й снаряди краще поберегти.

У хвилину короткого затишшя між вибухами снарядів та мін до Армена долинув суворий наказ капітана Бульби:

— Не стріляти! Чекати мого сигналу!

— Фрици прорвали лінію оборони між нашим і другим батальйоном,— доповів політрук.

— Ясно, вони вирішили наші підрозділи порізно оточити й знищити.

— Авжеж, саме так діяли німці на початку війни, коли ми захищалися.

— Тепер вони даремно вдалися до цієї тактики, доля війни в наших руках, та й зброя у нас надійніша. Прорахувалися… Незабаром наші танки тут будуть,— впевнено сказав капітан Бульба.— Треба добре підготуватися до контрудару.

Голоси наближалися — капітан та політрук підходили ближче до Армена.

У хлопця й душа похолола. «А якщо він мене помітить?.. Адже я не виконав його наказу, не вернувся до штабу полку…»

Їхні кроки затихли поряд.

— А це що таке? — сердито вигукнув капітан Бульба.— Ти чого й досі тут?

Армен схопився на ноги, швиденько розгладив на собі гімнастерку й сказав:

— Винен, товаришу командир батальйону,— застуканий зненацька, він на хвилину розгубився й не міг знайти слів.— Я… той… я хочу… побувати у справжньому бою. Адже я, товаришу капітан, ще й разочку не був у бою.

— «Не був у бою»,— перекривив його розгніваний капітан Бульба.— Що тут тобі — шоколад у бою видаватимуть, що так боїшся спізнитися?

— Ні, товаришу капітан, я так не думаю. Я комсомолець і син комісара.

Капітан начебто трохи пом’якшав й обернувся до політрука, мовляв, ти бачиш, який… Але в що мить неподалік вибухнув снаряд, і вони попадали на землю.

Армен, підвівши голову, побачив, що командир батальйону перший став на ноги й обтрушує на собі одяг. Потім підвівся політрук. Армен теж швиденько схопився.

Раптом політрук, який крізь бінокль дивився у бік ворога, шпарко обернувся до капітана:

— Танки…

Командир батальйону також підніс бінокль до очей.

— Так, здається, шість… Не гаймося, товаришу політрук.— Потім він глянув на Армена, якусь мить повагався й сказав: — Добре, солдате, дозволяю, приймай бій із нами, якщо вже так дуже хочеш. Але воюй, як личить комсомольцеві… Хай щастить тобі.

— Єсть воювати, як личить комсомольцеві! — усміхнувся Армен.

Капітан ще не відійшов і на десять кроків, як раптом обернувся й гукнув:

— Солдате, ти не сказав, як тебе звуть!

— Рядовий Армен Месропян.

…Снаряди ворожої артилерії рвалися у тилу батальйону, а шестиствольні міномети, які за співзвуччям до нашої «катюші» солдати прозвали «ванюша», били по траншеях.

По обидва боки від Армена, метрів за п’ятдесят, замаскувалися бійці, й час од часу то звідти, то звідси чулися команди молодших командирів:

— Не виглядати!..

— Не поспішати!..

— Приготувати протитанкові гранати!..

— Чекати наказу!..

Армен заліг в окопі. Чаланк притулився поряд і дослухався до того, що діється попереду.

Вітер доносив звідти важкий гул моторів. Армен підводив голову й старався хоч щось розгледіти, однак неозброєним оком нічого побачити не вдавалося.

— Товаришу командир, товаришу командир взводу,— почався приглушений голос— Бачу танки…

Армен вдивлявся в обрій — аж сльози виступали від напруги — й нарешті теж побачив темні цятки, що, рухаючись, то збільшувалися, то немов знову віддалялись, і тільки гуркіт двигунів усе наростав, наростав…

Чаланк і собі підвів голову, дивився у далечінь.

Раптом позаду, десь на узліссі, гримнула протитанкова гармата. Снаряд її не долетів до цілі, розірвався, здійнявши фонтан землі. Якусь хвилину танків не видно було за димом і курявою, однак трохи згодом вони знов виринули, поволі рухаючись уперед. Вряди-годи зупинялися, мовби хотіли визначити, звідки по них стріляли.

Протитанкова гармата гримнула знову. Цього разу снаряд, здавалося, мало не черкнувши по башті переднього танка, вибухнув за ним… Танк на мить зупинився, ніби вирішував, що йому далі робити. Але поки він думав-гадав, сталося несподіване — наш бронебійний снаряд влучив точнісінько в дуло його гармати. Пролунав вибух.

— Танк лишився без гармати! — вигукнув хтось із наших бійців.— Тепер він не страшний!

— Може вертатися додому! — почувся іще голос.

Танк зробив на місці півоберт, наче справді хотів залишити поле бою й «повернутися додому», але тієї ж миті четвертий бронебійний снаряд влучив йому в ходову частину. З танка завалував чорний дим, а потім вихопилися язики полум’я… Почувся сильний вибух, вогонь охопив машину.

Інші танки збільшили швидкість, і їх стало ясно видно. Чути було брязкіт гусениць. Уже добре вирізнялися чорні хрести.

Армен, дивлячись, як наступає ворог, зціплював зуби. «Так ось як він починається, танковий бій»,— подумав він.

Фашистські потвори так само повільно рухалися вперед. Ще дужче наблизившись, зменшили швидкість, поповзли обережніше, на короткий час зупинилися, повернули башти ліворуч, праворуч і вистрілили з гармат.

Батальйон замаскувався відмінно. Ворог відкрив вогонь усліпу.

Танки знову наддали ходу. Їхнє ревіння гучнішало. Стало видно піхоту. Відстань між ворогами й нашими траншеями так зменшилася, що протитанкові гармати більше не стріляли — можна було зачепити й своїх. Метрів за сто заглух ще один танк. Решта не зупинилася,— навпаки, ще рішучіше посунула вперед. Їх зосталося чотири, однак тільки одному вдалося пройти лінію оборони. На хвилину він зупинився, а потім рушив у напрямку спостережного пункту командира батальйону. Але, щоб дійти туди, мусив якраз поминути Армена.

Чаланк напружився, мов струна. Армен бачив, що собака перетворився на слух та зір і будь-якої миті ладен плигнути вперед.

І в цю хвилину Арменові сяйнула відчайдушна думка.

Він мерщій відв’язав од паска протитанкову гранату, дістав із кишені довгий тонкий шнур, який завжди мав при собі, до одного кінця прив’язав гранату за кільце. Потім вибрав слушний момент і, тримаючи собаку за шию, підвівся на повен зріст, висунувся із траншеї, аби виказати себе.

Затріскотів кулемет німецького танка, довкола хлопця задзижчали кулі — його помітили… Впав на дно траншеї, схопив каску, надів її на дуло автомата й підняв угору. Знов пролунала довга кулеметна черга, і танк, мовби розгніваний таким нахабством, посунув на одчаяку…

Настала вирішальна хвилина — жити чи вмерти, й дорога була кожна секунда. Він мерщій поклав гранату на бруствер і, взявши шнур за другий кінець, разом з собакою помчав нагинці звивистою траншеєю чимдалі від того місця.

Танк із гуркотом упритул наблизився до траншеї, якраз туди, де ще кілька секунд тому міг змішати з землею зухвалого солдата разом з його собакою.

Армен напружено чекав: невже залишена ним граната опиниться під широким черевом танка між гусеницями й тоді його шнур обірветься, мов перетлілий? Від хвилювання серце в хлопця мало не вискочило з грудей — він шарпнув затиснутий у кулаці кінець шнура… Але не встиг нічого побачити — нова кулеметна черга примусила його припасти до землі. «Все пропало, якщо…» — з жахом подумав Армен.

Але тієї ж миті потужний вибух струсонув землю. Танк із потрощеною правою гусеницею крутнувся на місці й повернувся до Армена чорним хрестом. Слушний момент, головне — не розгубитися. Й Армен з усіх сил жбурнув другу гранату в танк. Знов задвигтіла під ногами земля від сильного вибуху. Дим і курява знялися вгору, нічого не можна було розгледіти.

— Товаришу капітан, танк загорівся! — долинув до нього радісний голос десь од командирського спостережного пункту.

Армен протер очі й побачив палаючий танк, з якого вискакували очманілі фашисти. Він звів автомат, дав коротку чергу, і один з них навіть не встиг стрибнути на землю, розпростерся на башті. Хлопець навів автомат на другого фрица, але хтось його випередив, неподалік застукотіли постріли, і німець гепнувся на землю.

Третій гітлерівець кинувся за ближні кущі, але тут з місця зірвався Чаланк і помчав за ним. Угледівши собаку, фриц позадкував, а Чаланк з розгону вдарив його своїми дужими грудьми і збив з ніг. Наступної миті він уп’явся гострими іклами ворогові в горлянку. Відчувши подих смерті, німець зібрав останні сили, щоб вивільнитися із Чаланкових зубів. У руці його раптом блиснув кинджал, почулося болісне скавчання…

Автоматчики, які бігли за тепер уже підбитим танком, повернули назад. Услід їм посипалися кулі, знову в глибині нашої оборони озвалися гармати…

Ще один німецький танк крутнувся на місці, і його колеса з лівого боку, лишившись без гусениць, угрузли в м’який піщаний грунт. Танк повернувся до наших позицій чорно-білою свастикою, наче мішенню. Пролунав ще один гарматний постріл. Танк огорнувся димом, з якого вихоплювалися червоні язики полум’я. Два вцілілих танки, не довго думаючи, розвернулися й посунули назад.

Раптом позад Армена застугоніла земля — повз нього, здіймаючи хмари куряви, на великій швидкості промчав ще один танк, але хлопець полегшено перевів подих: «Наш…» Оно ще один поспішає, а далі ще, ще… «Отже, почався контрнаступ»,— зрадів Армен.

Тепер уже за гуркотом наших «тридцятьчетвірок» нічого не було чути, тільки зрідка лунали чіткі короткі команди.

Армен побіг до підбитого ним танка, що й досі горів, і раптом біля кущів застиг нерухомо, скам’янів…

Чаланк, його вірний, його любий пес, лежав закривавлений на мертвому німцеві. У грудях собаки стримів кинджал, Чаланк не дихав… Армен опустився біля нього на коліна, не міг повірити, що його друг неживий.

Тим часом батальйон наступав, переслідуючи ворога, й затримуватися тут не було як. Армен поховав Чаланка у вирві від снаряда. Давкий клубок підкотився до горла. Армен не зміг стримати сліз, він заплакав, схлипуючи, як мала дитина…

* * *

Бої тих днів багато чого змінили. Ворога було вигнано з України, армія, у складі якої воював і полк майора Кузнецова, перейшла Буг і почала визволяти Польщу.

За успішні бої командира полку було нагороджено орденом Леніна, а на його погони додалося ще по одній зірці.

— Товаришу підполковник,— подав голос Бірогли.— Вас просить командир першого батальйону.

— Слухаю,— узяв телефонну трубку Кузнецов.— Дякую, майоре Бульба… Тебе також поздоровляю з новим званням, воюй так і далі, молодець. Доброго чосу ви їм дали, нічого не скажеш… Так, наші танки трохи запізнилися, але твої хлопці не підвели, самі впоралися… Що? Армен також підбив одного?.. Як?.. Он воно що… Ну й хлопець, ну й… Звичайно, що вартий нагороди, ти правильно міркуєш… Бачив, але він мені нічого про це не казав, добре, що ти доповів… Собака? Бідний хлопчина… Звичайно… Ну гаразд, незабаром отримаємо ще три гвардійські міномети, дамо, аякже…

Закінчивши розмову, підполковник Кузнецов поклав трубку й гукнув єфрейтора Петренка:

— Поклич сюди Армена Месропяна.

Через десять хвилин Армен уже стояв перед командиром полку:

— Товаришу підполковник, за вашим наказом рядовий Месропян прибув!

— Гм… Ну, як твої справи, рядовий Месропян? — спитав підполковник, міряючи його поглядом з ніг до голови.

— Добре!

— І все?

— Винен, товаришу підполковник, не те, що добре, а дуже добре, оскільки ворог, зазнаючи великих втрат, відступав. А це означає, що до переможного дня вже недалеко,— урочисто проказав Армен.

— Так, хлопче, не тільки добрі, а дуже добрі наші з тобою справи…— аж світився від утіхи підполковник.

Армен ще ніколи не бачив його в такому веселому настрої.

— А як там Чаланк?

Хлопець одразу спохмурнів, опустив голову. «Як тут відповісти?..»

— Чого ж мовчиш, га?

— Пробачте мені, товаришу підполковник, я… я винен… Чаланка більше нема… Загинув Чаланк…— ледь чутно промовив Армен з гіркотою у голосі.

— А чого ж ти мені про це не сказав?

— Ну… як тут розповідати… То ж ваш Чаланк, а я… з моєї вини…— голос йому затремтів. Перед очима знову постала та страшна картина — закривавлений Чаланк з кинджалом у грудях,— і серце стислось од болю, а по щоках потекли тихі сльози.

Підполковник Кузнецов підійшов, по-батьківськи обняв його й сказав:

— Не треба, Армене, не муч себе, хлопчику мій… Ти не винен. Чаланк ціною свого життя помстився ворогові. Мені все відомо. Відомо й те, що ти підбив танк. Молодець, ти хоробрий хлопець і заслуговуєш нагороди. Матимеш ще одну медаль «За відвагу».

Армен швидко отямився, підтягнувсь і, стукнувши підборами, вигукнув:

— Служу Радянському Союзу!

Розділ шостий

Наші війська — село за селом, місто за містом — звільняли Польщу від фашистського ярма. Після п’яти літ окупації нарешті зі сходу прийшла визвольна армія, а з нею й створене на радянській землі Військо Польське.

Підполковник Кузнецов отримав од вищого командування особливе завдання: «За будь-яку ціну взяти місто». Саме з цієї причини він і зібрав у себе командирів батальйонів, щоб викласти план наступу.

— Ворог чекає нас, зрозуміло, зі сходу, а ми вдаримо з заходу. Для цього треба швидко обігнути місто південніше й вийти їм у тил… Приготуйтеся, через дві години почнемо.

…Полк Кузнецова, як і було задумано, зненацька вдарив по противнику з тилу, а тут ще несподівано з північного боку підоспіла підмога другої танкової армії, і гітлерівці, втікаючи, навіть не зрозуміли, звідкіля ж був той наступ на місто.

Так звільнили Люблін. Було те 23 липня 1944-го року.

Важке повітря стояло над містом. Згодом з’ясувалося, що фашистські тварюки збудували за два кілометри від Любліна концентраційний табір для військовополонених і мирних жителів. Пізніше цей табір став відомий у всьому світі під назвою Майданек.

Наступного дня підполковник Кузнецов, начальник штабу та комісар пішли в Майданек і повернулися пізно ввечері.

Була ніч. Кузнецов під враженням побаченого в концтаборі довго не міг заснути.

— Петре Михайловичу,— покликав тихо.

— Слухаю, Костянтине Георгійовичу,— озвався на сусідньому ліжку комісар.

— Не спиш?

— Не можу.

— Майданек — це щось нечуване й небачене в цьому світі,— зітхнув підполковник.— До якого ж звірства дійшов фашизм, які ж вони людожери…

— Неймовірне страхіття,— зітхнув і начальник штабу Рудаков.

— І вам не спиться, товаришу капітан? — Кузнецов випростався на ліжку.

— Хоч як силую себе заснути, а воно не йде з думок і все.

Кузнецов закурив.

— Коли в тридцять шостому Фра́нко мучив і розстрілював в Іспанії республіканців, протестував увесь світ. Однак сьогодні звірства Гітлера дійшли до того, що неможливо було й уявити.

— Костянтине Георгійовичу,— сказав комісар,— думаю, буде непогано, якщо ми й нашим солдатам покажемо Майданек. Тоді вони ще з більшою ненавистю йтимуть у бій.

— Так, треба,— погодився і начальник штабу.— Хай бачать, що приніс фашизм.

— Я теж такої думки,— мовив командир полку.— Ви й поведете, Петре Михайловичу. І кілька чоловік із штабу візьміть, хай подивляться.

…Вранці взвод солдатів з комісаром Желєзновим строєм вийшли із Любліна. Були з ними також Вартан і Армен. Комісар спершу не хотів брати Армена, але його побратим Вартан таки умовив Желєзнова.

Ішли курним шляхом, по обидва боки якого тяглися розкішні родючі городи. Особливо впадали в око велетенські качани капусти.

— Ну й капуста тут росте, га? — дивувався Вартан.— У житті такої великої не бачив.

— Справді, незвичайно головаста,— підтвердив Армен.

Комісар, який цієї хвилини опинився поряд з ними, сказав:

— Так, сержанте, капуста тут величезна. Ось після того, як оглянемо Майданек, я поясню, чого воно так.

Ген уже показався концтабір. Був він у кілька рядів огороджений колючим дротом, і якби не ця тюремна прикмета, то віддалік можна було б подумати, що це якесь робітниче селище.

Що ближче підходили, то повітря ставало важче.

Час од часу стрій переганяли, здіймаючи куряву, легкові та вантажні автомобілі з солдатами. Туди ж поспішали й жителі ближніх сіл.

Від великих воріт, теж обплетених зверху колючим дротом, починалася довга й широка вулиця, по обидва боки якої рівними рядами тяглися зеленуваті бараки.

У концтаборі було велелюдно. На обличчях — подив і гнів, біль і ненависть. І скрізь — похмура тиша.

Комісар Желєзнов почав розповідати солдатам про Майданек і його в’язнів, про все те, що вчора почув од очевидців.

— Цей табір фашисти почали будувати на початку 1940 року, а закінчили в 1942. Він поділений на шість частин, кожна має двадцять чотири бараки, тобто всього сто сорок чотири. В кожному бараці розміщалося триста чоловік. Цю приречену до смерті величезну масу людей охороняли есесівці й дві сотні дресированих собак. Допомагали їм також поліцаї з колишніх карних злочинців.

Цей концтабір, що займає площу в двісті вісімдесят гектарів, німці називали «ферніхтунглагер», тобто табір знищення. За ті два роки, впродовж яких діяв Майданек, було знищено більше як півтора мільйона людей.

Очевидці вчора розповідали, що майже щодня привозили з усіх кінців Європи військовополонених і мирних громадян, людей різних національностей — поляків, росіян, французів, чехів, італійців, бельгійців, угорців, німців. Привозили чоловіків і жінок, старих і дітей, навіть немовлят…

Один раз на день давали їм юшку з варених буряків, цинічно називаючи її «кавою», двічі — якусь баланду з бур’яну й від ста вісімдесяти до двохсот сімдесяти грамів хліба, в який замішували більше полови, ніж борошна. А за найменшу провину позбавляли й цього. В’язні змушені були харчуватися всім, що під руку трапиться,— ловили собак, котів, мишей… Люди від виснаження скидалися на тіні. Сівши, вже не мали сил стати на ноги. Будили їх о четвертій ранку, о шостій гнали на роботу, а об одинадцятій вели «на обід». Табір був огороджений колючим дротом із сигнальними пристроями, про втечу годі було й думати…

Комісар Желєзнов обвів очима бійців, помітив, як кам’яніють їхні обличчя.

— Ну, для початку досить,— сказав він.— А зараз давайте зайдемо в так звану «лазню» й «дезинфекційну», щоб ви на власні очі побачили, які вони садисти, ці фашистські нелюди.

Бійці зайшли до барака, більшого порівняно з іншими. Всередині він був оцементований, знадвору сюди підвели водогінні труби.

— Ось тут милися після далекої дороги змучені люди,— провадив далі комісар,— потім їх заганяли в оці квадратні бетоновані комірчини…

— Але ж тут навіть вікон немає, товаришу комісар,— здивувався Вартан.

— Так, немає… Але навіщо ж вікна, якщо це й є сумнозвісні газові камери, в кожну з яких заганяли по двісті — двісті п’ятдесят голих людей, після чого залізні двері щільно зачинялися на засуви. Бачите отвори в стелі? Ото звідти в камери надходило гаряче повітря, потім на людей пускали «чарівний циклон», як казали есесівці, блакитна кришталева злива, що швидко перетворювалася на гарячу пару. А вбивці спостерігали у вмонтовані в залізних дверях вічка, як помирають, конають у муках невинні люди. У цих камерах, а їх тут шість, знищували за один раз тисячу — півтори в’язнів…

Бійці мовчки слухали комісара — словами не можна було висловити ту лють, що закипала у їхніх грудях.

Із «дезинфекційної» та «лазні» вони пішли до крематорію. Тут тулилися один до одного десяток бараків, на яких вивіски сповіщали: «Склад особистих речей», «Склад верхнього одягу», «Взуття», «Пальта» тощо. Тут були перші оглядові пункти речей та одягу загиблих в’язнів, потім усе це відвозили на центральний склад до Любліна, де кожна річ знаходила своє застосування.

Бійці зайшли у велику споруду, що, власне, й була крематорієм.

— Ось, товариші, перед вашими очима шість великих печей,— показав комісар,— з яких виходило стільки диму, ніби тут працював величезний завод,— дуже далеко було видно. Печі топилися коксом, температура сягала до тисячі семисот градусів. Щодня тут спалювали до півтори тисячі трупів. Розповідають, що мертвих людей часом збиралося цілі гори, їх спалювали в печах, наче дрова. А торік третього листопада, в день єврейського погрому, фашисти знищили двадцять тисяч чоловіків, жінок та дітей. І оскільки неможливо було пропустити через крематорій таку кількість людей, то десять тисяч розстріляли й закопали в лісі…

В Армена мороз пішов поза шкірою. Комісар Желєзнов помітив, як хлопець мерзлякувато пересмикнув плечима — навіть губи йому побіліли.

— Ну, годі,— сказав Желєзнов.— Ходімо звідси…

Надворі, неподалік од крематорію, купами лежав сивий попіл від спалених людських тіл, який фашисти збирали для вдобрення полів.

Комісар Желєзнов зупинився.

— Бачите? — звернувся він до солдатів.— Цілі гори людського попелу. Ним вони вдобрювали й те поле, де росте велика капуста…

— Он воно що,— пошепки мовив Вартан.

— Так,— вів далі комісар,— як бачите, Майданек — це велика фабрика смерті. Два роки над нею здіймався дим спалених мучеників, вився над Любліном і польськими селами, ніби хотів приховати від світу страшні злочини.

Вийшли за ворота Майданека. Приголомшені побаченим, бійці були в німому заціпенінні. Армен ні на кого навіть не зводив очей.

У частину верталися похмурі й мовчазні. Наче з похорону.

Минаючи те поле, де росла великоголова капуста, Армен дивився собі під ноги…

Розділ сьомий

У ближньому від Любліна лісі, де розташувався на перепочинок полк Кузнецова, було тихо, лише зрідка сюди долинав глухий гуркіт наших гармат.

Хоча випав гожий сонячний день, Армен, який цілу ніч перевертався з боку на бік і не міг заснути, ще й тепер був під тяжким враженням, залишеним відвідуванням Майданека.

Йдучи лісовою стежкою, Армен помітив Вартана. Здалеку було видно, що він уже в доброму гуморі,— від усмішки ворушилися чорні вуса.

— Армене-джан! — гукнув.— Я отримав листа!

— Швидко мама тобі відписала,— Армен кволо всміхнувся.

— Ні, цього разу не з дому.— А від кого ж?

— Від коханої.

— Жаль,— зітхнув Армен.

— Чому?

— Тому що мені не можна читати.

— Ми ж з тобою брати? — засміявся Вартан.

— Ну, брати…

— А які між братами можуть бути таємниці?

— Так, але ж я… неповнолітній.

— Дарма. Якщо можеш тримати зброю в руках і воюєш разом зі мною, то ти справжній мужчина.

Армен притих, не знаючи, що відповісти.

— Отже, братику, забудемо про різницю між нами в роках і прочитаємо лист од Каріне… Хоч як би там не було, а він таки прийшов з рідного краю, з Вірменії, отже, й тебе зацікавить,— сказав Вартан, розгорнувши лист, і почав читати:

«Здрастуй, Вартане-джан!

Одержала твого листа. Ти пишеш, що нагороджений орденом Червоної Зірки. Але, любий мій, поки твій лист дійшов, то я прочитала про це в газеті, там і фото твоє було. На радощах не витримала, поїхала до твоєї мами й показала газету. Мама була така задоволена, ти не можеш собі уявити, як це її потішило. Від хвилювання заплакала, потім розцілувала мене й сказала: «Швидше приходь у наш дім, невісточко…» Одне слово, я сама, прийшовши у ваш дім, заручилася з тобою…

Що розповісти про себе? Працюю. Наші однокурсниці Анагіт і Гасмік теж прочитали про тебе в газеті й попросили твою адресу, теж хочуть написати тобі. Я трошки ревную, але адресу, звичайно, дала.

Вартане-джан, дорогий мій, ти ж сам знаєш, що я тебе дуже-дуже люблю, я без тебе…»

Вартан притишив голос, щось вимовив самими губами, потім сказав, поблискуючи чорними очима:

— Е, тут і справді тільки для мене написано…

— Ну добре,— сором’язливо погодився Армен.— Читай те, що можна.

«Знай же, любий,— вів далі Вартан,— що я щохвилини чекаю тебе, геть стужилася, але не втрачаю надії…

Вітай од мене Армена. Скажи йому, хай не сумує дуже, я буду йому за вірну й люблячу сестру.

Бажаю міцного здоров’я, хай вам щастить!

Цілую

Каріне».

— Отак, нас з тобою цілують!..— весело сказав Вартан, ховаючи в нагрудну кишеню листа, та, глянувши на Армена, вмовк.

Хлопець потемнів лицем, його очі взялися сльозами. Та й як же йому було не журитися, коли в цілому світі нікого не мав із рідних, не мав кому написати і сам ні від кого не отримував жодної вісточки, що зігріла б його виболіле серце. Ох, ця проклята війна назавжди роз’єднала їхню родину, а матір звела зі світу… Ніколи-ніколи вже не зійдуться, не зберуться укупі мама, тато, Армен… Ніколи… Аби ж хоч батько подав про себе манюсіньку вісточку, що живий, більше не треба ні слова — аби лиш знаття, що в цьому світі десь є рідна тобі душа… Але минають дні, місяці, а він не обзивається, і від нього жодної відповіді. Війна незабаром закінчиться, та поки що гинуть люди, ллється кров… І кому ж усе це потрібно?..

— Армене, я бачу, твій настрій знову погіршав,— співчутливо мовив Вартан.

— Нічого… Я трошки розхвилювався, зараз минеться,— крадькома витер очі Армен.

Над лісом рівно, як журавлиний ключ, летіли ескадрильї наших бомбовозів. Армен підвів голову. Довкола важких літаків, виблискуючи проти сонця срібними крилами, летіли винищувачі — їхні надійні охоронці.

— Гітлерові подарунки повезли,— пожартував Вартан, і на обличчі його побратима ворухнулася усмішка.

Біля них зупинилася машина командира полку. З неї вискочила Наталя, підбігла до сержанта й, взявши його за рукав, одвела вбік, щоб Армен не чув, що вона говоритиме. Губи її тремтіли.

— Ой, біда, біда, товаришу сержант, тяжку звістку вам принесла,— заквилила дівчина.— Ви ж знаєте, скільки Армен просив командира полку, аби той допоміг йому розшукати батька. Товариш підполковник куди тільки не звертався, посилав запити, дзвонив, писав, нагадуючи про це прохання… І ось сьогодні, оце щойно, йому подзвонили з Любліна й сказали, що комісар Баграт Месропян, якого він так довго шукав, учора загинув. Його автомобіль підірвався на ворожій міні…— Наталя прикусила губу, стримуючи хвилювання.— А зараз, через півгодини, його ховатимуть у міському парку… Почувши цю звістку, підполковник відразу поїхав туди, а тепер прислав машину по вас.

Вартан на хвилину закляк на місці, боявся й глянути на Армена. Як же йому сказати про це? Потім, опанувавши собою, підійшов до хлопця:

— Армене, братику, машина командира полку приїхала по нас… Поїдемо в місто,— сказав він, узявши хлопця за плече.

— А що сталося?.. Чого нам туди їхати? — насторожено спитав Армен, ніби передчуваючи біду.

— Ходімо, дорогою я тобі все поясню…

Сіли в машину.

Бойко на повній швидкості погнав до міста.

* * *

Звучав «Траурний марш» Шопена.

На кузові грузовика з опущеними бортами стояла серед живих квітів домовина, а в ній лежав небіжчик у військовій формі майора. Чорні вуса, орлиний ніс, смагляве обличчя — з усього було видно, що він кавказець.

За машиною повільно рухалася похоронна процесія — радянські та польські офіцери, воїни, партизани, люди в цивільному… Легенький вітрець ледь-ледь ворушив посивілого небіжчикового чуба, що спадав йому на чоло.

По обидва боки кузова ішли бойові друзі майора. Підполковник Кузнецов уже мав з ними розмову й сповістив, що незабаром приїде єдиний син Баграта Месропяна, який ось уже кілька місяців служить у їхньому полку і весь цей час розшукував свого батька.

Процесія зупинилася в одному з міських парків.

Затихла траурна мелодія.

Домовину з небіжчиком його друзі на руках донесли до недавно викопаної ями й поставили на свіжу землю. На якусь мить, здалося, занімів увесь світ.

— Друзі,— став біля домовини немолодий уже капітан з червоним рубцем нижче скроні,— сьогодні ми проводжаємо в останню путь справжнього трудівника нашої армії комісара Баграта Ашотовича Месропяна. Незважаючи на те, що майорові Месропяну лише недавно виповнилося сорок років, він, завдяки своїм організаторським здібностям, командирському таланту, пройшов шлях за тяжкі роки війни від комісара батальйону до комісара полку…— Потім капітан розповів про славний бойовий шлях Баграта Месропяна, про те, як він, поранений, потрапив у фашистський полон, та згодом організував з друзями втечу, і вони великою групою приєдналися до польських партизанів. На хвилю капітан замовк, ковтнув важкий клубок, що підкочувався до горлянки, сказав: — За короткий час Баграт Ашотович став улюбленцем польських партизанів, завдяки своїй хоробрості й гострому розуму заслужив їхнє довір’я і велику шану. Його ім’я добре було відоме й гестапівцям, які обіцяли за голову безстрашного партизана п’ятдесят тисяч злотих, тільки не вдалося схопити його ніякими обіцянками й хитрощами. І от тепер, коли ми вже стоїмо на порозі перемоги, сталося непоправне — загинув наш улюблений комісар.

Друзі! Сьогодні не лише ми, співвітчизники Баграта Месропяна, у великому горі, а й польські друзі, які прийшли віддати йому останню шану. Нехай же світла пам’ять про мужнього комісара назавжди лишиться в наших серцях — у серцях радянських людей і поляків, дружбу яких скріпив своєю кров’ю і майор Месропян.

Прощавай, наш дорогий Баграте, наш залізний комісаре!

Після того, як капітан закінчив прощальне слово, четверо воїнів підійшли до домовини, аби опустити її в могилу, але тут підполковник Кузнецов рукою подав їм знак — почекайте. Ті відійшли, а він став ближче до небіжчика, даючи зрозуміти, що також хоче висловитися. Кузнецову було що сказати, але, крім того, він хотів відтягти час, поки приїде Армен.

— Друзі,— схвильовано почав Костянтин Георгійович.— Я, на жаль, не мав радості бути знайомим з Багратом Ашотовичем, ми з ним не бачилися жодного разу. Але в моєму полку за щасливим збігом обставин служить син цього мужнього воїна — син, якому всього лише п’ятнадцять років.

Усі дивилися на Кузнецова, затамувавши дихання.

— Досить сказати,— вів далі Костянтин Георгійович,— що син цього безстрашного комісара Армен Багратович Месропян, прагнучи помститися ворогові, добровільно пішов на фронт,— матір його фашистські кати, як дружину радянського комісара, закатували в Ростові. Ми, відколи він у нашому полку, постійно захоплюємося відвагою та самовідданістю цього ще неповнолітнього хлопця, який нарівні з дорослими бореться проти ворога, двічі нагороджений медалями «За відвагу»…

Підполковник Кузнецов розповів про Арменові бойові заслуги й водночас напружено чекав, коли ж він з’явиться сам, аби встигнути попрощатися з батьком.

Нарешті Кузнецов побачив Армена у супроводі Вартана й Наталі.

— Ось він, друзі, син нашого відважного комісара,— сказав Костянтин Георгійович, показуючи запечаленими очима у бік хлопця.

Армен підійшов до труни, на якусь мить застиг, придивляючись до обличчя небіжчика, і, впізнавши, пронизливо скрикнув:

— Тату!..

Він припав обличчям до холодних батькових рук.

— Заберіть хлопця,— подав голос котрийсь із офіцерів.— Хай так не мучиться, жаль…

— Хай побуде хвилинку,— сказав капітан.

— Таточку, ріднесенький мій,— застогнав Армен,— я так довго тебе шукав… ох, я скільки тобі хотів сказати… А ти пішов назавжди… Кому ж я тепер усе те скажу, таточку? У мене ж більше нікого не лишилося, сам-самісінький я у цьому світі…

Підполковник Кузнецов підійшов, легенько взяв його за плечі:

— Сам ти не зостанешся, синку, ми будемо разом,— сказав він, одводячи Армена вбік.

— Славний хлопчина,— пошепки мовив молодий майор, який стояв поряд із генералом.

— Дитя орла завжди виростає орлом,— зворушено відповів генерал і змахнув сльозу.

Обережно підняли домовину з тілом комісара й поволі опустили в могилу.

Гірко пахли квіти.

Сира земля гупала об віко домовини.

Пролунали залпи салюту.

Духовий оркестр заграв гімн.

* * *

Стояла така спека, що навіть у лісі, в затінку дерев, було душно.

Армен захворів — батькова смерть підкосила хлопця. Але ні Вартан, ні Наталя, ні навіть сам командир полку не змогли умовити його кілька днів полежати в Любліні в лікарні, поки набереться сил.

— Ні,— сказав Армен,— я зі своєї частини не піду нікуди. Нічого зі мною не станеться. Просто трохи стомився, це швидко минеться.

Він спав, коли Вартан із солдатом привели в бліндаж трьох німецьких полонених — всі троє були офіцери, серед них — один есесівський майор.

У штабі їх допитували по одному. Перший на черзі був майор. Від Кузнецова він вийшов мокрий, витираючи хустинкою гладку потилицю, якою струменів піт. Потім до командира полку повели обер-лейтенанта. І, нарешті, покликали третього.

Майор звернувся до свого підлеглого, який, щоправда, літами був за нього помітно старший:

— Гадаю, пан обер-лейтенант не осоромив честі німецького офіцера?

— Пан колишній майор, мабуть, жартує? — спокійно глянув на нього обер-лейтенант.

— Мої офіцерські погони не дозволяють мені жартувати у таку нещасливу хвилину,— розсердився есесівець.

— Хоча б тут давайте, нарешті, забудемо про наші погони й чини…

— Замовкни, свиня, як ти смієш?..— закричав майор.

— Спокійно, спокійно, пане, не репетуйте, наші з вами почесті й авторитети давно змішані з брудом,— перебив його обер-лейтенант.— Я ще 1936 року, коли рядовим воював в Іспанії, відчув, що майбутнього у нас немає, але що я міг вдіяти?..

— Треба було кинути зброю і перейти на бік комуністів,— ущипливо кинув майор.

— Десятки очей стежили за мною. Тоді я ще був зовсім молодий і не хотілося дістати кулю в спину.

— А через вісім років ти це зробив?

— Так, я більше не зміг мовчати, бачачи, куди докотилася наша «переможна» армія разом з божевільним фюрером… Уже більше десяти років він дурить німецький народ, плямує честь нашої нації. І от, будь ласка, самі бачите, до чого ми дійшли. Чи, може, ви настільки наївні, що думаєте, нібито війну ще не програно? Не хочете тверезо дивитися правді у вічі? Нам давно пора кинути зброю, забруднену кров’ю невинних людей, годі вірити самовпевненим побрехенькам рейху, що хитається на краю прірви й не сьогодні-завтра впаде…

— То ось ти який…— вражено витріщив очі майор.

— Хіба не моя правда? — вже спокійніше, притишивши голос, мовив обер-лейтенант.— Звичайно, ви колишній майор, а я всього лише колишній обер-лейтенант. Проте я трохи більше прожив на світі й багато чого побачив до війни та на війні… Військова муштра не вибила з мене мізки, навпаки, я багато чого тут зрозумів, навчився розбиратися в людях і житейських ситуаціях…

— Ти викінчений комуніст,— заскреготав зубами майор.— Як могло статися, що твоя голова й досі на в’язах!..

— Ви займалися знищенням мирних людей, пане, грабували світ, швиденько відправляли додому награбоване. Отож і не мали часу розгледіти мене та вбити. А тепер пізно.

— Зрадник! — майор розмахнувся й дав ляпаса обер-лейтенантові.

— Ану-бо, півні, припиніть! — крикнув на них наш вартовий, здіймаючи автомат.— А то зараз пообчухрую крила обом.

Від того шуму Армен прокинувся.

Спершу не повірив своїм очам — невже перед ним німецькі офіцери? На мить хлопцеві здалося, що й досі бачить якийсь химерний сон. Сон чи не сон, але він притьма вхопив автомат, який завжди тримав під рукою, і, переповнений жадобою помсти, навів його… Проте вартовий в останню мить вдарив знизу по дулові, й Арменів автомат вистрілив у стелю бліндажа — на майора й обер-лейтенанта посипалася земля.

— Ти що? Не можна!..— скрикнув вартовий.

Майор пополотнів і стояв закам’янілий, а обер-лейтенант, зрозумівши, що зостався поки що живий, з удаваним спокоєм струсив пил зі свого мундира.

Різко відчинилися двері, за якими допитували третього німця, й на порозі одночасно з’явилися підполковник Кузнецов та комісар.

— Хто стріляв? — спитав командир полку.

Вартовий пояснив, що сталося.

Кузнецов осудливо похитав головою.

— Армене, синку, хіба ж так можна? — суворо глянув на хлопця.— Це ж полонені, а в полонених не стріляють.

— А чого ж стріляли вони?.. А Майданек…

— Для фашистів не існує ніяких законів.

— Пробачте мені, товаришу підполковник,— винувато сказав Армен.— Але що я можу зробити, коли в кожному гітлерівському солдатові й офіцерові бачу свого ворога, який убив мою матір, батька… Я не можу спокійно дивитися на цих людожерів…

— Але, Армене, закон є закон. Ми не маємо права влаштовувати самосуд. Для нас той ворог, хто тримає в руках зброю… А це полонені, й ми не маємо права вирішувати їхню долю. Такий порядок…

— Таж подивіться, які вони пихаті,— не вгавав Армен.

— Нема з чого дивуватися. Адже роками звикли тільки наказувати й диктувати свої умови іншим. Нічого, Армене, пиху з них ми зіб’ємо, не хвилюйся.

Цього разу Армен змовчав, тільки відчепив од паска свою флягу та кілька разів ковтнув води. Палило всередині.

Полонені понуро чекали, чим усе це закінчиться.

Командир полку блиснув на них гострим поглядом і швидко пішов до себе, комісар і собі рушив за ним, щільно причинивши двері.

Коли закінчився допит, підполковник Кузнецов подзвонив командирові дивізії і доповів про його результати. Генерал наказав привезти майора до нього, а двох інших полонених відправити в тил.

* * *

Через кілька днів, уранці, тільки-но поснідали, як до штабу надійшов наказ: «По машинах!»

Полк, прорвавши ворожу лінію оборони, розітнув її клином і рухався далі. І, звичайно ж, штаб також просувався вперед з усіма своїми службами та господарчою частиною.

Шлях вів на Варшаву, до якої залишилося якихось півтори сотні кілометрів. Уздовж доріг тяглися села, поля, ліси. Фруктові дерева, здавалося, самі простягали бійцям свої віти з достиглими плодами. А села мали жалібний вигляд — п’ять окупаційних років залишили свої тяжкі сліди…

Дорога знову проходила полем, і вже вкотре тут і там повторювалася знайома картина — підбиті німецькі танки (над деякими й досі курів дим), самохідні гармати, перекинуті автомобілі та мотоцикли… У цих місцях недавно точилися запеклі бої.

Здалеку ще й тепер іноді чулися постріли наших далекобійних гармат.

Зненацька ліворуч з-за лісосмуги вигулькнули німецькі танки. Відстань до них була чимала, але снаряди вибухнули поряд.

— Залишити машини! — негайно віддав наказ Кузнецов.— Зайняти в полі бойові позиції!.. А ти, Бойко, жени в дивізію і передай, що чекаємо підмоги. Ну, вперед…

Бойко відразу розвернув машину й помчав… Неподалік од нього розірвалося кілька снарядів, але жоден не влучив.

Солдати вмить висипали з кузовів, розтяглися цепом і зайняли оборону ліворуч од дороги, готуючись зустріти ворога. Добре, що окопуватися майже не треба було,— поле було понівечене окопами й вирвами.

Командир полку підняв до очей бінокль.

— Петре Михайловичу, там видно лише три танки, а більше нічого,— сказав Кузнецов.

— Але як вони тут опинилися? — здивувався комісар.

— Мабуть, відступаючи, німці або навмисне залишили їх у нашому тилу для несподіваного нападу, або ж вони десь прорвалися й рушили в глибину, щоб відволікати увагу наших частин од головного удару й дати своїм можливість відійти та трохи вичухатися.

— Яке нахабство! — зумівся начальник штабу.

— Озброїтися протитанковими гранатами! —наказав підполковник.

Кілька солдатів метнулися до вантажних машин, що стояли на дорозі, й принесли звідти ящики з протитанковими гранатами. Усі швидко озброїлися.

Армен, який окопався поруч з Вартаном, також причепив до свого паска дві гранати.

Танки, не припиняючи вогню, поволі наближалися. У бінокль добре було видно на них чорно-білі хрести. Коли вони підійшли ближче, то різко збільшили швидкість. Побачивши, що противник не має протитанкових мінометів, пішли вперед самовпевнено й рішуче. Ось уже стало чути не лише гудіння моторів, а й побризкування гусениць.

— Хай підійдуть чимближче,— подав голос підполковник Кузнецов і також поклав біля себе гранати.

— Армене, я відійду трохи ліворуч,— сказав Вартан.— А ти дивися, щоб тебе не помітили завчасно.

Він поповз ліворуч, потім заліг і став чекати наближення танків.

Армен також не всидів на місці — він залишив свій окоп, вибираючи зручнішу позицію. Нараз, підвівши голову, побачив, що правий танк взяв напрямок точнісінько туди, де замаскувався командир полку.

«Он воно як! — подумав Армен.— Адзуськи! Я за будь-яку ціну переб’ю їхні плани».

Він мерщій виліз з окопу й поповз уперед. Поспішав, боявся запізнитися,— необхідно було перепинити танкові дорогу. Танк і далі не припиняв вогню, але стріляв безладно, ніби намагався здійняти чимбільше пилу для маскування. Однак це йому не допомогло.

Армен уже чимало проповз уперед, і між ним та німецьким танком відстань була метрів чотириста — п’ятсот. Але він не зупинявся. Ще трошки, ще трошки, ще… Он там їхній шлях перетнеться…

А танк наближався, уже прицільніше стріляючи в тому напрямку, де був командир полку. Снаряди свистіли в Армена над головою, але вибухали там, далі… Ворог його ще не помітив. Хлопець повз і повз, серце стугоніло в грудях чи то від утоми, чи, може, від хвилювання. Піт заливав йому очі, проте Армен не зупинявся. Мало, зовсім мало лишилося до того місця, де зустріне він танк. Армен поклав голову на землю, перевів подих, набираючи повні легені повітря,— ніби сили набирався від землі. І знову поповз.

Нарешті він сягнув того місця, яке намітив собі ще здаля,— ось біля цього кущика він зустріне ворога.

Танк із гуркотом наближався. Ось уже лишилося сто п’ятдесят метрів, сто тридцять, сто… Зненацька біля Армена задзижчали кулі, збиваючи хмарки пилу. По ньому відкрили кулеметний вогонь. Помітили. Він кинувся вбік, де зовсім поряд чорніла вирва,— ось тобі й окопчик.

Спершу Армен побачив чорний круглий отвір танкової гармати, потім схожий на павука хрест. Ось вона, та мить — або-або… І він, лігши на бік, жбурнув свою першу гранату…

Проте сталося неждане-негадане. Ще граната була в польоті, як танк різко повернувся праворуч, й Армен не влучив у ціль. Поки приготувався кинути другу гранату, було вже пізно — могутній передок танка нависав над ним, од ревиська заклало у вухах. Здавалося, все — жодної надії на рятунок…

Та раптом в Арменовій голові майнула рятівна думка — він упав на дно ями і всім тілом притисся до землі. Тієї ж миті танк з жахливим ревінням наїхав на яму і зупинився. Світ потемнів, здавалося, важкий залізний ковпак накрив Армена в окопі, ніби його живцем поховали в могилі.

Танк швидко крутнувся на місці, механіку-водієві здалося, що гусениці змішали зухвалого бійця з землею, і він знову дав хід уперед, рушив у тому ж напрямку. Тепер не можна було зволікати ані секунди.

«Невже даремні були мої старання? Невже все пропало?» — з жахом подумав Армен.

«Ні!» — неначе підштовхнув його внутрішній голос, і він зірвався з землі, випростався на повен зріст і щосили кинув другу гранату.

Пролунав вибух. Танк задимів, потім його огорнуло полум’ям. Армен помітив, як розсипався в різні боки охоплений вогнем його екіпаж.

«Тут вам і капут, людожери, кати!» — подумки вигукнув Армен.— А що — жарко, горите? Ну горіть, попелійте. Ви багато попелу лишили на нашій землі…»

У цю мить почув гарматні постріли. Глянув у той бік. Це підоспіла підмога. П’ять самохідних гармат уже вели вогонь по ворожих танках, що повернули назад…

Бій був короткий. Попередній танк також загорівся, а другий, зоставшись без лівої гусениці, скособочився, загруз у м’якому грунті й більше не зрушив з місця. Танкісти змушені були здатися в полон.

Щойно закінчився бій, як сюди прибув своєю машиною командир дивізії. Ще здалеку помітивши генерала, назустріч йому поспішив командир полку.

Кузнецов хотів був доповісти про гарячі події, але генерал його зупинив:

— Не треба, мені вже все відомо,— сказав, зачиняючи дверцята машини.

Його оточили офіцери — стомлені, запорошені землею, але, вочевидь, у доброму настрої.

— Костянтине Георгійовичу,— звернувся генерал до Кузнецова,— кажуть, один танк підбили ще до того, як прийшла допомога. Хто ж цей сміливець?

— Мій син, товаришу командир дивізії,— з радістю й гордістю відповів підполковник.

— О, то твій хлопець справжній Ілля Муромець, чудово,— усміхнувся генерал.

— Ні, товаришу генерал, скоріше за все Давид Сасунський,— сказав Кузнецов.

— Чому так? — не зрозумів командир дивізії.

— Тому що він вірменин… Хлопець осиротів, а я його всиновив.

— О, серед вірменів теж немало Муромців. Їх багато сьогодні на наших фронтах.

— Так, товаришу генерал, і в нашому полку служить ще сержант Авчян, відомий снайпер…

— Чув, чув про такого,— задоволено сказав командир дивізії.— Але я не бачу твого сина, нехай покличуть його.

Привели Армена. З ніг до голови в землі й пилюці, тільки очі світяться радісно.

— Ось він, герой дня, товаришу генерал,— сказав комісар Желєзнов.

— Молодчина,— ще ширше усміхаючись, похвалив його генерал.— Хоча ти й молодий літами, але якщо вже такий хоробрий, нагородимо тебе орденом Червоної Зірки,— сказав він і, взявши з рук ад’ютанта орден, прикріпив його Армену на груди, потім гаряче потис руку.— Поздоровляю!

— Служу Радянському Союзу! — виструнчився Армен.

— Вітаю, синку,— сказав підполковник Кузнецов й, обнявши Армена, поцілував у лоб.

— Поздоровляю і вас, мої мужні воїни,— звернувся до всіх командир дивізії.— Молодці, не розгубилися у скрутну хвилину, гідно зустріли ворога.

Генерал міцно потис руки командирові полку, комісарові й начальнику штабу.

— Служу Радянському Союзу! — в один голос вигукнули офіцери.

— А тепер по машинах! — наказав генерал.— Вперед, на захід.

…Там, на заході, чекала своїх визволителів Варшава. Звільняти її від фашистського ярма поспішав і полк Кузнецова, в якому воював п’ятнадцятирічний названий син командира.

ЛЮБОВ У ВОГНІ

Повість

Частина перша

Дівчина з пісні

Стрілецький батальйон капітана Боброва зробив усе можливе, аби на своєму відрізку оборони зупинити ворожий наступ, однак безуспішно. Німецькі танки клином увірвалися на бойові позиції полку, рушили в глибину, і весь батальйон опинився під загрозою оточення. Від поразки врятувала ніч.

Батальйон стояв перед широкою та повноводою річкою, на обох берегах якої темніли густі переліски. Він уже був оточений з трьох боків — підковою, і ворог тільки чекав світанку, аби замкнути кільце.

Час од часу в небо злітали німецькі ракети, й тоді від яскравих спалахів бронзовіла поверхня річки.

Капітан Бобров дав наказ до другої години ночі збудувати з колод велетенський пліт, щоб можна було переправити на той берег поранених, реманент, важку зброю… А коні й люди, мовляв, дістануться на той бік і вплав.

— Але ж, товаришу капітан,— зауважив лейтенант Капустін.— Є ж солдати, які зовсім не вміють плавати.

— Про них хай подбають хлопці-розвідники. За всяку ціну нам треба скористатися темрявою. Єдиний рятунок батальйону в тихому, непомітному й швидкому форсуванні річки.

* * *

Старший сержант Хмельницький узяв із свого розвідувального відділення єфрейтора Олеся Пархоменка та рядового Аршавіра Мкртчяна, і втрьох вони з’явилися до начальника штабу батальйону.

— Товариші,— звернувся до них старший лейтенант Хлєбников.— Треба через річку перетягти канат. Завдання нелегке й небезпечне, але необхідне. З водою жарти погані. Ширина тут майже півтори сотні метрів, і товстий канат такої довжини навіть сухий заважить не менше чотирьох пудів, а мокрий набагато більше. З такою вагою впоратися на плаву непросто, тут потрібна не тільки сила, а й спритність, кмітливість…

Старший сержант запитально глянув на Аршавіра, потім на Олеся.

— Ну, що скажете?

— Ручаємося головою,— відповів за обох Олесь Пархоменко.— Дозвольте іти виконувати наказ.

— Чудово,— сказав начальник штабу.— Ідіть ось сюди, до беріз,— показав на карті.— Поки дійдете, вам і канат якраз принесуть.

Старший сержант Хмельницький рушив із своїми хлопцями на берег річки.

* * *

Над водою загусла така пітьма, що не видно було, в який бік тече річка.

— Глибоко, мабуть,— сказав Хмельницький.

— Так, це не струмок,— погодився Олесь, а його товариш Аршавір нараз ніби аж зрадів:

— О, то тут, мабуть, риби багато, га?

— Ну-ну, Мкртчян, не буди апетиту,— жартом перебив його старший сержант Хмельницький.— Знаєш, як я люблю кашу з рибою?

— Кашу? — здивувався Аршавір.— І не жаль тобі свіжу рибу псувати?

— Як це — псувати? Ти коли-небудь їв кашу з рибою чи так балакаєш?

— Не їв і не їстиму.

— А як же у вас, на Кавказі, готують рибу? — поцікавився старший сержант.

— Ну, як… Багато є способів — смажать, тушкують, варять, фарширують, парять на виноградній лозі, коли це ніжна форель… Ох, і кісточок не залишиш, така смакота. А риба з кашею — це щось таке, що хіба водою треба запивати, аби проковтнути.

— Риба ж любить воду,— пожартував Олесь.

— Так, але тільки в річці.

— Нічого, хай ось коли-небудь я почастую тебе, тоді побачиш,— сказав Хмельницький.— За вуха не відтягнеш. Ач який,— похитав головою,— каша йому без води не лізе. А ще солдат…

Почулися кроки. З темряви виринули два бійці, які принесли змотаний канат.

— Можете йти,— сказав Хмельницький.

Бійці розчинилися у пітьмі.

— Отже завдання зрозуміле? — перепитав у Олеся й Аршавіра командир відділення.

— Так.

— Тоді беремося до роботи. О другій ночі все мусить бути готове. Зараз маємо дванадцять годин тридцять хвилин.

— За півтори години впораємося,— впевнено сказав Аршавір.

— Ця береза якраз підходить нам,— Олесь носком чобота постукав по товстому стовбуру дерева, наче хотів переконатися, чи воно не впаде.— Аршавіре, ану дай-но мені кінець каната, я зараз гордіїв вузол зав’яжу.

— Дивися, щоб потім його не довелося рубати,— сказав Хмельницький.

— Ти за мене не бійся.

За хвилину Олесь вдоволено потер долоні:

— Готово!

Аршавір швиденько знайшов другий кінець:

— Ну, я пішов…

Тягнучи канат, він рушив берегом до води. Олесь подався слідом, підтягуючи та вирівнюючи канат, щоб не чіплявся за кущі, а старший сержант стояв на місці й швидко його розмотував.

Німецькі ракети продовжували спалахувати в небі, кидаючи на воду жовті відсвіти.

Аршавір плив розмірено, не поспішаючи. На якусь мить йому здалося, що купається в прозорій воді Раздану.

Спершу канат ішов легенько, але дедалі ставав усе важчий. А ще ж треба було пропливти метрів сто, потім туго його напнути й прив’язати до якогось міцного дерева, після чого вже повернутися назад.

Аршавір ще в дитинстві навчився добре триматися на воді, сотні разів перепливав бурхливий Раздан, незважаючи на його швидку та пружну течію, завиграшки перепливав Вагаршатське озеро вздовж і впоперек… Але тут було зовсім інше — не до бавлення.

Загрібаючи лівою рукою, правою він з усіх сил стискував канат, який, здавалося, важив уже не чотири пуди, а добрий центнер і тяг Аршавіра назад. Відчував, як останні сили витікають з нього по краплі, від натуги різало в грудях і не вистачало повітря.

«Невже нічого не вийде? — напосідала тривожна думка.—Більше не можу… До того берега допливти б, а назад, тримаючись за канат, доберуся. Тільки б допливти… Ну, ще раз… ще… отак… отак…»

Аршавір вирішив трохи відпочити. Він перевернувся на спину, якусь хвилю лежав нерухомо, а потім так і поплив горічерева, перенісши головне навантаження на ноги. Руки й плечі трохи розслабилися, так було набагато легше, проте невдовзі Аршавір завважив, що він майже не рухається уперед, пливе на місці.

«Ні, не виходить… Тут мені й капець,— у відчаї подумав Аршавір.— Я не маю права вертатися назад — мушу виконати це завдання. А вперед повинен плисти з канатом, ні в якому разі не можна випускати його з рук, бо від цього каната залежить життя багатьох моїх товаришів. Треба, треба… За всяку ціну… Ну, ще раз!..»

Він зібрав останні сили, рвонувся, скільки мав духу, й раптом ноги його вдарилися об щось тверде. Так, це було дно, тверде піщане дно. Отже, найтяжче позаду. Лоскітна радість торкнулася грудей.

І в цей час ще одна ворожа ракета спалахнула вгорі й освітила вже недалекий берег.

* * *

Увесь цей час, подаючи з берега канат, Олесь потерпав за товариша, пильно вдивлявся в темряву, але нічого не бачив. Інколи він відчував, що канат застиг на місці, видно, Аршавір вибився з сил, і тоді Олесеві хололо в грудях од думки, що й з товаришем негаразд, і підвели увесь батальйон.

Повітря було насичене крутим запахом зела, що йшов од кущів і дерев, річка також дихала нічною вільгістю.

— Канат не рухається,— сказав старший сержант.— Як ти думаєш, що Аршавір зараз робить?

— Мабуть, прив’язує його до дерева.

Поволі спливав час. Олесь почав хвилюватися:

— Коли ж він повернеться?

Та невдовзі відчув, як у руці заворушився канат.

— Пливе, слава богу,— зітхнув полегшено.

— А де б же він подівся? — сказав Хмельницький, але видно було, що й він тільки тепер перевів подих — відлягло.

Напружено дослухаючися до найменшого шереху, вони пильно вглядались у темну річку. Ще одна ракета злетіла в небо, й Олесь помітив на лінії напнутого каната рухому цятку.

Вгорі почувся гул літаків.

— Їхні,— сказав старший сержант.— Летять нам у тил, гади.

Коли літаки полетіли, стало чути ритмічні сплески — все ближче й ближче.

— Нарешті, пливе наш герой.

Олесь не втерпів:

— Мкртчян…

— Вертаюсь,— озвався Аршавір.

Трохи згодом він, тримаючись за канат, виліз з води.

— Товаришу старший сержант, завдання виконано,— підійшовши до командира відділення, доповів Аршавір.

— Молодець! — сказав старший сержант.— Давай переодягайся швидше. Через двадцять хвилин почнеться переправа.

* * *

За чверть до другої ночі солдати пустили на воду величезний, збитий з товстих колод пліт. З обох боків до нього прикріпили канати довжиною більш як сто п’ятдесят метрів. Розвідники старшого сержанта Хмельницького одні кінці прив’язали до стовбурів на цьому березі, а з другими переправилися на той. Вийшов, вважай, пором.

Ніч була тиха, спокійна.

Почали навантажувати пліт. Робота йшла злагоджено, без метушні — все було виважено й підготовлено заздалегідь.

— Товаришу командир батальйону,— гукнув уже з плоту політрук капітан Балашов,— ви також сідайте.

Хоча командир батальйону був поранений у праве плече, але відмовився:

— Ні, товаришу політрук, ви їдьте… Я переправлюсь останній.

Переправа почалася рівно о другій. Пліт вдало перетнув річку, його швидко розвантажили й, тягнучи за канати, ще швидше повернули на протилежний берег, щоб знову навантажити.

…Було десь близько четвертої ночі, коли пліт востаннє вирушив до рятівного берега. Цього разу на ньому був капітан Бобров, ще кілька поранених бійців, а також п’ять важких кулеметів, продукти, боєприпаси та зовсім маленький жеребчик, який з’явився на світ п’ять днів тому й тепер тремтів од нічної прохолоди. Ліворуч і праворуч на відстані кількох метрів од плоту пливли солдати-їздові, тримаючи за вуздечки коней, які досить впевнено почувалися у воді. Час од часу чулося їхнє пофоркування.

І тут у небо знялося воднораз кілька ворожих освітлювальних ракет, вони вихопили з пітьми пліт, і тієї ж хвилини на березі зацокотіли кулемети. Невдовзі озвався й міномет. Ті, хто вже переправилися, з тривогою стежили за плотом.

Знов і знов спалахували над річкою ракети, міни почали рватися довкола плоту, що хитався на хвилях, здійнятих вибухами.

— Ох, канат перервався! — раптом закричав Аршавір.— Тепер наш пліт піде за течією.

— Канат перебило осколком! — гукнув і рядовий Андрій Сидоренко.

— Хлопці, треба негайно щось робити,— занепокоївся старший сержант Хмельницький.

— Тут один тільки вихід,— сказав начальник штабу.— Знов прив’язати канат. Хто може взятися за це?..

Перший вихопився Аршавір:

— Я спробую…

Він не вагаючись вхопив обірваний кінець і кинувся у воду.

«Тільки б якомога швидше догнати пліт, поки він не відплив далеко,— стукотіла у скроні гарячкова думка. Він ніби й не помічав, як від вибухів мін фонтанами здіймалася в небо вода, не бачив, як нічну темряву прошивали трасуючі кулі. Та раптом почув, як на рятівному березі загриміли гармати, що підоспіли на допомогу.— Тепер буде легше…»

Ворожі кулемети один за одним захлинулися. Міномет ще якийсь час розбурхував річку, а потім також замовк. Здалося, ворог угамувався, однак за хвилину знов зацокотіли кулемети й довкола Аршавіра сипонув свинцевий дощ. Щоб бути менш помітним, Аршавір раз по раз пірнав, і кулеметники губили його, гадаючи, що влучили в ціль.

Нарешті він доплив до плоту, сперся ліктями на бокову колоду й міцно прив’язав канат. Бійці, що були на плоту, допомогли Аршавіру, який зовсім вибився із сил, вилізти з води.

— Молодець, виручив,— сказав командир батальйону.

Дісталися берега.

Швидко перевірили особовий склад, техніку.

Не обійшлося без людських жертв.

Батальйон вирушив у дорогу. Чекали, що ворог переслідуватиме, але цього не сталося.

* * *

Аршавір прокинувся, бо віз, на якому він спав як убитий, підкинуло на вибоїні. Він розплющив очі й, ще не прочумавшись, стривожено запитав:

— Де ми?

— Не бійся, все гаразд,— сказав їздовий.— Небезпека минула.

Попереду Аршавір побачив своє відділення у строю. Скочив із воза, почепив на плече автомат і догнав друзів.

— Мкртчян! — подав голос Хмельницький.

— Слухаю, товаришу старший сержант.

— Як себе почуваєш? Нежиті не підхопив?

— Чудово, не підхопив, товаришу командир.

— Справжній орел! Ну, тоді ставай у стрій.

Аршавір прилаштувався біля Олеся, рушив у ногу з товаришами. Тільки тепер він помітив, які стомлені й виморені безсонням їхні обличчя.

Несподівано почувся гул літака. Солдати ще його й не бачили, як пролунала загальна команда:

— Залишити дорогу, всім — до лісу!

Всі як один кинулися за дерева, їздові також завернули підводи на узлісся і зупинилися.

Італійський розвідувальний літак «рама» розшукував військовий підрозділ, який вночі вирвався з оточення.

Попередили: не стріляти.

«Рама», нічого підозрілого не помітивши, щезла в тому напрямку, де батальйон здійснив переправу.

Знову вийшли на дорогу й рушили на південний схід.

— Знаєш, Олесю,— сказав старший сержант Хмельницький,— кілометрів за десять — п’ятнадцять звідси моє село — Соснівка… Уявляєш?..

— Та ти що! Оце так щастить тобі,— аж не вірилося Олесеві.— Побачиш своїх.

— Звичайно, якщо нам нікуди не доведеться звернути… Ох, чогось аж душа холоне — як там мої? Чи село хоч на місці…

— Де ступала нога фашиста, там можна ждати чого завгодно,— сказав Аршавір.— Набачилися, знаємо. Але не переживай, командире, все буде добре.

— Твоїм легше, Аршавіре,— зітхнув Олесь.— Вони хоч далі від цих головорізів. А мої на Львівщині вже на другому тижні війни опинилися в окупації. Ех, заздрю я старшому сержантові — підходить до рідних місць.

Хмельницький, вважай, і не чув Олеся. Весь був у своїх думках. Згадував матір, яку не бачив ось уже два роки: ще в 1940, в серпні мав відпустку, відвідав неньку, одружився з коханою дівчиною Валею, пожив три тижні сімейним життям і повернувся в армію. Тепер перед його очима була мати — жвава, бадьора, як і колись, незважаючи на те, що пішов їй сьомий десяток; згадав дружину, яка ось уже більше року, як стала матір’ю. Олег Хмельницький спробував уявити, який же він, його маленький Тарасик. «Хлопчики звичайно схожі на батька,— тішив себе Олег.— Більше чи менше, а схожі». Він згадав і свою сестру Галю…

— Товаришу старший сержант,— обірвав його думки Олесь,— велика родина у вас?

— Мати, сестра, дружина й однорічний син,— гордо наголосив на останньому слові Хмельницький.

— А сестра старша за вас?

— Ні, молодша. Торік закінчила філологічний факультет Київського університету. Романо-германське відділення. Але війна все перебила… Тепер удома.

— Товаришу старший сержант,— втрутився у розмову Аршавір,— а яка у вас сестра?

— Як це — яка? — здивовано глянув на нього Хмельницький.

— Людина хоче знати, чи вродлива. Мабуть, уже ладен закохатися,— засміявся Олесь.

— Так швидко?

— А що тут такого, кавказці — вони знаєте якої гарячої крові? Вогонь! Душа…

— Не перебивай,— розсердився Аршавір.— Я серйозно питаю.

— Ну, коли серйозно,— споважнів Хмельницький,— тоді слухай. Гм… Зросту такого, як і ти, Аршавіре, розкішне русяве волосся, заплетене у дві коси, личко біле та ніжне, розумні блакитні очі…

— А до роботи яка? — знов устромив свого носа Олесь.

— Путня дівчина. Не думайте, що хвалю, бо моя сестра, ні. Вже як візьметься до чогось, то свого доб’ється. В університет відразу після школи вступила.

— Ех, жаль, що я поспішив з одруженням,— почухав потилицю Олесь.— Якраз на мій смак дівчина. Це б…

— Товаришу старший сержант,— знов нетерпляче обірвав його Аршавір.— А як звуть вашу сестру?

— Галя.

— Гарне ім’я.

— О, вже й до імені добрався,— сміявся Олесь.— Що там іще залишилося?

Батальйон таки йшов у напрямку Олегового села, й з кожним кроком сержант хвилювався дедалі більше, роззираючись довкола й упізнаючи рідні місця.

Отут ліс густішає, а тут підуть явори з товстими стовбурами і гладесенькою корою. Он же вони, красені… Тихесенько про щось шепочуться під легітним подувом вітру — може, впізнали? Так-так — кивають зеленими верхівками, уклінно схиляються: ласкаво просимо. Здрастуйте, рідні мої явори.

Далеко, ген аж там у тумані, ледь-ледь бовваніло село. Старший сержант вдивлявся в той бік, і ніхто не хотів перебивати його думок. Мовчали.

Попереду почувся брязкіт танків.

Даючи їм дорогу, батальйон змістився праворуч. На баштах машин сиділи солдати. За танками пройшла піхота, потім кілька гарматних батарей, колона вантажних машин…

Військова частина пройшла, за нею — знову кілька танків.

— Ну й чудово,— сказав Олесь,— армія є, наша дивізія є, і полк наш також є.

— З такими танками нам нічого не страшно,— задоволено мовив старший сержант Хмельницький.

Батальйон знову вийшов на дорогу й рушив далі. До села залишалося всього-на-всього кілька кілометрів.

На високому пагорбі добре було видно вітряк з відбитим крилом.

Потім показалася сільська церква… потім хати… люди…

Штаб полку з господарчою частиною та допоміжними службами зупинився під селом у лісі, бійці батальйону розмістилися в селі. Хмельницький, спитавши дозволу, пішов з Олесем та Аршавіром провідати своїх.

Коли зайшли на подвір’я, назустріч вибіг з великим гавкотом собака, став лащитися до Олега, лизати йому руки.

— О, Джульбарсе, ти мене не забув… Ну, добре, добре, годі…— говорив старший сержант, гладячи собаку по голові, а Джульбарс, радісно поблискуючи очима, зазирав йому в обличчя, намагаючись лизнути.

На подвір’я вибігла дівчина, кинулась Олегові на груди, заголосила:

— Ну чого ти, дурненька? — пригортаючи до себе, вмовляв він її, а сам з нетерпінням позирав на хатні двері.— Чого ти плачеш, сестричко, живий я, здоровий…

«Де ж це мати, дружина?.. Чого не виходять назустріч?» — ворухнулася думка. Нарешті спитав:

— А як мама, Валя?

Сестра заридала ще дужче.

— Не мовчи!.. Щось сталося? — застиг Олег, здогадуючись, що це не сльози радості.

— Мама захворіла,— схлипуючи, сказала Галя.— Уже кілька днів, як злягла…

— А Валя, син?..

Галя затулила обличчя долонями:

— Обоє… від бомби…

Олег стояв ні живий ні мертвий.

— Літаки налетіли, тут таке робилося — світа не видно…

Старший сержант нічого не чув. Здавалося, він оглух і осліп. Хитаючись, відійшов до дровітні й, обхопивши руками голову, безсило опустився на колоду.

* * *

Зайшли до хати.

— Мамо, Олег прийшов! — гукнула з порога Галя.

— Де він, де він, мій бідолашний синок?..— жінка була майже незряча.

— Тут я, мамо, тут, моя рідна,— сказав Олег і припав до матері.

— Олежику, дитино, прийшов… надовго?

— На кілька днів, мамо, лише на кілька днів.

— Бідолашний мій сину… Де взяти слів, щоб розрадити твою душу…

— Я все знаю, мамо. Галя сказала…

— Олежику, мені почулося, наче ще люди зайшли.

— Так, я з товаришами.

— Здрастуйте, мамо,— сказав Олесь, підійшов до ліжка й, нахилившись, поцілував їй руку.

Так само привітався й Аршавір.

— Дай вам бог здоров’ячка, діти. Хай лихо обходить вас десятою дорогою. Це ж ви голодні, а я, бачте, заслабла… Галю…

Галя стояла у матері в узголів’ї і мовчки втирала сльози.

* * *

І сталося диво. Наступного дня рано-вранці Олегова мати вже була на ногах.

— Це ви, мамо, діждавши сина, відразу видужали? — здивувався Аршавір.

— Атож, хіба мені ще яких ліків треба? Аби діти були здорові, тоді й моє серце на місці. Галю! — гукнула.— Клич, дочко, гостей до столу.

Сіли снідати. На сковороді парувала смажена картопля — хлопці скучили за домашніми харчами. І хоча ніяких особливих наїдків не було, але якої ще розкоші треба солдатові? Аж захмеліли від домашнього тепла й затишку.

Галя поклала добавку в Аршавірову миску, і він, перехопивши ласкавий погляд її блакитних очей, подумав, що отак все життя прожив би на смаженій картоплі, аби тільки не було війни, аби на землі панували тиша й злагода між людьми. Не так і багато треба для щастя.

Тільки Олег, хоча й був у рідній хаті, без апетиту длубався у своїй мисці, важка задума туманіла в застиглому погляді.

— Сину, дитино моя,— присіла на лаву коло нього мати, наче усе те бачила.— Не журися так, не муч себе. Ти ще молодий… Горе велике, що тут казати, його не забудеш… Але ти помстишся, сину, за все ще заплатиш ворогові… Я теж заборгувала їм за давнє. Відкрию тобі секрет — я приберегла пістолет твого тата, сину. Може, й трапиться мені нагода…

Олесь і Аршавір здивовано дивилися на неї.

— Мамо,— попросив Аршавір,— а що у вас сталося колись, розкажіть і нам… якщо можна, звичайно.

Мати спохмурніла, зітхнула тяжко.

— Це було ще у вісімнадцятому, навесні… Олегові було два рочки, а Галинка тільки мала з’явитися на світ. Німці тоді окупували майже всю Україну, теж грабували наші села й міста, поспішали набити пельку… Вивозили худобу, хліб, ліс вирубували та відправляли в Німеччину. Хто міг боронити свою землю, йшов у партизани. Однієї ночі вбили старосту нашого села Соснівки, котрий раніше був поміщиком, багато сала залив за шкуру селянам, а тепер продався німцям і знову знущався над людьми. Ну, партизани й помстилися йому. Німці тоді пішли по хатах, забрали всіх, на кого падала хоч найменша підозра. Як на лихо, саме тієї ночі прийшов додому мій чоловік,— він лісник був. Хотів узяти дещо з одежі, харчів трохи… Аж тут заходять до нас у хату троє окупантів. Один — фельдфебель,— як зараз бачу його: гладкий, височезний, з глибоким шрамом під лівим оком,— а з ним ще двоє солдатів. Вдерлися в хату й, нічого не розпитуючи, не пояснюючи, забирають мого чоловіка, тягнуть у поліцію. Чоловік тільки й спитав: «За що?» — а той гевал його кулаком в обличчя навідліг. Я в крик, у плач: «Куди ви його забираєте, не дам, він ні в чому не винен, пустіть!»

Маленький Олег теж, ніби відчуваючи біду, прокинувся, однією ручкою вхопився мені за спідницю, другою — татові за штани, зайшовся плачем… Один із солдатів одіпхнув його, та Олег знов підбіг до батька, обняв рученятами за коліна. Цього разу вже фельдфебель хотів був одірвати його, а Олег як укусить німця за руку… Той аж підскочив од болю, а потім і малого вдарив по личкові.

«Тварюко, навіщо ж ти б’єш дитину?!» — закричала я і в нестямі кинулася на фельдфебеля, але солдат, який стояв ближче, перепинив мені дорогу. Я знов кинулась до чоловіка. «Не віддам вам його, убивці, не чіпайте!» — й обіруч вчепилася в нього.

Коли це той фельдфебель як кинеться на мене та щосили ногою… Я тільки зойкнула і впала вже непритомна.

Чоловік подумав, що я нежива й, забувши про все на світі, стиснувши кулаки, рушив на фельдфебеля. Але один із солдатів зірвав з плеча гвинтівку й ударив його прикладом по голові. Так закривавленого й поволокли вони мого чоловіка в поліцію. Там приписали йому замах на німецького офіцера й повісили на сільському майдані. Цілий тиждень не знімали з шибениці, щоб залякати всіх, хто не хотів їм скоритися.

Я тоді місяць пролежала хвора. Сусіди мене й Олега виходили. А коли стала на ноги, то нічого не бачила… Осліпла… Ще добре, що хоч Галинку доносила. Однієї ночі прийшли до нас двоє з лісу, принесли харчів, грошей… Виявляється, що то справді-таки мій чоловік порішив старосту-кровопивця, а я й не знала, не казав мені нічого ні про себе, ні про партизанів.

Навесні в дев’ятнадцятому вигнали німців з України. Уже Галя на руках у мене була… В отакі тяжкі дні довелося мені ростити діток, не доведи нікому. І тільки налагодили нове життя, як знову німці…

Оце й усе. Як бачите, борг мій давній… І за Валю й онука… ще свіжа рана… заплатять вони.

Всі мовчали, вражені. Потім Олег став розповідати матері й сестрі про фронтове життя, про те, як зовсім недавно вони вирвалися з лабетів ворога і як усіх виручив у скрутну хвилину Аршавір, виручив не вперше, бо він, цей відважний хлопчина, хоча й молодий, а на весь полк прославився своїми подвигами.

Галя слухала й час од часу приязно поглядала на Аршавіра: «Он ти який…»

А мати сказала:

— Дай боже тобі здоров’я, сину, щаслива та мати, що народила такого хлопця. Яка у вас сім’я?

— О, я багатий,— усміхнувся Аршавір.— Батько, мати, брати, сестри.

— Добре, це дуже добре, сину. Хто має стільки рідних, той не тільки багатий, а й щасливий.

Галя, сидячи поруч з матір’ю, мовчала. Якоїсь миті Аршавір перехопив її погляд, і вони довго дивилися один одному в очі, поки дівчина опустила голову. Вона соромливо прихилилася до материного плеча, а в грудях сколихнулася тепла хвиля.

Мати з дочкою були схожі. Тільки Галя мала тонкий і граційний стан, та дві тугі золотаві коси сягали пояса. Такою була колись і її ненька, але літа взяли своє. Нелегкі літа.

…Два тижні тому вона поховала невістку й онука, серце переповнювала тяжка печаль. А вчора, зустрівшись із сином, вона сховала ту печаль у собі, аби не завдати ще більшого болю Олегові. Хотіла, щоб дух його був міцний. Так, саме цього вона хотіла, хоч, може, так і не думала. Материнське серце зірке й мудре.

Аршавір вийшов на подвір’я. За хатою починався садок: яблуні, груші, сливи… Вишні вже одійшли. А груші вродили такі, як ті горнята, що сушилися на тину, перекинуті догори дном. Але нікому, здавалося, не було до них діла. Ні Олеговій матері, ні його сестрі Галі. Галя…

Аршавір пішов у садок. Хотілося побути на самоті.

* * *

Ще було зовсім рано, коли подали команду шикуватися. Солдати швидко стали в шеренгу.

— Струнко!

Командир роти Капустін стройовим кроком підійшов до командира батальйону Боброва, поруч з яким стояли начальник штабу та політрук.

— Рядовий Мкртчян! — після рапорту гукнув лейтенант Капустін.— Вийти з шеренги.

Аршавір виконав наказ.

— «За виявлену під час переправи хоробрість і мужність нагородити рядового першої роти стрілецького батальйону Мкртчяна Аршавіра Маміконовича медаллю «За відвагу» з присвоєнням йому звання молодшого сержанта, а також надати п’ять днів відпочинку.

Командир полку підполковник С. Л. Пінчук».

Капустін зачитав наказ, а капітан Бобров підійшов до Аршавіра, прикріпив йому до гімнастерки медаль, поздоровив.

— Служу Радянському Союзу! — виструнчився Аршавір і відкозиряв.

…Перший день відпочинку він провів у батальйоні. Кортіло піти до Олега додому, побачитися з Галею, але не міг знайти ніякого приводу — не прийдеш же й не скажеш отак зопалу: хочу тебе бачити.

Увечері Аршавір сидів собі самотою, снуючи в голові всілякі думки, коли це голос Хмельницького:

— Мкртчян!

— Слухаю, товаришу старший сержант! — підскочив Аршавір.

— Мати просила, щоб ти провідав її.

— Дякую, товаришу командир відділення. Обов’язково зайду.

* * *

— Доброго ранку, мамо,— заходячи в хату, привітався Аршавір.

— Доброго, синку, доброго,— відповіла, намагаючись угадати з голосу, хто це прийшов.

— Ну, як ваше здоров’я?

— А, це ти, Аршавіре? Нічого, тупаю помаленьку. Ану підійди до мене, дай побачу тебе зблизька, бо ще й не мала коли роздивитися, який ти із себе…

Аршавір підійшов. Мати обома руками торкнулася його плечей, обличчя, чуба.

— О, височенький, міцний хлопець. Еге, Олег же вчора розказував, що тебе хвалили перед усіма, звання підвищили. О, ось же вона, медаль твоя,— жінка погладила медаль на Аршавірових грудях.— Поздоровляю тебе, сину.

— Дякую, мамо.

— Ще начебто й п’ять днів спочинку дали, еге?

— Так, дали.

— Виходить, учора був вільний, а й не здогадався прийти до нас, порадувати стареньку.

— Та я…— зніяковів Аршавір — не знав, що й відповісти.

Зайшла Галя з повним відром садовини.

— Здрастуйте, товаришу молодший сержант,— сказала, всміхаючись.

— Здрастуй, Галю.

Вона поставила відро на лаву біля стіни, підійшла до Аршавіра й простягла руку.

— Вітаю.

— Спасибі,— сказав Аршавір і, червоніючи, взяв її маленьку й теплу руку в свою долоню.

Вони мовчки дивилися один на одного, й те солодке мовчання, мабуть, тривало б ще довго, аби його не порушила мати:

— Ну, чого ви стали, давайте до столу. Ти ж, Галю, із садка прийшла не з порожнім відром, то частуй козака,— сказала вона й сама сіла на лавку. Навпомацки вибрала кілька великих яблук, похвалила: — Молодець, дочко, зірвала тих, що треба. З Олегової яблуні, еге? Ось покуштуй, синку, які добрі.

Вона простягла Аршавірові туге червонощоке яблуко.

Галя з цікавістю позирала на цього чорнявого кавказця, їй трохи чудно було, що ось він, вірменин, народився в далекому, невідомому їй краю, а тепер сидить у їхній хаті, говорить з гортанним акцентом, часом неправильно вимовляючи слова, але вони чудово розуміють одне одного. І зовсім не відчувається, що цей хлопець нетутешній, ні, він свій, він товариш її брата Олега, з яким вони ділять на фронті лихо, радощі й кусень хліба.

— Справді, дуже смачне яблуко,— сказав Аршавір.— Кажете, з Олегової яблуні?

— Атож, сину, він посадив її ще хлопчиком.

— А можна мені подивитися на це дерево?

— Чого ж не можна? Галю, покажи Аршавірові.

— Ходімо,— сказала вона й, накинувши на плечі шовкову червону косинку, пішла з хати.

— Тільки ж вертайся, Аршавіре, чув? — наказала мати.— Скоро Олег прийде додому.

— Добре, мамо.

Він вийшов надвір.

Між дерев червоніла косинка.

П’янкий яблуневий дух стояв у саду.

— Ось,— сказала Галя.— Бачиш, як уродила?

— Ага. Ніби знала, що прийде Олег. Чекала…— Аршавір погладив шорсткий яблуневий стовбур.

Мовчали. Галя, схиливши голову, перебирала в руках золоту косу.

У садок прибіг Джульбарс. Весело метляючи хвостом, підійшов до Аршавіра, обійшов його двічі, потім влігся на землі між Галею й гостем, наче був коло дівчини за сторожа.

А вгорі між ними повисла обважніла гілка яблуні, ніби теж боронила Галю.

— Знаєш,— сказав він,— ти наче вийшла до мене з отієї української пісні…

— З якої? — звела вона тонкі брови.

— Ну, вона дуже відома. Навіть ми, солдати, часто її співаємо, коли йдемо строєм.— Аршавір якусь мить повагався, потім тихенько затяг:

Руса коса до пояса,

В косах стрічка голуба…

Галя зашарілася, опустила очі, а потім спитала:

— Ти любиш наші пісні?

— Дуже, особливо народні… Про кохання…

— То ти, мабуть, закоханий? — засміялася вона.

— Так… Відтоді, як зайшов до вас…

Галя спалахнула, як макова пелюстка, і ще швидше стала перебирати свою косу.

— …Щось дивне зі мною коїться. Сам не знаю… Ніколи мені й на думку не спадало писати вірші, а тут… наче само написалося.

— Ти написав вірш? — здивувалася вона.

— Авжеж,— сором’язливо кивнув Аршавір.— Тобі присвятив.

— Невже?..

— А чого ти дивуєшся? Здається, Валерій Брюсов сказав, що у кожному вірменинові захований поет.

— Цікаво,— вона, червоніючи, трохи повагалася, потім попросила: — А ти можеш прочитати?

— Звичайно, можу. Тільки ти нічого не зрозумієш, бо вірш вірменською мовою.

— Це ще цікавіше. Прочитай, я постараюся зрозуміти.

— Справді? — зрадів Аршавір.— Ну слухай…

Дивлячись у її чисті, як гоже небо, очі, він став читати напам’ять:

Єрекваніц гангіст чунем,

Лисір, Галя,

Асес антум мі тирчунем

Дарзел гіма.

На хвилю затнувся, ніби щось запитував у неї сумовитим поглядом, але Галя кивнула: читай, і він продовжував приглушено-схвильованим голосом. А коли закінчив, довго дивився у її очі, потім спитав:

— Зрозуміла?

— Здається, так…

— Що ти зрозуміла?

— Галя,— всміхнулася вона.— Ти чотири рази назвав моє ім’я. А решту слів, може, перекладеш мені?

— У тому-то й річ, що коли перекладеш, то залишаться тільки слова. А почуття…

— Все одно переклади, прошу…

— Спробую: «Я втратив спокій з учорашнього дня, ти чуєш мене, Галю? Тепер я неначе птах, котрий лишився без гнізда… Ти день і ніч у моїх думках, синьоока моя найчистіша перша любов…» Е-е-е, зовсім не так виходить,— невдоволено махнув рукою Аршавір.

— А мені здається, що дуже гарно, Аршавіре,— вона вперше назвала його на ім’я.

— Тобі справді сподобалося? — зрадів він.

— Мені відразу сподобалося, ще коли ти рідною мовою прочитав.

«Кохання всіма мовами зрозуміле»,— заледве не вирвалося в Аршавіра. Але він стримався, мовив:

— Дякую, Галю… Я… Я тобі ще присвячуватиму вірші… Багато-багато… Ти… ти… Ти варта натхнення великих поетів…

— А може, ти й станеш великим,— сказала вона.

— Не смійся. Це в мене щиро… Бо ти… Я не знаю, чому це так швидко сталося. Може, тому що війна… Може, тому що більше ніколи не буде в житті ось так гарно — садок, чарівна дівчина і… Галю,— ледь чутно мовив.— Галю, я люблю тебе…

Вона мовчки простягла руку, торкнулася його чорного кучерявого чуба. Її тонкі пальці злегенька тремтіли. Синій погляд втопився в його очах…

Якоїсь миті вони водночас потяглися одне до одного, й Аршавір обняв її тонкий стан, пригорнув дівчину до себе й поцілував у ніжні вуста. Кожен чув, як лунко б’ється у грудях серце іншого…

У полоні кохання, вони тієї миті не пам’ятали, що в світі точиться війна і ллється кров.

Так, була війна. Йшли до бою і вмирали солдати, рвалися бомби й горіли людські оселі… а тут, за кільканадцять кілометрів од того пекла, життя брало своє…

Аршавір і Галя тієї хвилини були найщасливіші люди на землі, й світ здавався їм солодким. Їхні очі світилися радістю, здавалося їм, що сила кохання здатна захистити од війни їхнє щастя, відстояти мирне життя, в якому запанує тільки вона, любов.

— Галю,— пошепки мовив Аршавір,— ти запала мені в серце ще до нашої зустрічі.

— Як це? — всміхнулася вона.— Не бачивши?

— Так, ще й не бачив тебе. В дорозі твій брат розказав про тебе. Олесь теж чув.

— Що ж він розказав?

— Я просив, щоб Олег описав, яка ти з себе. Ну, він і розповів, що русява, з блакитними очима… Я тебе зразу уявив, Галю. Як живу побачив.

— А коли наяву побачив, то не розчарувався?

— Що ти, Галю, в житті ти ще краща. Тільки… є в тебе один недолік…

— Який?

— Ти не образишся?

— Ні, кажи.

— Вища освіта,— засміявся Аршавір.— Коли Олег сказав, що ти закінчила університет, то я подумав: «Ну, до неї і не підступишся…»

— Ех, що з того, що закінчила,— зітхнула Галя.— Війна обірвала всі мрії.

— А про що ти мріяла?

— Вивчала німецьку, хотіла займатися перекладом. Але, як бачиш, мрія так і лишилася мрією.

— Нічого, після війни надолужиш. А що про мене казати, коли за плечима всього лише десятирічка. Правда, німецьку я теж знаю непогано. Думав, попрацюю рік-другий, а там теж піду на філологічний.

— Ну, звичайно, ти ж поет,— всміхнулася Галя.

— Не смійся, тоді я зовсім не збирався писати вірші. Мабуть, ніколи б і не писав, аби не зустрів тебе. Але мову й літературу любив завжди. Й іноземні мови хотів вивчати, це правда…

Аршавір умовк, наче щось пригадуючи.

— Бач, у нас і мета з тобою однакова,— сказала Галя.— Це ж треба, щоб так співпало.

— Так, тільки ти все-таки закінчила філологічний, а я…

— А ти після війни теж вступай у Київський університет, я допоможу тобі підготуватися.

— Хочеш сказати, що будеш моєю учителькою?

— І навіть дуже суворою. Якщо не підготуєш уроки на відмінно — поставлю в куток.

— Отак — на одній нозі? — Аршавір злегенька взявся за Галине плече й підняв одну ногу.

— Саме так.

— Згоден стояти вічність, тільки б триматися за тебе.

— Так ось як ти хочеш відбувати своє покарання,— засміялася Галя.

— Не інакше.

Зненацька в небі з’явилася ескадрилья ворожих літаків, і на село посипалися бомби. Наші зенітні батареї відкрили вогонь — білими димовими кільцями рвалися снаряди довкола літаків, а ті кружляли все нижче й нижче, трохи не торкаючись верхівок дерев,— то скидали бомби, то навмання відкривали кулеметний вогонь.

І тут Аршавір почув пронизливий, добре знайомий йому свист прямо над головою. На них падала бомба, щомиті збільшуючись у розмірах, і наростав її жахкий свист.

— На землю! — крикнув Аршавір.— Мерщій!

Галя розгублено дивилася на нього, і тоді Аршавір майже силоміць кинув її додолу й накрив собою.

Зовсім недалеко гримнув вибух, здригнулось все довкілля, посипалася вирвана земля.

Коли трохи осіла курява, Галя підвела голову й раптом відчула, що Аршавір не ворушиться. Жах пойняв її, з горла вирвався здушений зойк.

— Аршавіре, Аршавіре, любий, що сталося? — схопившись на коліна й торсаючи його, промовляла крізь сльози.— Ну, розплющ очі, ну встань, встань же, Аршавіре!

Він поволі розплющив очі, але, здавалося, нічого не бачив перед собою.

— Що сталося? Ну, обізвися ж — невже тебе поранило?

— Здасться, зачепило…— поволі приходив до тями Аршавір.— Ліва рука… Але нічого, пусте… Тільки голова наморочиться.

Галя обережно торкнулася його лівої руки й лиш тепер помітила, що з неї вище ліктя цебенить кров. Рукав був розпанаханий осколком.

Дівчина зірвала з плечей свою червону косинку, туго перев’язала руку.

— Болить дуже?

— Ні, навпаки, приємно,— кволо пожартував Аршавір.— Тільки косинки жаль, вона тобі до лиця.

— Ох, мовчи…

— А літаків уже не чути?

— Полетіли.

— Галю, Галинко! — раптом почувся материн голос.— Де ти, дитино?

Галя озирнулася. Мати, простягнувши перед собою руки, навпомацки вийшла з хати й ось тепер, налякана, ледве не бігла в садок, усім єством дослухаючися, чи не обізветься дочка.

— Ми тут, мамо,— гукнула Галя.— Не біжи, почекай, ми вже йдемо.

— Як ви там, Галю, Аршавіре? — допитувалася стривожено.— Живі-здорові?

— Мені нічого, а Аршавіра поранило,— схвильовано сказала Галя.

— Куди поранило?

— У руку.

— Сильно? Кістку зачепило?

— Наче ні.

— І то слава богу,— видихнула мати.— Бігом до хати, перев’язати треба…

Вона хотіла ще щось сказати, аж тут на подвір’я забігли Олег з Олесем.

— Що сталося? — захекано спитав Олег.— Мені сказали, що на нашому обійсті бомба розірвалася.

— Розірвалася, так точно, товаришу старший сержант! — уже оговтавшись, став струнко Аршавір.— Але нічого не сталося, не хвилюйтесь.

— А чого ж рука перев’язана? — помітив Олесь.

— Де? А, оце?.. Гм… А ти хіба не знаєш, коли дівчата пов’язують хлопців хустками?

— Припинити жарти! — наказав Хмельницький, стримуючи усмішку.— Доповідай, що сталося!

— Трошки дряпнуло, товаришу старший сержант.

— Нічого собі дряпнуло… Негайно іди в медсанбат, нехай забинтують рану.

Аршавір запитально поглянув на Галю. Вона кивнула: іди.

— Єсть, товаришу командир відділення, іти в медсанбат! — він козирнув, крутнувся на місці й чітким кроком рушив виконувати наказ.

* * *

Уже сідало сонце, коли Аршавір повернувся з медсанбату в розташування своєї роти. Велика червона куля повільно опускалася за обрій.

Хотілося побути самому. Після стількох сьогоднішніх подій мав про що подумати й помріяти. Аршавір не поспішав, тим більше, що був звільнений од службових клопотів, а тут ще й з рукою потрапив у халепу — можна дати собі трохи волі.

Він горілиць ліг на траву під деревом і, підмостивши під голову здорову руку, проводжав очима сонце на нічний спочинок. Воно скидалося на велетенське червоне яблуко. Таким він часто бачив сонце, коли був ще пастушком і гнав увечері з паші череду.

«Хтозна,— думав Аршавір,— може, зараз моя мати стоїть біля двору й чекає з пасовиська нашу буйволицю Лалазар або вже доїть її, а збоку неодмінно стоїть лобасте телятко Гяврік і тягне до своєї мами симпатичну замоняну мордочку. А що зараз робить батько? Мабуть, і досі ще в перукарні, стригтися-голитися до нього заходять пізно увечері, бо вдень же робота, нема коли чепуритись.

А ти, моя дорога сестричко Гасмік, що поробляєш? Мабуть, готуєш уроки на завтра, га? Певен, що, як і раніше, вчишся лише на відмінно, ти в нас завжди була старанна. Дивися там, допомагай мамі, ти ж тепер найстарша, гляди меншеньких — Геворка, Седу, Гамо, Сатенік… Так за вами всіма скучив, що не йдете з думок. Чогось нема й нема листа від Вартана…

Гасмік, рідна моя, як ви там тепер? Мама, напевно, виробилась, із ніг падає. Що нового в селі? Мабуть, зосталися тільки старі люди та ще жінки й діти, поріділо село. Важко тепер в колгоспі, спробуй упоратися з усією роботою без чоловічих рук. Що ж ти хочеш, війна…

Гасмік, хочу сказати тобі, що я тут зустрів сестру свого командира, і вона мені дуже сподобалася. Мабуть, кохання таки буває з першого погляду… Звуть її Галя, вона вже закінчила університет, а зовсім проста скромна дівчина, хоча на вроду така, що й не сказати. Гасмік, сестричко моя дорога, я дуже хотів би, щоб вона й тобі сподобалася, Галя така хороша. Повір, що в твого братика смак є. У нас буде хороша сім’я, щаслива сім’я… Жаль тільки, що війні поки що не видно кінця…»

Отак у думках Аршавір гомонів із своєю сестричкою, коли де не взялися Олег з Олесем.

— Ну, як твоя рука? — усміхаючись, спитав Хмельницький.

— Добре, товаришу старший сержант, скоро загоїться,— швидко підвівся Аршавір, осмикнув на собі гімнастерку.

— Кажуть, що ти закрив собою мою сестру від осколків. Дякую!

— Так вийшло,— почервонів хлопець.

— Мати сьогодні сто разів заводила мову про тебе. Ти їй дуже сподобався, просто обожнює тебе.

— І Галя теж не байдужа до тебе, це я добре підмітив,— докинув Олесь і глянув на Хмельницького.— Чи, може, я помиляюся, товаришу старший сержант?

— Та, мабуть, ні, недарма ж ти розвідник.

Аршавір зніяковів, переступив з ноги на ногу, але так і не знайшов, що їм на те відповісти. Хоча знав трошки більше за них, хто й кому сподобався.

— Ну, гаразд, гаразд, досить червоніти,— сказав Олег.— На війні деякі речі вирішуються інакше, ніж у мирний час, іноді зовсім неждано-негадано…

Хмельницький по-дружньому поплескав Аршавіра по плечі й пішов. Олесь на хвилину затримався, усміхнувся товаришеві.

— Ну, братику, я дуже радий за тебе. Але дивися мені, коли після війни гулятимеш весілля, то не забудь же, що я за боярина…

— Сватом будеш, Олесю, ти ж не парубок, не забувай,— усміхнувся Аршавір.— Хай-но лиш доживемо до того дня.

— Мусимо дожити,— сказав Олесь і побіг наздоганяти командира відділення.

Сонце уже зайшло. Останні його промені ще підсвічували хмарину, що застигла на обрії і бралася вогнем, наче там майоріла шовкова червона косинка.

Частина друга

Ціною життя

Одного дня Аршавір з Олесем, заздалегідь умовившись, щоб старший сержант Хмельницький нічого не знав, підійшли до лейтенанта Капустіна.

— Товаришу лейтенант, вам відомо, що командир нашого відділення з цього села, з Соснівки, і зараз тут живуть його хвора мати і єдина сестра?

— Звичайно, я знаю про це,— відповів Капустін.

— Але, товаришу лейтенант, родина старшого сержанта, прямо скажемо, в скрутному становищі. З харчів у них, окрім фруктів, вважай, нічого немає. Невже ми не можемо їм допомогти хлібом, продуктами?

— Дуже вас просимо,— додав Олесь Пархоменко.

«І як це я сам не допетрав? — подумав лейтенант Капустін.— Молодці хлопці, підказали».

— Можна, звісно, це ви добре зробили, що підійшли до мене. Обов’язково виправимо свою помилку.

— Тільки, будь ласка, старшому сержантові ні слова про наше прохання, добре? — попросив Аршавір.

— Домовились,— усміхнувся Капустін.

— Дякуємо, товаришу лейтенант. Дозвольте іти?

— Ідіть.

Вони, задоволені, вийшли.

…Вранці лейтенант покликав до себе рядового Андрія Сидоренка.

— Ти знаєш, де хата Хмельницького? — спитав Капустін.

— Знаю, товаришу лейтенант. Хлопці показували.

— Добре, ходімо зі мною.

Вони пішли до продовольчого складу батальйону.

— Товаришу старшина,— сказав Капустін.— За наказом командира батальйону віднині щодня даватимете рядовому Сидоренкові пайку хліба, концентратів, консервів… одне слово, усе, що ми маємо з провізії. Це для однієї сім’ї, Сидоренко відноситиме. Зрозуміло?

— Так точно, товаришу лейтенант! — відповів старшина.— Дозвольте видати сьогоднішній пайок.

— Давайте разом з учорашнім,— сказав Капустін і звернувся до Сидоренка: — Отже, затям собі: щодня о цій порі відноситимеш харчі Хмельницьким.

— Єсть, товаришу лейтенант! — козирнув Сидоренко.

Лейтенант Капустін пішов, а Сидоренко, взявши пайок, вирушив до Олегової хати, снуючи собі нехитру думку: «Оце тобі й маєш, така чудова нагода трапилася — нарешті, роздивлюся на неї зблизька, а там потроху-потроху — й познайомимося ближче…»

Отак розмірковуючи, незчувся, коли й дійшов до подвір’я Хмельницьких. Назустріч йому вибіг Джульбарс, загавкав, і тоді відчинилися двері й на порозі стала Галя.

— Добрий день, дівчино красна,— усміхаючись аж до вух, привітався Сидоренко.

— Здрастуйте,— здивовано дивилася на нього Галя, потім опам’яталася, запросила незнайомого солдата до хати.

Зайшовши, він побачив на стільці біля столу немолоду вже, сиву жінку в окулярах з такими товстими скельцями, що за ними не видно було очей. «Мати»,— здогадався.

— Добридень, мамо,— сказав Сидоренко, знов-таки широко усміхаючись.

— Доброго здоров’я, сину,— відповіла мати й спитала: — А хто ж ви будете?

— Рядовий Андрій Сидоренко, з відділення старшого сержанта Хмельницького,— задоволено сказав він.— Приніс для вас харчі, мамо, мені наказано тепер щодня вам приносити.

Мати здивовано повела головою, спитала, не приховуючи тривоги в голосі:

— А звідки це? Хто передав, хто наказав — не второпаю.

— Товариш лейтенант Капустін… За наказом самого командира батальйону…— затинаючись, став пояснювати Сидоренко і, відчувши, що жінка вагається, швидко додав: Та ви не хвилюйтеся, мамо, все по закону, як і належить.

Мати зітхнула полегшено:

— Скажи лейтенантові, сину, скажи вашому командирові батальйону, що я їм дуже дякую за підтримку та допомогу, хай милостива буде до них доля.

— Скажу, мамо, обов’язково передам,— з почуттям вдоволення од виконаної місії відповів Сидоренко.

— І тобі велике спасибі, сину, за турботу. Галю, проведи солдата… та не забудь почастувати його яблуками з Олегової яблуні.

— Добре, мамо,— сказала дівчина й вийшла за Сидоренком з хати.

У садку вона зірвала кілька великих яблук, піднесла Андрієві:

— Пригощайтеся.

— Дякую, Галю,— беручи гостинець, він не зводив з неї захопленого погляду.— Виявляється, у нашого старшого сержанта дуже красива сестра.

Опустивши голову, Галя мовчала.

Відчуваючи, що розмови не вийде, Сидоренко сказав:

— Тепер зрозуміло, чому Аршавір так зачастив до вас. Ну, що ж, до завтра.

* * *

П’ять днів Аршавірової відпустки збігли, однак старший сержант Хмельницький, зважаючи на його поранення, не завантажував хлопця ніякою особливою роботою. А йдучи додому, не забував брати Аршавіра з собою.

Мати, як завжди, відчувши серцем, що на душі у її дочки, сама просила Олега: «Хай Аршавір частіше до нас приходить, бо як не зайде якого дня, то Галя місця собі не знаходить. Я ж бачу. Нічого, він хлопець путній, хай зустрічаються; може, так на роду їм написано».

От і цього вечора Олег з Аршавіром повернулися з дому в землянку, коли це зайшов до них лейтенант Капустін.

— Струнко! — подав команду старший сержант Хмельницький і хотів було доповісти про становище у відділенні, та лейтенант зупинив його жестом і наказав:

— Шикуватися надворі у повному спорядженні!

Відділення вишикувалося в одну шеренгу ліворуч од старшого сержанта Хмельницького. Лейтенант підійшов, став перед шеренгою, сказав:

— Товариші, є наказ послати шістьох розвідників у тил ворога, щоб одержати точні дані про розташування його сил. Подробиці завдання обговоримо потім, а зараз треба визначити людей. Хто сам бажає — два кроки вперед!

Усі бійці розвідувального відділення, як один, ступили два кроки вперед.

— Похвально,— всміхнувся задоволений лейтенант.— Але треба тільки шестеро… Ну, добре, старший сержант сам визначить, хто піде.

Аршавір, побачивши, що командир відділення його поминув, відійшов до вибраних солдатів.

— Товаришу молодший сержант,— звернувся до нього лейтенант Капустін.— Ваша рука ще не загоїлася, як же ви…

— Вже не болить, товаришу лейтенант.

Капустін і Хмельницький перезирнулися.

— Ну, добре, хай буде шостим,— сказав командир відділення.— У Мкртчяна часом одна рука варта п’яти.

Капустін похитав головою, та зрештою погодився. Командир роти підійшов до відібраних бійців, оглянув про всяк випадок бойове спорядження кожного — дві гранати, кинджал, пістолет, мотузка…

Усі зодягли коричнево-зелені маскувальні халати. Потім старший сержант Хмельницький, єфрейтор Пархоменко та рядовий Таганашвілі здали на збереження свої партійні квитки, а молодший сержант Мкртчян — комсомольський. Командир роти зібрав також у всіх документи, листи, фотографії, в Аршавіра взяв медаль «За відвагу». Тоді уточнив їхнє завдання.

— Необхідно з’ясувати, яке угруповання противника, які у нього види зброї, визначити розташування окремих військових частин. Було б чудово,— наголосив лейтенант Капустін,— якби трапилася можливість захопити «язика». Не забувайте, однак, про обережність і злагодженість у діях. Міра небезпеки тут неабияка. Зрозуміло?

— Так точно!

— Запитання будуть?

— Ні!

— Ну, тоді щасливої вам дороги,— сказав командир роти й потис усім руки.— Вертайтеся живі-здорові.

…Ніч була темна, хоч око виколи.

Розвідники щойно пройшли «нейтральну» зону, коли з ворожого боку раптом шугонула в небо освітлювальна ракета. Всі притислися до землі, знерухоміли. Услід за ракетою обізвався кулемет, пролунала коротка черга.

Як тільки ракета погасла, бійці якусь хвилину почекали, а потім поповзли вперед. Знов зацокотів кулемет. Цього разу надовше й прицільніше, Аршавіру здавалося, що кулі ледь не черкають по ньому. Він припав до землі. Невже їх помітили? «Не може бути,— подумав Аршавір.— Але як же це сталося, що вони, гади, луплять по мені, наче по мішені? Невже ж отут і кінець? Ні, не хочеться помирати так нагло…»

Засвистіли трасуючі кулі, ніби викреслювали вогненну межу між життям і смертю. Аршавір, відставши од товаришів, завмер на землі нерухомий…

* * *

Коли розвідники пройшли небезпечну зону, старший сержант Хмельницький зібрав усіх докупи, потім, занепокоєно озираючись, спитав:

— Де Мкртчян?

Ніхто не знав. Зникнення Аршавіра для всіх було несподіванкою.

Мовчки вслухалися в ніч. Вдивлялися в темряву, аж в очах різало.

— Я піду пошукаю,— порушив мовчанку Олесь Пархоменко.

— Пізно,— похмуро кинув Хмельницький.— Все одно нічим не зможемо допомогти… Всяке зволікання може провалити операцію. Нам якомога швидше треба відійти від цього небезпечного місця. Бо якщо вони щось помітили, то… Аршавіра пошукаємо, коли повертатимемося.

Розвідники рушили далі й незабаром розчинилися в густій пітьмі.

…Було близько четвертої години ночі. Група старшого сержанта Хмельницького, виконавши бойове завдання в тилу ворога, поверталася лісом у свою частину. Давалася взнаки втома.

— Оголошую перепочинок на двадцять хвилин,— сказав Хмельницький.— А ти, Сахаров, розвідай із Сидоренком, що там на шосе робиться. Коли щось помітите — подай знак.

— Єсть, товаришу командир відділення.— Сахаров разом із Сидоренком пішли до шосе.

Ніч трохи посвітліла. Зрідка з-за хмар випливав місяць, і тоді довкола ставало ще видніше.

Тільки-но дійшли до дороги, як почулося приглушене торохтіння мотоцикла.

— Сидоренко, за мною! — смикнув товариша за рукав Сахаров, і вони швидко відбігли за густі кущі. Тут залягли, вибравши таку місцину, щоб добре видно було дорогу. Мовчки дослухалися до шуму мотора.

— Наближається,— вдоволено прошепотів Сахаров.— Спробуємо взяти «язика».

— Так, зараз подам сигнал, аби хлопці підійшли ближче,— схвильовано мовив Сидоренко.

— Не треба, ми самі… Слухай мій наказ.

Вдалині вигулькнуло з темряви бліде світло фари. Воно наближалося.

— Сидоренко!

— Слухаю.

— Коли мотоцикл порівняється з нами, ти бери на мушку скати, а я мотоцикліста. Зрозумів?

— Єсть,— відповів Сидоренко і зручніше вмостився на своєму місці.

Крім мотоцикла, на шосе не видно було більше нічого.

Мотор торохтів усе ближче, і так само ближчало, стрибаючи по дорозі й кущах, жовте світло фари.

Мотоцикл був з коляскою, і в колясці сидів ще один гітлерівець.

Відстань скорочувалася. П’ятдесят метрів… тридцять… двадцять… десять… п’ять…

— Вогонь! — скомандував Сахаров.

Ударили короткі автоматні черги, мотоцикл крутнувся, полетів у кювет й перекинувся, накривши вбитого мотоцикліста й того, хто сидів у колясці. Гітлерівець ще хотів був витягти пістолет, намацував кволими пальцями кобуру, але спізнився. Сахаров умить опинився поруч і прикладом вдарив його в потилицю. Права рука фашиста обвисла, голова впала на груди. При світлі місяця видно було, яка їм птаха попалася,— на плечах блищали погони майора.

Хмельницький з хлопцями вибігли з лісу тоді, коли Сидоренко вже зв’язав майорові руки за спиною, а Сахаров тим часом обшукував його.

— Молодці,— похвалив старший сержант.— Я вже й не сподівався, що така здобич попадеться. Ну, ви його забирайте, а ми швиденько затягнемо в ліс мотоцикл — заметемо сліди. Швидше, хлопці, бо німці з хвилини на хвилину можуть сюди наскочити — добряча стрілянина була…

Розвідники поверталися тією дорогою, де загубили Аршавіра. Але не знайшли навіть його слідів.

* * *

У штабі батальйону дуже зраділи тому, що разом з цінними даними розвідники захопили «язика», та ще й такого високого чину. Проте так і лишилося загадкою, куди ж міг безслідно щезнути молодший сержант Мкртчян.

Про те, що сталося, командир відділення повідомив лейтенантові Капустіну, а той у свою чергу доповів командирові батальйону капітанові Боброву. І от командир батальйону покликав до себе лейтенанта Капустіна та старшого сержанта Хмельницького. Були тут і начальник штабу старший лейтенант Хлєбников, і політрук батальйону капітан Балашов.

— Отже, товаришу старший сержант, як нам розуміти зникнення твого бійця? — відразу почав командир батальйону.— Якби він був убитий, ви знайшли б його по дорозі назад, так?

— Так,— кивнув Хмельницький.

— А якби його поранило і він потрапив до рук ворога, то те місце німці неодмінно взяли б під нагляд, і ви, повертаючись назад, наскочили б на засідку. Логічно?

— Так, товаришу командир батальйону,— відповів старший сержант.

— Отже, залишається зробити висновок, що Аршавір Мкртчян добровільно перейшов на бік ворога.

Хмельницького аж у холодний піт кинуло. Він і думки не припускав, що його найкращий боєць міг бути дезертиром, зрадником… Ні, ні, не може бути! Людина, здатна на дезертирство й зраду, ніколи не діяла б так самовіддано, як Аршавір… Хоча б і тоді — під час переправи. Невже капітан Бобров забув про його подвиг? Забув, що й сам він завдячує Мкртчяну, можливо, навіть своїм життям…

Серце Хмельницького стислося від болю.

— Ви, товаришу командир відділення,— заговорив політрук батальйону капітан Балашов,— як людина, яка стоїть найближче до особового складу, мусите добре знати кожного солдата, мусите відчувати, що в кого на думці й на серці, розумієте? Ви комуніст, і треба думати про свою честь, своє обличчя… На фронті за такі недогляди командир мусить ставати перед військовим судом… трибуналом… Ви це знаєте?

— Так, знаю.

— Знаєте й забуваєте. А факт лишається фактом: боєць вашого відділення зник. Найвірогідніше, що він перейшов до ворога. Чим ви доведете, що це не так, що Мкртчян не зрадник?.. Нічим! І ви, між іншим, так чи інакше, але причетні до цього злочину, якоюсь мірою його співучасник.

Хмельницький мовчав.

На хвилю залягла важка тиша.

— Гаразд,— знову заговорив політрук Балашов, звертаючись до Хмельницького.— Зважаючи на заслуги вашого відділення й особливо на те, що вам вдалося зробити цієї ночі…— він подивився на командира батальйону й начальника штабу, потім, зустрівши їхні схвальні погляди, провадив далі,— цього разу ми пробачимо вам і велику помилку, товаришу старший сержант. Не будемо віддавати під трибунал.

Хмельницький важко перевів подих.

— Але назавжди запам’ятайте усе, що ми тут говорили, і хай це буде для вас урок. Пильність і ще раз пильність, зрозуміло?

— Так точно, товаришу капітан,— виструнчився Хмельницький.

— Між іншим,— сказав капітан Балашов,— щойно вийшов свіжий номер нашої дивізійної газети, але ми не можемо дати її солдатам, бо там надрукована хвалебна стаття про Мкртчяна. Ще й фото його вмістили.

— Жаль,— зітхнув командир батальйону Бобров.— Хто знав, що так воно вийде.

— А зараз ви вільні, можете йти,— звертаючись до лейтенанта Капустіна й старшого сержанта Хмельницького, уже спокійнішим тоном сказав капітан Балашов.

* * *

О другій годині дня над Соснівкою знову з’явилися ворожі літаки й почали бомбити село. Наші зенітки, замасковані поміж дерев, негайно відкрили вогонь. Снаряди вибухали все ближче й ближче до літаків, нарешті один із них спалахнув і, тягнучи за собою хвіст чорного диму, полетів із страшенним свистом униз навскоси аж у поле. За мить звідти долинув до села потужний вибух.

Інші два літаки швиденько розвернулися, вислизнули з-під обстрілу й полетіли геть.

Солдати вийшли зі сховища — цього разу все обійшлося добре, бомбардування не завдало ніякої шкоди.

Сахаров і Сидоренко саме поверталися від політрука батальйону.

— Але ж і суворий капітан Балашов,— похитав головою Сахаров.

— Що ж ти хочеш, війна,— сказав Сидоренко.— Зараз не можна інакше. Дай кожному волю, то це вже не армія буде, а біс його знає що.

— І в той же час добре знає солдата, вміє оцінити його найменший…

— Чекай,— прислухаючись, Сахаров притримав Сидоренка за лікоть.

— Що таке?

— Не чуєш? Знову летять…

Вони подивились у небо.

— Наші…— полегшено зітхнув Сидоренко.

— Ага, летять боржок віддавати фашистам.

І в цей час Сидоренко помітив Галю, яка несла додому продукти. Від його послуг вона відмовилася, сказала, що сама заходитиме до старшини. Це, звісно, вкололо Сидоренка, але він не втрачав надію прихилити до себе дівчину. Тож, побачивши її, подумав, що, мабуть, брат уже розказав їй про Аршавіра. «Може, не забув згадати про те, як я взяв „язика“…» — майнула думка.

— Ну, чого ти став як укопаний? — здивувався Сахаров.

— Знаєш що… Ти йди, я тебе дожену,— сказав Сидоренко й, нічого не пояснюючи товаришеві, повернувся і майже підбігцем попрямував до Галі.

Вона помітила його, але не пристояла, йшла собі своєю дорогою.

— Здрастуй, Галинко,— широко усміхаючись, порівнявся з нею Сидоренко.

— Здрастуй,— сказала ніби між іншим, навіть не дивлячись у його бік.

— Гм… Ну, що тепер скажеш?

— Я вже сказала. І просила не турбувати мене,— вона зупинилася й кинула на Сидоренка холодний погляд.— Хіба тобі не відомо, що я люблю Аршавіра?

— Так, але ж…

— А ти продовжуєш робити своє. Не соромно? — гостро спитала Галя.— Такий настирний…

«Невже Хмельницький не сказав їй, що Аршавір зник?» — здивовано подумав Сидоренко. А вголос спитав:

— То, виходить, ти любиш зрадника Батьківщини?

Це запитання вивело дівчину з рівноваги, вона побіліла й зненацька дала Сидоренкові ляпаса.

— Замовкни! Це брехня! — вигукнула вона обурено.— І як у тебе язик повертається…

Сидоренко від несподіванки аж заточився, крадькома оглянувся довкола: чи хоч люди не бачать, якого він дістав одкоша?

— Ну, добре,— він приклав долоню до почервонілої щоки,— Тоді краще розпитай свого брата, хай розкаже тобі. Ти ще каятимешся, що погарячкувала. Ось побачиш…

Проте Галя його вже не слухала. Вона майже бігла додому, а в голові крутилися важкі думки: «Невже він сказав правду?.. Якщо збрехав, то чому порадив розпитати брата?.. Матінко рідна, та що ж це таке? Ні, ні, ні… Не може такого бути».

Та скільки не розраджувала себе, серце стискалося в лихому передчутті. Тепер вона згадала, що Олег ось уже два дні ходить мов у воду опущений і уникає з нею розмов. Так, так, ось уже два дні, як Аршавір не приходить до них і не сповіщає про себе…

У хату Галя зайшла ні жива ні мертва.

Мати з Олегом про щось говорили, та, побачивши дівчину, замовкли.

Галя підвела на брата очі й спитала кволим, ледь чутним голосом:

— Олежику, виходить, це правда, що Аршавір?..

Вона не доказала, лиш змучено дивилася братові в очі, ніби хотіла прочитати в них відповідь на своє запитання.

Олег опустив голову.

«Правда»,— остудила її крижана думка. З рук випали на підлогу згортки, і, затуливши долонями обличчя, Галя вийшла в сусідню кімнату. Вона причинила за собою двері, бо мусила лишитися сама, але ніхто й не збирався її втішати. Не було тут слів для втіхи. Горе та й годі.

У хаті залягла мертва тиша.

* * *

Увечері старший сержант Хмельницький сидів у землянці, заглибившись у свої думки. Надто гіркий ківш лиха довелося йому сьорбнути останнім часом, і чорна тінь біди не сходила з його постарілого за останні дні обличчя. Ще не пришерхла рана від тяжкої звістки про загибель дружини та сина, а тут таке з Аршавіром, якого віднедавна вважав не те що своїм товаришем — мало не братом.

— Товаришу старший сержант,— спитав Олесь Пархоменко,— коли ж усе це скінчиться?

— Ти про що? — підвів голову Хмельницький.

— Ну, про що… Доки фашисти топтатимуть нашу землю, убиватимуть і грабуватимуть, га?

— А-а-а… Скінчиться, Олесю, будь певен. Не можу сказати точно коли, але скінчиться.

— Однак поки що вони наступають, захоплюють…

— Ти правду кажеш — поки що. Це тимчасово, Олесю, настане день, коли ми виметемо цю нечисть.

— Авжеж, як у тисяча вісімсот дванадцятому році,— озвався Таганашвілі.

Олесь спершу не зрозумів:

— Чого це ти вісімсот дванадцятий згадав?

— Ну, тоді ж великий російський полководець Кутузов без бою здав Наполеону Москву, а потім переміг його і вигнав з Росії,— пояснив Таганашвілі.

Олесь глянув на нього, як на малу дитину.

— Ти що, хочеш сказати, що й тепер ми можемо здати Москву фашистам?

— Ні, це вже зась,— сказав старший сержант Хмельницький.— Не бути фашистам у Москві.

— Якщо й далі так триватиме, то хтозна, все може бути,— встряв у розмову Сидоренко,— Он…

— Та це ще нічого не означає! — перебив його Хмельницький.— Від несподіваного удару і найдужчий чоловік похитнеться.

— А потім стане, як скеля,— додав Олесь.

Сидоренко замовк, бо й сам зрозумів, що бовкнув дурницю.

— Ну, чого ж ти зразу притих? — підкусив його Пархоменко.

— Слухай, що ти цим хочеш сказати? — образився Сидоренко.

— Дивися, не оброби штани…

— Це ти кому кажеш? — скипів Сидоренко.

— Тобі, тобі… Тому що твоя віра в нашу перемогу, як бачу, похитнулася.

— Прикуси язика, бо не подивлюся, що ти єфрейтор, а я рядовий! — стиснувши кулаки, схопився на ноги Сидоренко.

— Це ти прикуси свого язика, боягуз! — підвищив голос й Олесь і теж зірвався з місця.

— Ну, годі, годі, не гарячкуйте,— став між ними старший сержант.— Ви ж усе-таки товариші, навіщо ж між собою заводитися? Не ображайте один одного.

— Звичайно, я боягуз, а він товариш зрадника Мкртчяна,— процідив крізь зуби Сидоренко.

— Аршавір такий самий мій товариш, як і твій,— спокійно відповів Олесь і сів на своє місце.

— Ні, ви з ним були нерозлийвода, ти навіть збирався бути сватом на його весіллі.

— Ну, годі вам, припиніть,— суворо сказав старший сержант.— Надто далеко уже зайшли… Наказую мовчати й готуватися до сну — вночі вирушаємо в розвідку.

Землянку оповила тиша.

О першій годині ночі, коли відділення старшого сержанта Хмельницького було готове до виконання бойового завдання, подзвонили зі штабу полку й повідомили: «Розвідувальна операція відміняється, а командира батальйону капітана Боброва, політрука Балашова й начальника штабу старшого лейтенанта Хлєбникова чекає у себе командир полку. З’явитися негайно».

* * *

Капітан Бобров з політруком і начальником штабу зайшли до командира полку підполковника Пінчука й одразу помітили, що той у чудовому настрої. В кімнаті були комісар полку, начальник штабу, начальник розвідки, фотокореспондент дивізійної газети, штабісти.

Спиною до дверей сидів чоловік у німецькій формі. Капітан Бобров хотів доповісти про їхній прихід, але підполковник нетерплячим жестом зупинив його й запросив сісти. Бобров кинув зацікавлений погляд на чоловіка в німецькій формі й у його великих чорних очах, в усмішці завважив щось вельми знайоме. Десь вони ніби вже зустрічалися… Нарешті таки впізнав.

— Ох ти ж… Товаришу командир полку, але ж це молодший сержант мого батальйону, якого ми вважали дезертиром і зрадником…

Капітан Балашов і старший лейтенант Хлєбников здивовано перезирнулися.

— Так, це молодий сержант вашого батальйону Мкртчян,— сказав підполковник.— Можете, товариші, пишатися своїм воїном. Бачите ось ці пакети, карти, документи, що розкладені на моєму столі? Ви не уявляєте, який це скарб,— і все приніс ваш молодший сержант. Я вже не кажу про «язика» — фельдфебеля, про автомати, пістолети.

Справді, на столі в підполковника лежала ціла купа німецьких паперів. Бобров, Балашов та Хлєбников підійшли ближче, похитали головами, перезирнулися, наче питали один в одного, чи це їм не сниться, потім роздивилися довкола й побачили в кутку на підлозі трофеї, а за кілька метрів на табуретці сидів фельдфебель з підпухлими губами й розбитим обличчям.

— Все це схоже на диво, товаришу підполковник! — не стримавши радості, вигукнув капітан Бобров.— Я не вірю своїм очам.

— А ти вір, товаришу капітан, тут ніякого дива — вірменський народ завжди мав мужніх синів. Згадай хоча б легендарного Камо.

— Але ж, товаришу командир полку,— не втерпів Балашов,— як усе це сталося?

— Я й сам поки що знаю тільки приблизно. Тому й покликав вас, щоб разом послухати, що нам повідає цей герой… А ви, товаришу сержант,— звернувся підполковник до чергового,— виведіть поки що пана фельдфебеля, допитаємо його вранці.

Черговий, тримаючи перед собою автомат, вивів «язика» за двері.

— Ну й гладкий же, гад,— дивлячись услід фельдфебелю, сказав підполковник.— Наче вгодований кабан. Дивуюся, Мкртчян, як ти дотяг такого гевала?

— Ви, товаришу командир полку, не дивіться, що він такий здоровило,— сказав Аршавір.— То тільки зверху, а всередині він трухлявий.

Усі засміялися.

— Молодчина,— похвалив підполковник.— Ну, давай розказуй.

— Але ж, товаришу командир полку, я більше не можу лишатися в цій одежі. Прошу…

— Добре, все зрозуміло,— кинув підполковник і звернувся до свого ад’ютанта: — Лейтенанте Шустиков, поведіть Мкртчяна, нехай зніме з себе це шмаття і переодягнеться у форму воїна Радянської Армії.

— Форму молодшого сержанта, здається? — перепитав лейтенант Шустиков.

— Ні, сержанта,— усміхнувся підполковник.— Уже сержанта. Та нагодуйте його як слід, а ми, поки ви повернетеся, ознайомимося з оцим добром,— і кивнув на купу паперів, що лежали на його столі.

* * *

— Отже, ми вирушили в розвідку вшістьох,— почав Аршавір.— Старший сержант Хмельницький ішов попереду, а я останній — замикав групу. Коли вже майже пройшли «нейтральну» зону, в небі спалахнула німецька освітлювальна ракета, зацокотів кулемет. Ми залягли. Ракета погасла — знову поповзли вперед. І тут почалася стрілянина з кулемета, трасуючі кулі замиготіли в мене перед самісіньким носом. Я обхопив голову руками й притиснувся до землі. Кулемет захлинався. Кулі цвьохкали довкола — голови не підняти, а повзти означало лізти прямісінько в пащеку смерті. Безглуздо, звичайно, віддавати своє життя ні за що.

Коли кулемет, нарешті, затих, я поповз кілька метрів уперед і покликав своїх обумовленим сигналом — пташиним криком. Відповіді не було. «Невже хлопці одійшли так далеко?» — здивувався я. Скориставшись пітьмою, кинувся ліворуч, праворуч і знову повторив кілька разів сигнал, але до мене так ніхто й не обізвався. Щиро кажучи, товаришу командир полку, я злякався. Самотність завжди страшна. Таке зі мною на фронті сталося вперше.

«Що робити? — думаю.— Повернутися? Але що я відповім на численні «чому», які чекають мене? Чи зрозуміють мене товариші? Ні, треба діяти!»

Отож я вирішив іти вперед, пробратися у тил ворога, поки ще темна ніч. Мене підбадьорювала думка, що у ворожому тилу й один воїн — воїн, і якщо йому не бракує кебети, то можна зробити багато…

До світанку не втрачав я надії зустріти своїх хлопців. Та коли почало розвиднятися, я зрозумів, що сподівання мої марні. Врятувати мене міг тільки ліс, і я цілий день переховувався в ньому. Кілька разів підповзав до шосе і, ховаючись у кущах, спостерігав, що робиться на дорозі,— яка техніка рухається, які частини, одне слово, все, що цікавить розвідника.

Командир полку раптом перебив Аршавіра:

— Сержанте, ти можеш згадати, скільки танків і самохідних гармат нарахував першого дня?

— Звичайно. Спершу дванадцять танків і шість самохідних гармат, а згодом ще шість танків і три гармати.

— А скільки приблизно було піхоти?

— Можна прикинути, товаришу підполковник: проїхало шістнадцять машин під брезентом. Якщо в кожній близько двадцяти п’яти солдатів, то десь чотири сотні, майже батальйон. Я це давно підрахував, товаришу командир полку.

— Молодець! А що ти ще там помітив?

— Чотири міномети, п’ятнадцять мотоциклів — з колясками й без колясок, потім чотирнадцять підвід з вантажем,— а що саме вони везли, не знаю,— всміхнувся Аршавір.

— Але, сержанте, ти не сказав, чи все це рухалося до лінії фронту, чи в тил.

— Товаришу підполковник, та що я, хлопчисько? Називаю тільки те, що їхало на фронт.

— Ну, а назад скільки?

— Чимало, особливо машини з пораненими. Та й техніку, що вийшла з ладу, відтягували.

— Одне слово, ти на власні очі бачив, як їм перепало від нас? — весело спитав командир полку.

— Так, дехто чухатиметься довго, якщо вичухається.

— Скільки приблизно кілометрів ти пройшов від нашого переднього краю?

— Та, мабуть, кілометрів двадцять буде.

— Ага,— вдоволено кивнув командир полку.— Ну що ж, сержанте, розповідай далі. Послухаємо.

Аршавір випив склянку води.

— Коли стемніло, вирішив заглибитись у їхній тил, а потім передумав. Залишився у лісі, щоб і наступного дня простежити за дорогою, а потім вночі перейти до лінії фронту, спробувати взяти «язика» — і до своїх.

Вночі було важко. Я вже добряче зморився, зголоднів, та й не спав. На світанку почав накрапати дощ, а потім такий припустив, що від нього й дерева вже не захищали.

Я рушив до шосе. Тут було спокійніше, ніж учора. В тил проїжджали машини з пораненими.

Нараз до мене долинули звуки губної гармошки. Згодом у просвітах між дерев я помітив чоловіка, який ішов до шосе. Був він у доброму гуморі, ледь не пританцьовував під свою музику. Нічого не підозрюючи, безтурботно простував прямо до мене. Я спершу розгубився, та потім зрозумів, що робити. За кілька кроків од мене німець зупинився, заховав гармошку в кишеню, а натомість дістав довгу люльку… Спокійно припалюючи, порівнявся зі мною і тільки-но мав поминути, як я зненацька стрибнув на нього ззаду, стис йому горлянку і тримав, поки він не вгамувався. Потім зняв з нього форму і перевдягнувся. Тепер мав на плечах погони есесівського фельдфебеля, а на грудях — залізний хрест. Зодягнув, звичайно, й плащ. Дістав з кишені документи, зрозумів, що німець — штабний служака й тілько-но отримав чотирнадцять діб відпустки.

Раптом почувся шум моторів. Я схопив автомат і прикипів до шосе. Дорогою їхало два мотоцикли з колясками, за ними чорний «мерседес» — і знов два таких самих мотоцикли. Я не встиг зрозуміти, що відбувається, чого ці машини женуться, як скажені, аж раптом побачив угорі літак із зіркою — зовсім низько над шосе. Ще мить — і він скинув бомби точнісінько в ціль. Крізь скрегіт металу почулися розпачливі людські голоси, крик і стогін.

Літак через хвилину повернувся знову, випустив кулеметну чергу й полетів. Тут я помітив, як із хмари куряви й диму стрімголов вискочило два солдати з автоматами й хотіли дременути до лісу. Але ж недаремно я сидів у своїй засідці — миттю скосив їх короткою чергою. Те ж саме сталося й з офіцером, який виліз із палаючого «мерседеса». Я заглянув у його сумку — потрібні папери заховав за пазуху. Забравши ще й пістолет, побіг до палаючої машини. Там був лише убитий водій. Зволікати не можна було, мусив мерщій тікати з того місця.

Мабуть, одійшов кілометрів на п’ять-шість на схід, коли це чую, позаду гавкають собаки. «Взяли мій слід»,— подумав я і наддав ходу. Біжу й раз по раз назад оглядаюся. Коли це ліс скінчився, я вийшов на берег річки. Не довго думаючи, кинувсь у воду. «Пропливу,— думаю,— трохи за течією, і собаки загублять мій слід».

Вийшов метрів за двісті від того місця, де заходив у воду, і рушив лісом далі на північ, уздовж річки…

Після заходу сонця переплив річку й дійшов до лінії фронту. Настала ніч. Знесилений, я впав у зчорнілу невикошену пшеницю,— не дійшли до неї людські руки в такий час. Лежав і думав, куди ж мені йти далі, аби не потрапити в лапи до фашистів. Про те, щоб узяти «язика», вже й гадки не було. Тим більше, що в разі невдачі пропало б і те, що я ніс у пазусі. Ні, ризикувати не можна було.

Лежав, напружуючи зір, і слухав, чекав, може, десь спалахне ракета чи пролунає постріл, аби зорієнтуватися. Але, як на зло, ворог і не стріляв, і не пускав ракет. Я не знав, що й робити, коли раптом почув голоси. Розмовляли двоє. Далеченько, правда, нічого не зрозумієш. Трохи згодом розмова поближчала — ідуть у мій бік. Виразно долинули німецькі слова. «Ага, мабуть, фрици зібралися на нашу передову пошукати «язика»,— думаю собі.— Ось чому не злітають у небо освітлювальні ракети. Ну що ж, ідіть — знайдете». Стиснувши в руці кинджал, я чекав. Перший фриц пройшов зовсім близько, за кілька кроків. Другий чомусь відстав.

— Гей, Лібо, шнель-шнель! — підганяв той, що йшов попереду.

Я почекав, поки він зник у темряві, потім підвівся і рушив назустріч другому — цьому Лібо. Порівнявся й кинувся на нього… Прихопивши небіжчиків автомат, пішов наздоганяти другого фрица. Він саме обізвався:

— Гей, Лібо, лос-лос!..

— Я, я,— відгукуюся німецькою мовою і підходжу до нього.

Мабуть, німець щось запідозрив, бо зупинився і, коли відстань між нами скоротилася десь до двох кроків, несподівано освітив кишеньковим ліхтариком моє обличчя.

Від розгубленості він не встиг ні звести автомат, ні вихопити кинджал. Я кинувся на нього, і почалася рукопашна. Ми покотилися по землі — то один брав гору, то другий. Нарешті мені пощастило заломити його руки за спину. Я зв’язав його. Відпочив трохи і, ще не вірячи, що впорався з таким здорованем, про всяк випадок зв’язав йому й ноги. Його автомат також повісив на плече. Потім завдав німця собі на плечі й почимчикував своєю дорогою, поспішаючи чимдалі відійти від того місця, де наробив галасу. На щастя, німці нас не почули.

Іду й час од часу намацую в пазусі папери: не загубити б, вони, напевне, більше важать, аніж оцей лантух, що гне мене до землі. Вже зовсім вибився з сил, але поспішав скористатися затишшям, поки не було ні стрілянини, ні ракет. Швидше б дістатися до «нейтральної» зони, а там уже палицею кинути…

Нарешті, доплентав, скинув із себе на землю, як мені здалося, два центнери живої ваги й полегшено перевів подих. Трошки перепочив. Звідти вже волочив по черзі то «язика», то трофейні автомати. Ви не можете собі уявити, як я зрадів, коли почув грізне, але таке рідне, таке своє:

— Стій, хто йде?! Пароль!

— Свій, хлопці, свій… Пароля не знаю… Не стріляйте, допоможіть мені…

І тут злетіла ворожа ракета і освітила усе довкола. Я побачив, як з нашого боку до мене повзуть два солдати. Зацокотів німецький кулемет, але він запізнився — я зі своїм «язиком» були вже в нашій траншеї… От, здається, і все, що я можу вам розказати,— закінчив свою розповідь сержант Аршавір Мкртчян.

Поки всі, затамувавши подих, слухали Аршавіра, кореспондент дивізійної газети кілька разів клацав фотоапаратом і щось нотував у своєму записникові.

* * *

Вранці про Аршавірове повернення та подвиги знали не тільки в батальйоні, а й в усьому полку.

Хлопці з відділення нетерпеливо чекали, коли він прокинеться. Командир полку наказав звільнити Мкртчяна на три дні від усяких обов’язків. Аршавір спав цілісінький день.

Найдужче, мабуть, раділи командир відділення старший сержант Хмельницький та єфрейтор Пархоменко. Вони те й робили, що нищечком заглядали в землянку, де спав Аршавір,— чи прокинувся?

В Андрія Сидоренка на душі було мулько. Не знав, що робити від сорому, відчував, що товариші минають його, відводячи погляди. Боляче переживав, проте визнати свою помилку, перепросити товаришів не вистачало духу…

Пізно увечері командир першої роти лейтенант Капустін, сяючи від радості, зайшов у землянку розвідників. Старший сержант Хмельницький схопився на ноги й подав команду:

— Відділення, струнко!

— Вільно, вільно… Не треба галасувати. Хіба ви забули, що людина спить? — Капустін показав очима в куток, де спав Мкртчян.

Аршавір з великим трудом розплющився. Почувши голоси, повернувся до дверей. Побачив рідні усміхнені обличчя й сам усміхнувся, а коли помітив лейтенанта Капустіна, схопився на рівні, миттю осмикнув на собі гімнастерку, надів пілотку й віддав честь.

Лейтенант Капустін також кинув руку під козирок, потім підійшов, обняв Аршавіра, поцілував.

— Хоч і добряче нам зі старшим сержантом перепало від комісара Балашова на горіхи, та дарма. Молодець, Аршавіре, не зганьбив нас, не осоромив. А то мало не впала пляма на роту…

Аршавір опустив голову.

— Я ж не хотів, товаришу лейтенант…

Розумію,— поклав йому на плече руку лейтенант.— Ти мужній воїн, а мужні не підводять. Сьогодні капітан Балашов сказав, що тебе за виявлену доблесть представлено до нагороди. Я дуже радий, ти заслуговуєш на таку честь,— сказав Капустін і міцно потис Аршавірові правицю.

— Дякую, товаришу лейтенант. Служу Радянському Союзу!

Потім до Аршавіра підійшов старший сержант Хмельницький, обняв, як рідного брата:

— Поздоровляю від щирого серця, сержанте. Матері й Галі я вже сказав про твоє повернення, вони безмежно раді. Чекають тебе.

— Спасибі, товаришу командир відділення. Взавтра неодмінно провідаю їх.

Друзі підходили до Аршавіра, тисли йому руку, поплескували по плечі, щиро раділи. Лише Андрій Сидоренко понуро стояв осторонь, не знаючи, як йому повестися. Та помітивши, що Аршавір дивиться на нього по-дружньому, не витримав, підійшов і міцно-міцно обняв його.

— Пробач мені, товаришу сержант, я… я погано думав про тебе… помилявся,— очі його заблищали.

— Ну, гаразд, гаразд, не треба… Я навіть знати не хочу, що ти про мене думав,— заспокоїв його Аршавір.— Забудь про це, годі, добре?

Сидоренко кивнув головою і всміхнувся з полегкістю.

* * *

Вранці відразу після сніданку Аршавір поспішив до хати Хмельницьких. Ось уже чотири дні він не бачив Галю, а здавалося, чотири роки — так скучив.

Нарешті ступив на подвір’я.

Ще не дійшов до дверей, як назустріч з хати вилетіла Галя.

— Аршавіре…

— Галинко…

І більше не могли вимовити ані слова. Аршавір міцно пригорнув дівчину.

— Ой, пусти,— прошепотіла Галя.— Побачать з вулиці, соромно… Ходімо в хату.

— Любити не соромно,— сказав Аршавір.— Соромно красти чужу любов.

— Ти про що? — аж стрепенулася Галя від думки, що, мабуть, він почув од когось про Сидоренкові залицяння.

— Та я просто так сказав, люба. Хіба мало в житті трапляється?

У Галі відлягло від серця: «Не знає, то й не треба, навіщо воно йому?» — подумала й перша зайшла в хату.

— Мамо, нарешті наш Аршавір прийшов! — гукнула радісно.

— Де?.. Синку…— Мати, простягнувши перед собою руки, пішла хлопцеві назустріч.— Я вже за тобою всі очі виплакала.

— Здрастуйте, мамо,— підбіг до неї Аршавір.— Вибачте, що так вийшло.

— Здрастуй, здрастуй, синку, дай-но подивлюся, який ти.— Вона взяла його голову в свої долоні, прихилила й поцілувала в чоло.— Ну, сідай та розказуй, що з тобою сталося.

Аршавір сів на стілець, а Галя підійшла й стала біля нього поруч. Глянути збоку — ніби фотографуватися зібрались.

— Олег, правда, розказував трохи про твої подвиги, але ж воно цікавіше послухати від тебе самого,— сказала мати, сідаючи на своє звичне місце.— А ти, Галинко, принесла б Аршавірові яблучок, може, він, розповідаючи, й почастувався б.

— Ні, мамо, я теж хочу послухати. Аршавір пізніше сам піде в садок та й вибере собі яких схоче.

— Так, мамо, Галя правильно каже,— прийшов їй на допомогу Аршавір.— Я люблю походити по садку, прямо з дерева яблучко з’їсти.

— Добре, сину, хай буде по-твоєму.

Аршавір глянув на Галю, вона тихенько пригорнулася до нього й поцілувала в щоку.

— Ну, Галинко, не заважай, хай розказує.

Мати відчула той поцілунок, й Аршавір уже вкотре подумав, що зір їй заміняє її добре серце.

Щоб не зловживати терпінням жінок, він почав розповідати. Розказував про все, що з ним сталося за ці останні дні. Мати слухала дуже уважно, але не так, як його товариші,— в тих у очах світився веселий захват, а в неї обличчя було таке схвильоване, ніби ще й зараз, ось у цю хвилину, на Аршавіра чатувала небезпека. Вона часто зітхала, ойкала, іноді не витримувала й перебивала розповідь:

— Слава богу… Молодець, сину, так і треба… Ох, у мене аж мороз по шкірі…

А коли Аршавір закінчив оповідати, вона довго мовчала, похитуючи головою, потім сказала:

— Хай же доля завжди буде ласкава до тебе, сину. Хай біда обходить тебе стороною… Ну, а тепер ідіть у садок, скуштуйте яблучок,— і лагідно всміхнулася.

Справді, вони з Галею тільки цього й чекали. Взявшись за руки, відразу вискочили з хати.

* * *

Ось уже третій день од ранку й до вечора Аршавір проводив у домі Хмельницьких.

Насолоджувався духмяним повітрям дозрілого саду, тішився тим, що вони з Галею разом,— можна наговоритися, надивитися одне на одного…

Та водночас не полишало гостре відчуття минущості цих солодких днів, бо йде війна, тож рано чи пізно доведеться йому залишити Соснівку, залишити кохану, і хто знає, як далі складеться їхнє життя, що чекає його на крутих воєнних дорогах.

Зараз Аршавір був щасливий, і в ім’я цього щастя він, не замислюючись, пішов би на будь-який подвиг, аби лиш наблизити кінець цій проклятій війні, що нівечить людські долі. Так хотілося, щоб його перша любов цвіла у світі, де були мир і тиша.

— Аршавіре,— прошепотіла Галя,— ти не будь такий одчаяка…

— Хіба краще боягузом бути?

— Ні, але трошки будь обережніший, обачніший, добре? Я боюся за тебе… Як подумаю, що ти міг не повернутися…

— Не міг,— сказав він, дивлячись у її голубі очі.— Ти ж чекала. І це чекання оберігало мене. Я мусив повернутися живий.

Він голубив її оксамитним поглядом чорних очей, потім пригорнув до себе й відчув, як лунко б’ється її серце,— ніби пташина, що хотіла вирватися на волю і летіти, летіти, хмеліючи від щастя.

— Галю…

— Аршавіре…

За кілька кілометрів звідси свистіли кулі й гинули солдати, десь палали села та міста, земля стогнала від страшної наруги, а тут, у благословенному куточку яблуневого саду, два серця плекали свою любов.

* * *

Ідучи на чергову операцію — по «язика»,— старший сержант Хмельницький цього разу зупинив свій вибір на Мкртчянові, Таганашвілі, Кунанбаєві та Пархоменкові. О першій годині ночі бійці зодягли маскувальний одяг і були готові в дорогу.

— Пархоменко! — сказав командир відділення.— Я піду перший, ти — останній.

— Єсть іти останнім! — повторив наказ Олесь.

— І назад так само, зрозуміло?

— Зрозуміло, товаришу старший сержант.

Поповзом пройшли «нейтральну» зону й зовсім несподівано наткнулися на загорожу з колючого дроту — покручена витками, вона була метрів зо два завширшки й метр заввишки.

— Коли ж це вони встигли такого накрутити? — здивувався Аршавір.— Я вертався, то ще не було.

— Дарма,— сказав Хмельницький.— У Таганашвілі ножиці завжди при собі. Так?

— Так точно, товаришу старший сержант.— Таганашвілі дістав ножиці, якими крають метал, і швидко та спритно прорізав у дроті прохід. Розвідники поповзли далі.

Метрів за сто був розташований кулеметний сторожовий пост ворога. Хмельницький, порадившись із хлопцями, вирішив захопити його. Підкралися безгучно, неначе тіні. Ось уже підповзли майже впритул, і поки що їх ніхто не помітив…

У бліндаж влетіли всі разом. Кулеметна обслуга, яка складалася з трьох чоловік, від основного відділення була метрів за п’ятдесят. Усе відбулося блискавично — двох фриців кинджалами порішили на місці, а командира обслуги зв’язали і, прихопивши кулемет та всю особисту зброю, подалися назад.

Хмельницький та Мкртчян, тягнучи «язика», перші пройшли лаз у колючій загорожі. За ними прослизнули Кунанбаєв і Таганашвілі. Коли настала Пархоменкова черга, в небі несподівано спалахнули освітлювальні ракети і ворог почав стріляти саме туди, де був прохід. Дорога Олесеві була перекрита. Він одбіг, узяв розгін, щоб перестрибнути загорожу, та в останній момент спіткнувся і впав на колючий дріт. Спробував був звільнитися — нічого не вийшло. Гострі залізні шпичаки ще більше вп’ялися в його одяг, і Олесь зовсім заплутався в тому дроті.

— Ой, хлопці, Олесь упав,— перший помітив Таганашвілі й відразу ж поповз на допомогу товаришеві.

— Якось упораюся, ви швидше доправте «язика»! — гукнув Олесь.

— А ти?..— поповз назад і Хмельницький.— Як же ми підемо без тебе?

— «Язика» доправте, а я вже якось…

— Ні, ми тебе не покинемо, зараз щось придумаємо…— сказав Хмельницький й обернувся до Аршавіра.— Ви з Кунанбаєвим тягніть «язика», а ми з Таганашвілі допоможемо Олесеві звільнитися і доженемо вас.

Недалеко почулися постріли.

— Ну, Аршавіре, Кунанбаєв, кому наказано? — підігнав бійців старший сержант.— Не баріться.

— Товаришу командир відділення,— сказав Аршавір,— я сам з ним упораюся, а Кунанбаєв нехай зостається тут, вам поможе…

— Добре, Мкртчян, дій…

Аршавір взяв «язика» на плечі й розчинився в темряві.

Він уже далеченько відійшов од колючого дроту, коли з боку ворожих позицій знову шугнули в небо ракети і майже водночас вдарили міномети.

Аршавір пішов швидше. Та враз міна вибухнула так близько, що ударна хвиля штовхнула Аршавіра вперед. Він похитнувся, втратив рівновагу і впав. Осколки довкола сипалися так рясно, як пелюстки абрикосового цвіту під рвучким подувом вітру.

Раптом Аршавір відчув, що полонений сіпнувся, потім застогнав.

«Чи він, часом, не поранений? — подумав Аршавір і почав у темряві обмацувати «язика». Торкнувшись його плеча, відчув, що пальці мокрі — так, поранений…

«Ти диви,— думав Аршавір,— ті гади й свого не жаліють, бояться, щоб ніяку військову таємницю нам не видав. Але ж він нам потрібен живий».

Аршавір швидко дістав особистий пакет і перев’язав полоненого.

— Отак буде краще. Ну, ходімо… Вже трішки лишилося, он до того пагорба… По той бік наші,— отак любенько погомонівши з «язиком», Аршавір знову завдав його собі на плечі й, ступаючи якомога ширше, рушив далі.

Він ще не дістався пагорба, коли вдруге злетіли ракети, а міномети відкрили вогонь.

Аршавір скинув німця на землю і впав сам. Перевівши подих, поповз і потягнув за собою німця.

Звідти, де зосталися його товариші, долинали автоматні черги та вибухи гранат. Виходить, хлопці прийняли нерівний бій.

Знов і знов злітали в небо ракети, й довкола Аршавіра раз по раз рвалися снаряди.

— Ой,— раптом зойкнув він.— Здається, поранило…— І відчув, як по правому стегну потекла кров.

Попереду вибухнув ще снаряд, ще, ще… Щось важке й гаряче вдарило по голові, Аршавір інстинктивно спробував затулитися, але руки не послухалися його.

«Оце вже кінець,— ворухнулася на споді запамороченої свідомості думка.— Та може ж таки, дотягну живим «язика»…

Він зібрався на силі, відірвав шмат спідньої сорочки й, зціпивши зуби, туго перев’язав рану на голові. Потім знов ухопив німця за комір.

— І все-таки… все-таки я тебе, хоч би що там було, мушу дотягти,— важко дихаючи, крізь стогін проказав Аршавір. Йому здавалося, що власний голос додає сили.

Коли Аршавір, напружуючись до краю, таки подолав пагорб, у відповідь фашистам заговорила наша артилерія.

— Вогонь! Вогонь, рідненькі…— Аршавірові здавалося, що він волає на весь світ, однак з вуст його виривався лише хрипкий шепіт. Хлопець не мав більше сили ні повзти, ні кричати, ні думати…

* * *

У медсанбаті лікар, оглянувши Аршавіра, виявив кілька тяжких поранень і значну втрату крові. Дивлячись на перев’язану Аршавірову голову, лейтенант медичної служби тільки скрушно зітхав.

— Негайно перебинтувати всі рани. Підготуйте до вливання крові,— сказав він.— Можливо, ще не пізно…

Та виявилося, що ніхто з присутніх не мав першої групи крові. Становище було загрозливе.

Аршавір лежав непритомний. Землиста тінь розповзлася по його обличчю, губи пошерхли від гарячки.

Провідати відважного розвідника прийшли командир батальйону Бобров та начальник штабу. Потім з’явився старший сержант Хмельницький, який зовсім недавно повернувся з хлопцями із завдання, таки виручивши з біди Олеся Пархоменка. За ним прийшов Сидоренко.

І нарешті, в супроводі Олеся прибігла Галя. Стримуючи ридання, вона стояла під дверима.

— Аршавіре, брате, розплющ очі,— підійшов до пораненого Олесь.— Поглянь, хто прийшов до тебе…

Командир батальйону капітан Бобров, побачивши Галю, зрозумів, хто для пораненого ця дівчина.

— Підійди, тобі можна,— сказав він їй.

Галя підійшла, налякано притискаючи долоню до тремтячих вуст. У другій руці вона тримала дивізійну газету, на першій сторінці якої була надрукована фотографія сержанта Мкртчяна, а нижче — розповідь про його бойові подвиги.

— Аршавіре, любий, поглянь на мене,— тихо мовила Галя, і гаряча сльоза покотилася по її щоці.

Він ніби крізь сон почув її голос.

Поволі розплющив очі. Все було як у мороці. Та з того мороку поступово вирізнилися блакитні очі, золота коса, нарешті, дороге обличчя, по якому котилися сльози.

— Галю…— прошепотів Аршавір.— Не плач. У нас ще буде…— і не зміг доказати, знову повільно склепив повіки.

— Так, буде…— мовила Галя тремтячим голосом. Вона зрозуміла, що він хотів сказати.— Ти чуєш мене, Аршавіре?.. Ну, поглянь іще хоч раз…

Проте він її вже не чув.

Лікар знову намацав на Аршавіровій руці пульс.

— Може, хтось із вас має першу групу крові? — спитав він, не приховуючи тривоги в голосі.

Усі збентежено перезирнулися.

— Візьміть мою,— благально подивилася на нього Галя.— Тільки врятуйте… мою…

— У вас перша група?

— Не знаю…

— Ні, так не можна. Мене ще одне непокоїть, боюся, що в нього зараження…

— У мене перша,— раптом ступив до лікаря Сидоренко.

— Ти точно знаєш?

— Звичайно, ось,— він дістав із кишені персональний покажчик групи крові й простяг його лікареві.

— Справді, перша…— сказав той, і кволий промінчик надії майнув на його обличчі.— Ну, що ж, це останній шанс. Не будемо гаяти часу. Прошу всіх вийти.

…Коли Сидоренкову кров улили Аршавіру, пульс його почав битися швидше. Але ненадовго. Через кілька хвилин він знов уповільнився. Потім зупинився назавжди…

Лікар вийшов за двері. З виразу його обличчя кожен зрозумів, що сталося.

Залягла важка тиша.

Можливо, лише Галя ще не хотіла нічому вірити, але й питати боялася, тільки втупила в лікаря стривожений погляд.

— Так, я недаремно боявся,— зітхнув той і стомлено розвів руками.— Зараження крові…

— Аршавір…— Галя затулила обличчя руками.

* * *

Сержанта Мкртчяна поховали так, як і годиться ховати мужнього воїна. Провести його в останню путь прийшли навіть командир полку та комісар.

Відгримів салют.

Повернулися зажурені воїни з цвинтаря в село.

А біля свіжої могили ще довго стояла самотиною дівчина й оплакувала свою першу любов.

Частина третя

Розплата

Надійшов наказ залишити Соснівку й відійти в район села, що лежало звідси кілометрів за десять.

Штаб полку зі своїми допоміжними службами та санітарним батальйоном уже був у дорозі. Готувалися вирушати й розвідники.

Олег Хмельницький хотів було відправити матір та сестру в тил, але мати не захотіла й слухати:

— Ні, я зі своєї хати не піду нікуди.

— Але ж, мамо, фашисти… ну, все може бути, це ж нелюди. А Галя…

— Галинку бери з собою, а я вже помру тут. Не залишу я, сину, наше гніздо порожнім.

— Не хвилюйся, Олежику, ми з мамою якось перебудемо,— сказала Галя.

— Але ж як?

— Нічого з нами не станеться, синку,— заспокоїла його мати.— Ти там себе бережи…

Заходило сонце, коли грім ворожих гармат підкотився зовсім близько до Соснівки — так близько, що у вікнах бряжчали шибки.

Вранці німці увійшли в село.

* * *

Майже в кожній хаті поселилося по два, а то й більше гітлерівців.

Хмельницьким пощастило: жоден німець не захотів у них зупинитися — мабуть, тому, що жили коло лісу, а це вже страшно. Зрозуміло, як Галя з матір’ю зраділи, що хоч тут лихо минуло їх.

Галя хотіла пройти селом, аби побачити, що там тепер робиться, але мати не пускала:

— Не йди, доню, вони ж гірші за скажених собак, іще причепляться. А як побачать, яка ти дівчина, то й до нашої хати знайдуть стежку… Послухай мене, Галинко, нам і без цього біди вистачає.

— Ох, мамо, як же це так? Хіба ж ми в тюрмі, а не в своїй хаті? Де це таке видано, щоб рідна домівка полоном була…

— Воно, звісно, так, але ж ти сама, Галю, знаєш, що цим бузувірам ніякі закони не писані.

— Нічого вони мені не зроблять,— вперто сказала Галя,— хай тільки спробують.

— Ну, що тобі ще сказати… Іди, але будь обережна,— зітхнула мати.

Галя вийшла з дому. Минула одну вуличку, другу, потім пішла широким шляхом, що тягнеться через усе село аж до шосейної дороги. Тут і там бачила замасковані танки, гармати, міномети, зенітні батареї… Повсюди чорніли вирви, і скрізь вешталися гітлерівці в зеленій формі, чулися їхні уривчасті розмови, з яких, однак, вона, добре знаючи німецьку мову, вирізняла чіткі команди. Галя дедалі більше прислухалася до тих розмов.

Біля паркану найбільшої в селі хати різко зупинився легковий автомобіль. Очевидно, в тій хаті розмістився штаб німецької військової частини. З машини виліз офіцер і, помітивши біля дерева на подвір’ї фашистського полковника, підійшов, викинув уперед руку:

— Хайль Гітлер!

Полковник відповів недбалим жестом.

З їхньої короткої розмови Галя зрозуміла, що в Соснівці вони затримаються щонайменше на чотири дні, сюди має прибути поповнення, а потім планується потужний наступ. Надійшов наказ верховного командування до середини серпня захопити велике місто на східному напрямку, отже, через п’ять днів слід починати операцію.

«Виходить, намічається велика битва,— подумала Галя.— Як же переказати своїм? Аби це Олег навідався вночі…»

Вона спішно вернулася додому й розказала матері про все, що бачила та чула.

Мати тільки скрушно похитала головою.

— Ну, що ж робити, мамо, підкажи! Чекати, поки хтось із наших надійде, чи…

— Чи що? — стривожено запитала мати.

— Чи піти самій?

— Ти не пройдеш, вони схоплять тебе.

— Я такими місцями перейду лінію фронту, що їм і не снилося.

— Ні, доню, можеш себе занапастити і звістку не донести. Потерпи трохи, я впевнена, що до нас хтось навідається. Ось побачиш.

— А якщо ні?

— Якщо ні… тоді підеш.

— Добре, почекаємо трохи.

Цілий вечір Галя була сама не своя. Те й робила, що виходила з хати, вдивлялася у бік лісу, ніби на її бажання там неодмінно саме в цю хвилину мав з’явитися хтось із наших солдатів. Але ніхто не йшов.

Стемніло. На землю опустилася беззоряна ніч.

Тривожно шумів ліс.

Галя не витерпіла:

— Піду я, мамо.

— Схаменися, доню, не йди… Куди ж ти сама в таку глупу ніч, через ліс…

— Ні, мамо, наш ліс мене не лякає. Навпаки, він допоможе мені. А зволікати не можна, буде пізно. Хтозна, що нас чекає завтра…

— Боюсь я за тебе, доню.

— Не бійся, все буде добре.

Мати притихла, ніби вагаючись, потім сіла на ліжко:

— Галю! — покликала.

— Що, мамо?

— Сядь біля мене.

Галя сіла, мати обняла її, міцно пригорнула до себе й поцілувала.

— Будь обережна, дитино моя,— сказала.— Хай бог тебе милує.

— Не турбуйся, мамо, я до світанку повернуся.

Вона якусь хвилину постояла, про щось міркуючи, потім взяла мотузку, ніби зібралася по дрова, і вийшла з хати.

* * *

Ніч перейшла на другу половину, а мати ще не стулила очей. Серце огортала тривога, голову обсідали неспокійні думки, й вона всім своїм єством дослухалася, чи не пролунають попід хатою знайомі кроки, чи не рипнуть сінешні двері, хоча Галя ще й не мала прийти, навіть якби щасливо здолала дорогу туди й назад. Це чекання було нестерпне,— час, здавалося, зупинився і ночі немає кінця-краю. Але й підганяти її, цю ніч, було лячно, адже вона ховала Галю від ворожого ока, від смертельної небезпеки. Подумати страшно: двічі мусить перейти лінію фронту.

І коли у вікнах почало сіріти, ще дужче защеміло материнське серце: «Казала ж, до світанку повернеться… Може, заблудилася в лісі й потрапила до німців у лабети? — уже вкотре стукотіла у скронях тривожна думка.

Час од часу здалеку долинали глухі постріли, й кожен з них краяв материне серце. Вона навіть не силкувалася заснути, сиділа на ліжку, щомиті ладна схопитися з місця й бігти… Куди?

А шибки світлішають, світлішають…

«Ох, відчайдушна ти в мене, донечко, не треба було йти. І так про себе ніколи не думала, а після загибелі Аршавіра й зовсім махнула рукою. Хоч у вогонь, хоч у воду… Ох, біда-біда…»

Нараз у двері тихенько постукали. Мати ще якусь мить так і сиділа непорушно, дослухаючись: може, почулося, а коли стукіт повторився, притьма скочила з ліжка й метнулася до дверей.

— Хто? — спитала тихо.

— Я, мамо, я, відчиняй,— почувся Галин голос. У матері відійшло від серця, на радощах не могла намацати клямку.

— Прийшла, слава богу,— видихнула полегшено.— А я тут місця собі не знаходжу, пішла б уже за тобою, якби могла.

Вона нарешті відсунула засув, впустила Галю до хати й обняла її, мовби хотіла переконатися, що це справді вона, її дочка.

— Вибач, мамо, що припізнилася.

— Нічого, аби вернулася… Ну, як ти, розказуй… Хоч знайшла наших?

— Знайшла. Знаєш, як вийшла з лісу, мало не наскочила на фашистський пост. Довелося знов вертатися в хащі, щоб обійти.

— Бачила брата?

— Так, вітання тобі передав. Післязавтра вночі…— почала була Галя, але, згадавши братове прохання, затнулася, так і не доказавши.

— Що вночі? — перепитала мати.— Кажи.

— Вони чекають підкріплення,— сказала зовсім не те, що спершу хотіла.

— Ну, а як він, Олег?

— Нічого, мамо, здоровий.

— Ти йому все переказала?

— Аякже, мені так дякували!

— Голодна, мабуть, там на плиті візьми.

— Ні, мамо, мене по-солдатськи нагодували. Тільки спати хочу — вмираю,— сказала вона і стала роздягатися.

* * *

Але виспатися Галі не вдалося.

Вранці, тільки-но розвиднілося, безцеремонно загрюкали в двері. Перша прокинулася мати і, знаючи, як наморилася дочка, пішла відчиняти. Ще й не взялася за клямку, як у двері знов почали гатити чимось важким, а потім закричали:

— Ауфмахен!..[3]

Мати, почувши чужу мову, завмерла.

Той грюкіт розбудив і Галю:

— Хто там такий, мамо?

— Німці, хто ж іще може бути о цій порі? — злякано відповіла мати.

— Відчини. Двері нас не врятують, все одно виламають,— сказала Галя і швидко почала зодягатися.

Мати підійшла, відсунула засув.

Німецькі солдати з автоматами напоготові вдерлися в хату, заглянули в одну кімнату, в другу, повідчиняли всі двері, перевірили піч і запічок, комірчину… Лише капітан та фельдфебель лишилися стояти біля порога.

— Чому так довго не відчиняли? — спитав капітан каліченою мовою.

— Путні люди в цю пору сплять й іншим не заважають відпочивати, а не стукають у чужі двері,— спокійно відповіла мати.

— Німецькі солдати мають право зайти куди хочуть і коли хочуть. Вони це право заслужили в бою. Хто перемагає, той і диктує, затямила, матко? — сказав капітан, ступаючи в глиб кімнати.

— Що хоче пан офіцер? — чистою німецькою мовою запитала Галя, виходячи йому назустріч.— Що привело його до нас о такій ранній годині?

Капітан, фельдфебель і солдати, які ще й досі нишпорили по хаті, аж остовпіли, побачивши перед собою таку вродливу дівчину, яка до всього ще й розмовляла німецькою.

— О, фройляйн, ви що, з хмар до нас опустилися? — обличчя капітана розпливлося в усмішці, він зупинився посеред хати й не міг приховати захвату.— Ви знаєте нашу мову?

— Так, гер капітан. Я люблю мову великого Гете,— усміхаючись, відповіла Галя.

Капітан справді був приголомшений. За три роки він побував у багатьох країнах Європи, але такої вродливиці ще не зустрічав. Ніколи не міг подумати, що в глушині, під дрімучим лісом, побачить таку панну.

— Чудово, чудово, фройляйн,— сказав, солодко розтягуючи слова, капітан.— Дозвольте відрекомендуватися — ад’ютант командира есесівської дивізії, кавалер Залізного хреста капітан Отто Хемке! — Він виструнчився і, стукнувши підборами, різко опустив і підняв голову.

Галя насилу стримала сміх, завваживши, як цей «кавалер Залізного хреста» раптово забув про свої здобуті в боях права й покірно схилив голову.

Мати здивувалася з Галиної сміливості, а ще більше з того, як швидко цей бундючний німець забув про свій гонор, як притихли вояки, котрі ще хвилину тому ладні були перекинути хату догори дном.

— Як ваше ім’я, фройляйн? — чемно спитав капітан.

— Галя.

— Красиве, дуже милозвучне ім’я. Фройляйн Галю, скажіть своїй матері, що за наказом командира есесівської дивізії від сьогоднішнього дня у вашому домі житимуть один обер-лейтенант і один солдат.

Коли Галя пояснила, чого хочуть ці непрошені гості, мати обурилась:

— Як, вони хочуть мене з дочкою вигнати на вулицю? Та як вони сміють? Я зі своєї хати нікуди не піду. Ідіть і перекажіть це своєму старшому…

Капітан, може, всього, що сказала мати, й не второпав, але зрозумів, що вона не згодна з їхнім рішенням. Галя стриманим тоном переклала материні слова.

— Знаєте що, фройляйн Галю,— відповів капітан.— Наказ є наказ, і його, хочеш чи ні, треба виконувати. Втім, я доповім пану полковникові, що ви володієте німецькою мовою, можливо, він погодиться залишити одну кімнату для вас із матір’ю. До того ж нам потрібна хороша перекладачка.— Він витримав паузу, намагаючись вгадати, яке враження справили на неї ці слова, потім спитав прямо: — Ви хочете працювати на велику Німеччину?

Галя мовчала — обмірковувала, як йому відповісти. Будь-яке необережне слово могло ускладнити їхнє з матір’ю становище.

— Ну то як? — перепитав капітан.— Я чекаю вашої відповіді, фройляйн Галю.

Вона подивилася на матір, потім на фельдфебеля і, нарешті, кивнула головою на знак згоди. Потім сказала спокійно:

— А чого б і ні. Ще більше вдосконалю свої знання з німецької, матиму розмовну практику, чи не так?

Капітан лишився задоволений такою відповіддю.

— Чудово, чудово, я так і доповім панові полковнику,— усміхнувся він і, подавши знак солдатам, рушив до дверей.— До зустрічі, фройляйн Галю…

За ним, вдоволено усміхаючись, вийшов фельдфебель, а потім і солдати.

— Що він сказав, Галю? — спитала мати, коли вони залишилися самі.

— Пообіцяв попросити свого командира, щоб нам залишили одну кімнату. І навіть запропонував мені працювати в їхньому штабі.

— Як працювати? — здивувалася мати.

— Їм потрібний перекладач.

— Ох, не знаю…— похитала мати головою.— Дивися, Галю, ти вже не маленька, не хочу тебе відраджувати, але щоб не помилилася… Будь обережна, ще раз тобі кажу, бо з ними жарти погані.

— Знаю, мамо.

— Що тобі ще порадити, доню… Дивися, щоб перед людьми не було соромно, бережи своє добре ім’я.

— Про це не турбуйся, я пам’ятаю, якого я роду. Тому й погодилася працювати в німців, що маю з ними свої рахунки…

* * *

Того ж дня Галю покликали в штаб дивізії. Там її чекала така несподіванка, що вона ледве опанувала собою, аби не виявити своїх почуттів.

Перше, що впало в око під час зустрічі з полковником,— шрам на його лівій щоці. Глибокий, синюватий, він ішов навкоси майже до ока.

«Ні, не може бути,— подумала Галя.— Хіба мало людей з такими шрамами, особливо тепер, під час війни…»

Та коли почула його ім’я — Віллі Вольф,— її немов струмом ударило: «Він, він, мама не раз повторювала це ім’я, ніби боялася, що забуде… Віллі Вольф… Усе співпадає, і вік приблизно такий. Так ось до якого чину дослужився колишній фельдфебель. Видно, немало пролив людської крові…»

Галя намагалася притлумити в собі хвилювання, спокійно дивитися в полковникові очі, та погляд несамохіть зосереджувався на його шрамі, на цій мітці вбивці, що назавжди вкарбувалася в пам’ять матері, а відтак і її дітей.

— Отже, фройляйн, хочете працювати в нас? — спитав Віллі Вольф. Він перехопив її збентежений погляд, але сприйняв його, як жіноче захоплення бувалим воїном. Цей погляд навіть полестив полковникові.

— Так, я згодна.

— Цікаво.

— Що ж тут цікавого? — спитала Галя.— Природне бажання поліпшувати свої знання з німецької. Зрештою, я не нав’язувалася, мені запропонував роботу ваш ад’ютант,— а гідністю відповіла вона.

— Так-так…

Полковник підвівся, заклав руки за спину й почав походжати кімнатою, глипаючи спідлоба на дівчину.

— Але ж ви українка,— сказав він,— а ми, німці, як кажуть комуністи, ваші окупанти…

Галя відчувала, що полковник не довіряв їй.

— Чого ж мовчите, фройляйн, відповідайте.

Галя повела плечима, ніби дивуючись наївному запитанню, потім сказала:

— Гадаю, пане полковник, досить того, що я люблю німецький народ, його мову, культуру й давно мріяла присвятити своє життя германській філології.

— Це, звичайно, похвально… Однак, щоб краще пізнати ворога, також вивчають його мову, звичаї, побут, історію… Чи не так, фройляйн? — розтяг він губи в лукавій посмішці.

— Можливо. Але я самохіть лишилася, не втекла, коли прийшли німецькі війська. Що ж до культури, то Шіллер і Гете увійшли в моє серце, як рідні, а Бетховен — взагалі для мене бог…

— Ну, гаразд, фройляйн, поки що я задоволений вами. А там буде видно,— сказав полковник.— Беремо вас перекладачкою, мій ад’ютант капітан Отто даватиме вам завдання.

— Я готова.

— Чим сумлінніше ви працюватимете, тим більше матимете для себе користі.

— Постараюся виправдати вашу довіру.

— Ми, німці, вміємо гідно оцінити будь-яку хорошу роботу. Думаю, що й вас оцінимо як належить.

— Дякую, пане полковник.

Він покликав свого ад’ютанта.

— Отто, фройляйн чекає ваших вказівок. Поясніть, що вона має робити.

— Яволь, пане полковник,— випнув груди ад’ютант. Потім звернувся до Галі: — Ходімо зі мною, фройляйн.

Галя підвелася, злегенька кивнула головою і пішла за капітаном.

* * *

Вечоріло, коли Галя поверталася додому. Не доходячи до хати, раптом зупинилася, закам’янівши.

— Леле, та що ж це вони, іроди, роблять…

Ціла рота німецьких солдатів, роздягнувшись до пояса, озброївшись пилками та сокирами, вирубували ліс. Валяли прадавні дерева, зрізували молодняк, корчували кущі.

Галю ніби хтось ножем у серце штрикнув,— адже все її дитинство, юність минали під оцими деревами, без яких уже й не уявлялося життя. Скільки солодких спогадів було пов’язано з отим високим кленом, розлогою ялиною, старою березою… Скільки мрій там народжувалося… Цей ліс для неї був такий самий дорогий і рідний, як домівка. А тепер… страшно глянути.

— Варвари,— ледве стримуючи обурення, прошепотіла Галя. Вона помітила знайомого фельдфебеля, який завзято бігав поміж солдатами, давав вказівки, як швидше впоратися з роботою. Вищання пилок і дзвін сокир, чужинська мова й тріск дерев, що падали,— усе це нагадувало пекло. Хотілося тікати світ за очі… Заревли вантажні машини — під’їхали забирати вирубаний ліс.

— Чого мнетеся, роти пороззявляли? — закричав фельдфебель.— Ану мерщій вантажити, бо нас тут і ніч застане. До темряви треба впоратися, гайда!

— Не встигнемо, тут ще добрий шмат роботи,— буркнув один із солдатів.

— Заткнися, свиня! — відрізав фельдфебель.— Працювати треба, а не язиком молоти.

Солдат зіщулився і швиденько метнувся до машини, де вже вантажили на кузов колоди.

— Здрастуйте, фройляйн, звідки це ви йдете?

— Зі штабу.

— Отже, працюєте у нас?

— Так.

— Чудово. Правильно зробили, що послухалися мудрої поради. Не пошкодуєте.

— Якось же треба жити…

— Ваша правда, фройляйн. А до того ж…

Галя не дала йому докінчити фразу:

— Скажіть, будь ласка…

— Вибачте, фройляйн, але я ще навіть не відрекомендувався,— простодушно перебив і він її.— Моє ім’я Буш, можете звати фельдфебель Буш.

— Фельдфебель Буш,— відразу підхопила Галя,— скажіть, будь ласка, що все це означає,— кивнула вона на солдатів, що метушилися біля машини.

— Я, фройляйн, тільки виконавець, це не з моєї вини. Ви повинні зрозуміти, що відмовитися виконувати наказ я не міг,— він винувато схилив голову.

— Але ж це варварство…

— Так, ваша правда. Але те, що ліс так близько підступає до села, не подобається командирові дивізії. Він наказав вирубати чималу площу, аби тут відкривався простір, як у полі. Мабуть, здогадуєтеся навіщо.

— Ні,— похитала Галя головою.

— Щоб застрахуватися від несподіваного нападу партизанів.

— А-а-а, зрозуміло. Але я щось не чула про них у наших краях.

Фельдфебель оглянувся довкола. Переконавшись, що їх ніхто не чує, сказав:

— Фройляйн, я хотів би зайти до вас у дім, маю дуже важливу розмову.

Галя на якусь мить розгубилася, не знаючи, як повестися у такій ситуації, та, пам’ятаючи його доброзичливу усмішку під час вранішнього візиту, запросила:

— Будь ласка, пане Буш.

Вони зайшли до хати.

* * *

Наступного дня увечері полковник Віллі Вольф влаштував застілля з нагоди свого ювілею — йому виповнилося п’ятдесят. Хоча гостей було й небагато, але всі при високих чинах, здебільшого штабні офіцери.

Галю також було запрошено. Ювіляр, перебуваючи в доброму гуморі, зажадав, аби дама сіла поруч із ним, а потім попросив навіть, щоб вона наповнила його склянку.

Поміж гостей крутився меткий фотограф і, вибираючи найцікавіші моменти врочистості, раз по раз клацав апаратом. Звичайно ж, у центр кадру весь час потрапляв командир дивізії Віллі Вольф, а також вродлива перекладачка «фройляйн Галя», аби наступного дня її земляки побачили на фотографіях, вивішених на майдані, з яким веселим і щасливим обличчям розважається українка в колі німецьких офіцерів.

На ювілейне застілля завітав навіть майор зі штабу генерала Шведлера. Його й попросили виголосити перший тост.

— Панове офіцери! — підняв келих майор.— Сьогодні полковнику Віллі Вольфу, якого всі ми так любимо й шануємо, виповнилося п’ятдесят років. Більше як тридцять із них він служить у доблесних військах Німеччини, примножуючи їхню честь і славу. Брав участь ще в першій світовій війні, а 1918 року Віллі Вольф, носячи тоді ще погони фельдфебеля, воював у цих краях, бував навіть у цьому селі. І ось тепер знову прийшов сюди, вже з погонами полковника, щоб ще далі розширити кордони великої Німеччини, зробити свій посильний внесок у нашу перемогу над комуністами. Пан полковник переможно пройшов зі своєю дивізією Польщу, Бельгію, Чехословаччину, Угорщину, Францію… одне слово, всю Європу, і тепер, як бачите, його дивізія вважається однією з найнадійніших в угрупованні військ генерала Шведлера «Південь». Воїни цієї дивізії, особливо офіцери й сам полковник зокрема, здобули собі заслужену славу…

За столом зааплодували.

Майор витримав паузу, потім звернувся вже безпосередньо до ювіляра:

— Пане полковнику, прийміть же велике вітання від генерала Шведлера та від мене особисто! Поздоровляємо вас із ювілеєм і бажаємо нових бойових успіхів на славу великої Німеччини. Панове офіцери! Давайте ж вип’ємо за здоров’я полковника Вольфа й побажаємо йому довгих років життя та, що найголовніше, нових перемог у цьому великому поході!

Усі з вигуками привітань схопилися на ноги, загули, схвалюючи тост майора.

Галя також усміхалася, стримуючи відразу та гнів, що закипали в серці. Вона згадувала не тільки те, що не раз чула від матері. Дещо розповів їй про цього ката й фельдфебель Буш, котрий виявився комуністом і душею відчув у Галі те, чого, на щастя, не вгадали фашисти. Вчора увечері вони мали серйозну розмову. Спершу вона подумала, що, може, це провокація, вдала, ніби не розуміє, на що натякає фельдфебель, навіть погрожувала поскаржитися на нього полковникові, та зрештою чуття таки підказувало їй: ні, це не ворог. І вона не помилилася. Буш сказав, що Галя може завжди розраховувати на його підтримку. Це додавало їй сили сидіти зараз за одним столом з оцим нелюдом, руки якого у крові не лише її батька, а й патріотів усієї Європи.

Ще кілька офіцерів виголосили тости на честь ювіляра.

Потім підвівся з келихом у руці сам Віллі Вольф:

— Панове офіцери! Дякую за всі поздоровлення й побажання. Дуже приємно було слухати. Але не менш приємно для мене й те, що я справді, як нагадав тут пан майор, уже вдруге на цій землі й саме в цьому селі також удруге. Першого разу нам не пощастило заволодіти багатою українською землею, бо народ тут темний, він не розумів благородної мети великої німецької нації. У цьому селі, наприклад, ще в ті часи були партизани. Саме в Соснівці я повісив одного з них… Ось, панове, маю слід на згадку про ту пригоду…

Галя, коли він закасав рукав, помітила в нього шрам на зап’ясті.

— Були поранені, пане полковник? — спитав один з офіцерів.

— У тому-то й річ, що ні… Ви, мабуть, будете сміятися, панове… Коли я брав того партизана у його хаті, то дружина й кількарічний син вчепилися в нього, мов реп’яхи. Ну, жінку я одним ударом порішив, а її щеня вкусило мене за руку…

Розлігся такий регіт, аж забряжчали шибки.

Полковник теж добродушно сміявся з усіма разом.

— Пане полковник,— поцікавився той самий офіцер,— від того щеняти, певно, й мокрого місця не лишилося?

— Уявіть собі, ви помиляєтеся. Ми, німці, часом буваємо сентиментальні… Але татка його я повісив у центрі села.

— Браво! Браво! — загули добряче захмелені офіцери.

— На жаль,— просторікував полковник піднесеним тоном,— тоді нам не вдалося приєднати Україну, а сьогодні, як бачите, нарешті справджуються наші благородні наміри, й Німеччина, завдяки мудрому фюрерові, простягнеться до Уралу й Кавказу…

— Хайль Гітлер! — скочивши на ноги, викинув перед собою руку майор.

За столом п’яно ревнули:

— Хайль!

Великих зусиль коштувало Галі стримувати в собі відразу, усміхатися, коли серце переповнювала ненависть до цих головорізів з червоними від горілки пиками.

— Панове! — підохочував усіх майор.— Ще раз за здоров’я нашого дорогого ювіляра.

— Пісню! — обертаючись до Галі, зажадав ювіляр.

Галя всміхнулася і чемно відмовилася:

— Даруйте, не маю до того нахилу.

— Не вірю. Всі українці співають,— сказав полковник і продовжував наполягати: — Ну, давайте! Співайте хоч «Катюшу», чорт би її вхопив!

Фельдфебель Буш, помітивши, що Вольф от-от спалахне через Галину впертість, звернувся до неї:

— Заспівайте, фройляйн, адже вас просить не хто-небудь, а сам ювіляр.

Галя вловила його легенький натяк і почала співати:

Расцветали яблони и груши,

Поплыли туманы над рекой,

Выходила на берег Катюша,

На высокий берег на крутой.

Дехто став їй підтягувати, а полковник раптом загорланив щосили, змінюючи в пісні ім’я Катюша на Галя і від того збиваючись з ритму.

Галя усміхнулась, кивнула йому, ніби її тішила Вольфова «творчість».

Коли вона вмовкла, офіцери з вигуками «браво» заплескали в долоні.

— Це незрівнянно, фройляйн, ви справжня пріма! — похвалив ювіляр і раптом заволав:

— Співати! Усім співати! Давайте «Майн лібе Марта»[4].

Офіцери ніби давно чекали такого наказу — відразу заревли, хоч вуха затикай. Той затяг повільно, той швидко, той вгору, той униз, та ще й намагалися перекричати один одного. Ревище божевільних та й годі.

У цей час Галя помітила, що фельдфебель Буш нишком вислизнув із кімнати.

— Патефон! — знов загорлав Вольф, коли домучили бідну «Марту».— Танці!

Завели патефон, усі почали танцювати парами, затупотіли, як отара овець.

Через кілька хвилин повернувся фельдфебель Буш і, не знайшовши собі пари, вхопив стілець, закружляв з ним по кімнаті.

Полковник, хитаючись, насилу звівся на ноги й запросив до танцю Галю. Вона підвелася…

Коли закінчилася платівка, майор зі штабу генерала Шведлера вирішив знову піддати жару:

— Панове офіцери! Прошу всіх випити за здоров’я полковника Віллі Вольфа та фройляйн Галі!

Усі схвально загули, охоче посунули до столу.

Галя сама взяла пляшку й, наливши полковникові по вінця, сказала:

— Російську горілку треба пити до дна. Не можна ставити на стіл недопиту склянку.

— Чому? — здивувався Вольф.

— Кажуть, що від залишеного п’яніє сатана й насилає лихо.

Полковник зареготав з такого наївного повір’я, однак вихилив склянку до дна й опустився на стілець, уже не маючи сил триматися на ногах.

Галя зиркнула на годинник на його руці. Ще одна обставина непокоїла її, і тривога зростала з кожною хвилиною. Річ у тім, що, зустрівшись тоді з Олегом та капітаном Бобровим, вона дізналася, що брат цієї ночі мас бути зі своїми хлопцями в розвідці й десь о другій ночі обіцяв заглянути додому. Галя похвалилася, що лихо їх обминуло,— ніхто не зупинився на постій у їхній хаті, й Олег тепер може несподівано наразитися на небезпеку. Треба було якось його попередити.

Годинник показував першу ночі… Що ж робити? Галя вже сиділа як на голках. Але тут якраз підвівся той-таки майор зі штабу генерала Шведлера і, намагаючись не хитатися, сказав:

— Панове офіцери, мені здається, що ми сьогодні чудово порозважалися, пора вже, як кажуть, і честь знати. Завтра нас чекають великі справи, що вимагають здоров’я, а отже, й здорового сну. Крім того, пан полковник також стомився, давайте побажаємо йому доброї ночі, подякуємо за все і розійдемося.

Офіцери сприйняли майорові слова як наказ і швидко почали розходитися.

Полковник Вольф насилу доплентав до свого ліжка й відразу захріп, не знявши ні мундира, ні навіть чобіт. Може, надіявся на свого ад’ютанта Отто, але того скосило ще раніше.

Галя вийшла надвір, жадібно вдихнула свіже прохолодне повітря, таке приємне після полковникового застілля.

Ніч стояла темна, крута, але Галя одразу відчула, що за нею слідом хтось іде. Коли вже не стало чути п’яних голосів, до неї підійшов Буш. Нічого не пояснюючи, тицьнув у руки якийсь згорток з паперами, тільки й мовив:

— Віднеси своїм.

— А що це?

— Дуже важливі документи, карти…

— Дякую,— сказала Галя.

З голосу чулося, що він усміхається:

— У нашій роботі за таке не дякують, Галю. Головне — якомога швидше передай, це відкладати не можна.

Галя швиденько заховала згорток, чекала, може, він щось скаже, але Буш повернувся і тихо, мов тінь, щез у темряві.

* * *

Дівчина то йшла, то бігла, то раптом на хвилину пристоювала, вслухаючись у ніч, сторожко роздивлялася довкола й знову бігла. Задихалася, майже нічого не бачила під ногами, але поспішала з усіх сил туди, де чорною стіною бовванів ліс. Лишилося вже небагато.

Зовсім несподівано з-за хмар випорснув місяць, кинув їй під ноги бліде світло, однак це зовсім не потішило дівчину, навпаки, темрява була їй на руку. Вона побігла ще швидше і притишила крок тільки там, де починався свіжий вируб після тих варварів,— тут тільки й дивися, щоб не перечепитися через пень або колоду.

Хмари знов проковтнули місяць, знов загусла така ніч, хоч ліпи з неї коників, але хай — так безпечніше. Нараз Галя спіткнулася об якусь дровеняку, проте не впала, і тієї ж миті почула:

— Галю, сестричко, йди сюди.

Вона впізнала рідний голос, і серце аж затремтіло від радості. Нарешті можна було полегшено зітхнути: встигла. Тепер уже обережніше рушила поміж пеньками туди, звідки обізвався Олег, і місяць, цей пустун місяць, знов, наче навмисне, виглянув з-за хмар. Галя побачила зовсім недалечко кілька чималих колод, за кожною з них причаївся боєць.

— Сестричко,— пошепки сказав Олег.— Я знав, що ти неодмінно вийдеш нам назустріч, аби попередити.

— Але звідки ж ти дізнався, що заходити до нас небезпечно? — здивувалася Галя.

— Про це нам сказали оці недавно зрубані дерева,— невесело усміхнувся Олег.— Тоді, як ти приходила, такого ще не було, інакше ти сказала б мені, еге?

— Ох, а я так переживала, думала, ти…

— Забула, що твій брат розвідник?

— Ні, але… ох… слава богу…

— Ну годі, годі, сестричко. Що. там у селі, розказуй. Що виробляють фашисти?

— Та що… розперезалися, гади. Грабунки, арешти. Чого від них іще чекати…

— Ну, це ми знаємо… А ще що?

— Ось пакет — тут цінні документи й карти,— дістала Галя з-за пазухи згорток.

— Які документи? Які карти? — не міг второпати Олег.— Звідки?

— З кабінету командира дивізії полковника Вольфа.

— Жартуєш?

— Не до того.

Галя розповіла йому про всі останні події.

— Он воно що,— здивовано покрутив головою брат.— Ну й дива, хто б на таке міг сподіватися. Та тебе, сестричко, на руках треба носити… Але тепер, виходить, твоє життя під загрозою. Підеш з нами.

— Ні, що ти, Олежику! Я маму саму не залишу. Зараз швиденько вернуся додому, чому це підозра мусить відразу впасти на мене? Там багато тих п’яниць було, на кого хоч можна подумати.

— Ти погано їх знаєш, Галю. Вони почнуть тебе допитувати, катуватимуть…

Він не доказав, бо вдалині почулися кроки.

— Нічна варта,— прошепотів старший сержант Хмельницький.— Не стріляти, відходимо в ліс. Галю, ти з нами…

— А мама?

— Ходімо, зараз немає часу,— він міцно взяв сестру за руку, й вони зникли за деревами.

Все сповила німа тиша. Наляканий місяць знову сховався за хмари.

* * *

Наступного ранку тривожно задзеленчав телефон полковника Вольфа.

Із сусідньої кімнати вибіг заспаний ад’ютант і взяв трубку.

— Капітан Отто Хемке слухає… Негайно кличу,— сказав він і, тягнучи за собою телефонний шнур, поніс трубку командирові дивізії в ліжко.

Віллі Вольф спав як убитий.

— Пане полковнику… Вас просять, пане полковнику,— обережно поторсав його за плече Отто.

— Га… що… де?..— Вольф розплющив очі, але ніяк не міг прочуматися. Голова гула, наче в ній навкулачки билися чорти.

— Із польової варти просять вас,— простяг йому трубку капітан.

Полковник розсердився:

— Що їм треба так рано?.. Нема чого робити, роздзвонилися, чорти б їх ухопили!

Він узяв трубку, недбало приклав до вуха.

— Полковник Вольф слухає… Так… Нічого, кажіть, що там у вас, мерщій… Що? Біля лісу? Довгі білі коси?.. І була з ними?.. Ви впевнені, що вона схожа на нашу перекладачку?.. Дурниця якась… Хвилинку.

Він відклав убік трубку і, спотикаючись, побіг до кабінету. Дістав в’язку ключів, тремтячими з похмілля пальцями довго не міг попасти в замкову щілину сейфа, та нарешті відчинив важкі дверцята й ухопився за голову:

— Боже мій, боже мій,— аж застогнав Вольф і знов кинувся до телефону.— Алло! Обчистили сейф…

Капітан Отто стояв ні живий ні мертвий. Полковник жбурнув йому трубку, той ледве впіймав її і поклав на апарат.

— Та що ж це таке коїться у нас під носом?! — заволав Вольф.— Що це за земля, що це за відьомські люди!.. Нічого не второпаю — Галя ж цілий вечір сиділа біля мене й не відходила ні на крок, коли ж би вона встигла відчинити сейф…

Отто знизав плечима, винувато закліпав очицями.

— Ану перевір негайно, чи вдома дівчина. Якщо немає, то тягни сюди її матір, цю сліпу відьму. Ну, мерщій!

Через півгодини Галину матір, штурхаючи межи плечі, капітан завів до полковника.

— Зізнавайся, стара, де твоя дочка! — закричав Вольф.— Ну?

Сива жінка стояла перед ним тиха й сумирна, і той її спокій допікав полковникові.

— Відповідай, свиня, де твоя дочка? — він бризкався слиною і тупотів ногами.

— Дочка моя, і то моє діло, де вона, а не ваше,— рівним голосом відповіла мати.— Краще поясніть мені, що це за звірство — хапати хвору жінку з ліжка, тягти її хтозна-куди й невідомо для чого.

— Цить! — гарикнув полковник.— Тут я запитую, тож відповідай, поки жива. Де Галя?

— Її було запрошено на день народження до полковника Вольфа, але вона й досі не повернулася.

— Полковник Вольф — це я, і мої іменини давно закінчились. А дочка твоя щезла…

— Як це — щезла?.. Куди? — занепокоїлася мати.— Куди вона могла щезнути?

— От про це ми й хочемо дізнатися від тебе.

— Я ж нічого не знаю.

До кімнати зайшло кілька штабних службовців, серед них і фельдфебель Буш.

Полковник Вольф продовжував допит уже перед глядачами, демонструючи, з якими «благородними намірами» він прийшов на цю землю.

— Твоя дочка комуністка? Відповідай!

— Ні.

— Комсомолка?

— Не знаю.

— Брешеш, сліпа!

Мати мовчала, розмірковувала. І раптом зрозуміла: «Ні, Галя не в їхніх пазурах. Мабуть, щось сталося і вона втекла до наших. Авжеж, до наших, так воно й є…»

— Ти ще й оглухла до всього? — навіснів Вольф.

«А якщо Галя не в їхніх руках, то можна з ними інакше розмовляти, я вже нічого не боюся…»

— Чому комуністи, відступаючи, й вас не забрали з собою? — спитав полковник.

— Ми не захотіли.

— Чому?

— Бо я люблю свою батьківську хату, бо рідний поріг для мене святий…

— А де твій чоловік? Кажи, він комуніст чи партизан?

Мати чекала цього запитання і зараз, коли почула його, знову згадала той далекий день, коли в їхню хату вдерся фельдфебель зі шрамом під лівим оком…

— Ти його повісив ще у вісімнадцятому, тварюко, а я, дружина його, осліпла від твого удару чоботом, але не сконала… Галя народилася здоровою, і син мій здоровий та дужий, він недалеко звідси, він не забув про свою матір і ще повернеться. Чуєш, він неодмінно прийде…

— Замовкни, стара! — Вольф аж затремтів од злості.— Виходить, це ти, виходить, ми знову зустрілися? Треба було тебе ще тоді повісити разом з твоїм чоловіком та щенятами…

— Ти хотів убити мене, але не зміг. Того разу ти втік, а тепер не втечеш, не сподівайся.

Полковник голосно зареготав. Його регіт підхопили присутні. Лише фельдфебель Буш, вражений хоробрістю цієї старої жінки, стояв із скам’янілим обличчям.

— Ти божевільна, невже не бачиш, що комуністам настав край?

— Оце ще ми побачимо…

Вольф знову зареготав.

— Ти ще й смієшся з мене? — вигукнула мати.— То й я посміюся, бо нарешті настала довгожданна хвилина помсти,— вона миттю вихопила з-під кофтини пістолет і вистрілила туди, звідки лунав регіт Віллі Вольфа.— Конай же, звірюко!

Полковник зойкнув і впав додолу.

Солдати кинулися до жінки, але полковник зупинив їх.

— Не займайте її,— простогнав він.— Це занадто легка смерть… Не треба… Я спалю її… А разом з нею й село, аби непокірним була наука…

* * *

Олег Хмельницький сидів у землянці, схиливши голову. Тривожні думки про матір не полишали його. «Якщо фашисти дотумкають, що такі дві події, як викрадення секретних документів і Галине зникнення, пов’язані між собою, то біди не минути… Як там мама? Вона, бідна, навіть не знає, куди так несподівано, нічого їй не сказавши, зникла Галя. Прости нас, матусю, ніхто не гадав, що так вийде…»

Недалекий гуркіт гарматного пострілу вивів Олега з задуми.

«Що це? — підвів він голову.— Невже наші?..»

До землянки швидким кроком увійшов лейтенант Капустін.

— Відділення, струнко! — подав команду старший сержант і, вийшовши наперед, почав доповідати: — Товаришу лейтенант…

— Відставити,— сказав командир роти.— Погана звістка, хлопці. Гітлерівці мають намір спалити Соснівку і знищити всіх її жителів. Ми не повинні допустити цього. Є наказ звільнити село…

«Ось воно, те, чого я так боявся»,— подумав Хмельницький.

— Наша рота,— вів далі лейтенант Капустін,— разом з відділенням розвідників мусить врятувати соснівчан, хоч би чого це нам коштувало. Нас підстрахують танки, гармати, міномети… Одне слово, хлопці, стаємо до бою.— Капустін глянув на годинник.— Через півгодини наступаємо, будьте готові.

…Стрімка атака застала фашистів зненацька. Розгубившись, вони вискакували з траншей і не знали, в який бік тікати. Снаряди та міни вибухали якраз там, де найбільше скупчилося гітлерівської піхоти. Три наших танки мчали по шосе, ще три — праворуч од шосе, обіч пшеничного лану, і трійка танків ліворуч — од лісу.

На одному з танків, що мчав од лісу, була й Галя Хмельницька — в руках автомат, русяві коси розвівалися на вітрі. Довго їй довелося проситися, аби взяли в цей бій, та зрештою таки добилася свого: зважили на мужній вчинок «перекладачки полковника Вольфа», та більше, мабуть, допомогло те, що вона добре знала місцевість і могла стати в пригоді танкістам.

Ось і зараз вона показувала рукою в бік села, гукала, перекрикуючи гуркіт моторів:

— Он бачте, товаришу лейтенант, перша хата від лісу? То наша. А ген там, за високим парканом, штаб… Ну, давайте швидше. Швидше!

Галя ще здалеку впізнала автомобіль Вольфа.

— Товаришу лейтенант, машина полковника!

Танк наддав ходу, найкоротшим шляхом вискочив на дорогу й опинився майже лоб в лоб з чорним автомобілем Вольфа. Кілька гітлерівців вискочили з машини, маючи якусь крихту надії втекти, але десант автоматчиків скочив на землю і миттю оточив їх.

— Хенде хох, пане полковник! — вигукнула Галя.

Полковник, побачивши Галю, від несподіванки поточився назад.

— Це ви, фройляйн?..— пробелькотів.

— Так, не чекали?

Замість відповіді Віллі Вольф вхопився за кобуру, але вихопити пістолет не встиг.

— Ось тобі, тварюко, одержуй за моє вбите кохання! — вигукнула Галя й однією короткою чергою поклала на землю полковника Віллі Вольфа.

— Ти що наробила?! — скрикнув лейтенант, командир екіпажу.— Такого цінного «язика» вкокошила.

— Я мусила помститися,— відповіла Галя.— А «язиків» тут вам вистачить…

Потім одвернулася, відійшла до танка і, схилившись чолом на броню, гірко заплакала…

* * *

Чотири німецьких танки, що стояли в селі, не встигли навіть розвернутися, як їх підбили «тридцятьчетвірки», котрі наступали з шосе.

Олег Хмельницький ще здалеку побачив, що горить їхня хата. Вогняні язики вже виривалися з вікон, полум’я охопило стріху.

«Таки підпалили, гади,— болісно стислося серце.— А полковник Вольф зі своєю челяддю, мабуть, устиг вислизнути з села».

Тут і там валялися трупи гітлерівців, але час од часу раптом лунали короткі черги ворожих автоматів і кулеметів. Після кожного вибуху наших гранат цих вогневих точок ставало менше.

— Таганашвілі, Олесь! — гукнув старший сержант.— Праворуч причаївся кулеметник. Обійти з тилу!

— Єсть!

Трохи згодом останній ворожий кулемет умовк.

Рота лейтенанта Капустіна взяла Соснівку.

Хата Хмельницьких горіла. Над селом слався дим.

У саду на одній із яблунь висіла мати. Під її ногами розгорявся вогонь. Поки солдати добігли, жінка вже спалахнула, як свічка.

З вогню її вихопили неживу…

Олег опустився на коліна.

— Прости мене, мамо… Не встиг…— По щоках його покотилися сльози.

Хлопці-розвідники колом обступили свого командира. Мовчали. Ніхто не втішав старшого сержанта Хмельницького. Бо не було таких слів, які притлумили б у цю хвилину його скорботу.

— Що! Що там? — влетіла в садок Галя, розштовхала солдатів, і з грудей її вирвався такий крик, від якого здригнулося б і кам’яне серце: — Мамо!..

Вона припала до замордованої матері й на якийсь час заніміла.

Догоряла хата, й від неї снопами бризкали гарячі іскри, але цієї біди мовби ніхто й не помічав, бо хіба про хату думка, коли не стало господині, яка оберігала в ній родинне вогнище…

Ще зовсім недавно ось під цією яблунею Галя й Аршавір шепотілися про своє перше кохання, а тепер не було ні Аршавіра, ні тієї святої жінки, яка своєю мовчазною згодою благословляла їхню любов.

Мовчала обгоріла яблуня.

Мовчали солдати.

Тихо плакали брат і сестра.

Догоряла хата — колиска їхнього дитинства.

— Слухай… Ти чуєш? — раптом пошепки звернувся до Сидоренка Пархоменко.

— Що?

— Ніби хтось кличе.

Вони прислухались і знов почули той самий голос.

— Допоможіть, товариші…

— Авжеж, хтось кличе на допомогу,— сказав Олесь.— Але не розберу, звідки.

— Здається, там… Гайда!

З автоматами напоготові вони побігли через город і метрів за сто побачили під деревом пораненого німецького фельдфебеля. Той з останніх сил намагався підвестися, час од часу промовляючи:

— Товариші, допоможіть…

Побачивши Пархоменка й Сидоренка, він став показувати рукою у бік хати Хмельницьких, повторюючи:

— Матка… допоможіть… там… матка…

— Нема вже матки,— сказав Олесь, не розуміючи, що воно за німець дивний такий.

Фельдфебель повернувся у другий бік і знову показав рукою:

— Там… допоможіть… там… люди…

Вони глянули туди, куди показував німець, і недалечко побачили велику стару клуню. Побігли туди.

Що ближче були вони до клуні, то виразніше чули стогони, зойки, дитячий плач. Двері замкнені, попід стінами накладено купи хмизу.

За кілька кроків валявся убитий есесівець з коробкою сірників у руці, поряд — каністра з бензином. Не встиг, душогуб…

Олесь зірвав замок, відчинив двері. Жінки, діти, старі кинулися назустріч, стали обіймати Олеся й Андрія.

— Дорогі наші… рятівники… рідні…

— Не лишили в біді…

— Здоров’я вам і віку…

На їхніх очах блищали сльози, але це вже були сльози радості.

— Де він, де він, той німець? — закричала якась бабуся, озираючись навсібіч.

— Який, мамо? — спитав Олесь.— Той, що хотів підпалити вас? Так он він лежить, герой.

— Ні, ні, якраз той, що врятував нас. Я про доброго німця питаю.

— Там ще один поранений лежить. Може, він? — сказав Андрій Сидоренко.— Він показав нам цю клуню.

Кілька чоловік побігли до пораненого фельдфебеля.

— Цей? — спитав Андрій.

— Він, він і є наш рятівник! — закричали в один голос.

— Ми бачили,— став пояснювати щупленький дідок, показуючи на вбитого есесівця,— як отой хотів підпалити клуню, тобто нас хотів спалити живцем, але цей добрий чоловік не дав. Спершу він хотів урятувати тут одну жінку… Хмельницьку, еге, та ця падлюка в чорному завадила. Есесівець вистрілив у нього, підпаливши Хмельницьку і вже прибіг до нас, щоб підпалити, а цей, поранений, еге, вже лежачи, разів кілька стрельнув по ньому… Не знаю, як воно потім було, а це я бачив, еге, своїми очима, дивлюся, значить, а він…

— Усе зрозуміло, дідусю,— м’яко обірвав його Олесь, відчуваючи, що дід почне все заново, такий балакучий.

Потім вони з Андрієм дістали особисті пакети, старанно перев’язали фельдфебеля і, взявши його попідруки, рушили на подвір’я Хмельницьких. Майже всі люди пішли слідом за ними, дітвора бігла попереду.

— Давай, давай його сюди, того фашиста! — закричав Кунанбаєв, виходячи назустріч.— Зараз ми його судити будемо.

— У вогонь його, який там суд! — гукнув Таганашвілі.

— Повісити! — подав голос Поліщук.

Розгнівані солдати загули, зашуміли, але тут, впізнавши фельдфебеля Буша, втрутилася Галя:

— Не чіпайте його, це наш товариш!

— Так, Галя правду каже,— сказав Сидоренко.— Цей фельдфебель врятував оцих людей,— обернувшись, він показав на соснівчан.

— Діду, розкажіть і цим хлопцям, як воно було,— підохотив Олесь балакучого дідка, і той відразу, поки не передумали, виступив наперед:

— Еге, значить… дивлюся…

Коли він закінчив свою розповідь, Галя сказала:

— Більше того, секретні папери з сейфа полковника Вольфа також викрав товариш Буш.

— Так би й зразу сказали,— винувато буркнув Кунанбаєв.

— А то ведуть удвох попідруки, я думав, полонений,— виправдовувався й Таганашвілі.— Друзям ми завжди раді, чого ж.

Солдати притихли.

Незабаром під’їхав командир полку підполковник Пінчук, командир батальйону капітан Бобров, комісар Балашов і штабний перекладач.

Лейтенант Капустін доповів командирові полку, що бойове завдання виконано, потім, уже після команди «вільно», розповів детальніше, що за цей час відбулося в Соснівці.

Підполковник Пінчук підійшов до тіла замученої матері, яке вже накрили військовим плащ-наметом, зняв кашкет і схилив у мовчанні голову.

— Поховаємо неньку, як відважного воїна,— сказав він.— З усіма військовими почестями.

Потім офіцери та перекладач підійшли до людей, які були свідками фашистського злочину, розпитали й, нарешті, зупинилися біля пораненого німецького фельдфебеля.

Буш на знак поваги до воїнів з високими званнями вклонився.

— Отже, цей німець вас урятував? — спитав командир полку в селян.

— Так, так,— закивали головами люди.

— Це той самий фельдфебель Буш,— сказала Галя,— про якого я вже розповідала капітанові Боброву. Без нього я не передала б вам папери Вольфа.

— Ви його не карайте, товаришу командир,— улучивши слушну хвилину, знову виступив наперед балакучий дідок.— Якби він був фашист, то інша справа, еге, але ж він, виходить, товариш нам, еге, і як той казав…

— Добре-добре,— заспокоїв діда командир полку й обернувся до перекладача: — Запитай, чому він так вчинив. Яка причина?

Той запитав.

Фельдфебель Буш почав розповідати, а перекладач по деякій паузі перекладав:

— Він каже, що сам за професією муляр, тобто будівельник, і любить, певна річ, будувати, а не руйнувати. Усе своє свідоме життя ненавидів фашизм, випадково попав до штабу, де був за писаря. Каже, що він переконаний комуніст і ніколи не вбивав людей, а сьогодні був змушений стріляти у свого знавіснілого співвітчизника — хай буде проклята війна. Крім того, він викрав у Вольфа секретні папери, і, виявляється, він подав звістку про те, що гітлерівці хочуть знищити Соснівку.

— Велике спасибі, товаришу Буш,— сказав підполковник Пінчук і потис фельдфебелю руку. Потім звернувся до капітана Боброва: — Відправити до медсанбату, хай підлікується. Та не забудьте ж нагодувати товариша.

Підійшов лейтенант Капустін і доповів, що все готово для того, аби провести небіжчицю в останню путь.

* * *

Ховали матір на сільському цвинтарі поряд з іще свіжою могилою Аршавіра Мкртчяна. Багато людей прийшло попрощатися з жінкою великої і доброї душі: солдати, офіцери, односельці. Зібралася мало не вся Соснівка.

— Товариші,— звернувся до присутніх командир полку.— Сьогодні ми віддаємо в лоно землі людину героїчної долі. Гітлерівці вбили матір чесної, доброї родини, і ми поділяємо велику печаль її дітей, які борються в одних із нами лавах проти ненависних загарбників. Хай у цю тяжку хвилину їх підтримає віра в те, що фашистам ніколи не вдасться убити нашу матір-Вітчизну, не вдасться спалити наш спільний соціалістичний дім, як спалили вони хату Хмельницьких. Не плачте, діти великої матері. Ваша мати герой, а героїв ховають без сліз. Хай же пухом буде земля їй… А ми поклянемося біля цієї святої могили, що ворогам не минути нашої помсти.

Потім слово взяв Балашов.

— Подвиг матері ще й у тому,— сказав комісар,— що вона виростила достойних дітей, справжніх патріотів, мужніх захисників рідної землі. Раніше ми знали, що в нашому батальйоні воює відважний командир відділення розвідників старший сержант Олег Хмельницький, а тепер стало відомо, що і його рідна сестра Галя не стояла осторонь, боролася з ворогом… Щаслива мати, яка зростила таких дітей. Щаслива й тим, що назавжди залишиться в пам’яті й серцях чесних людей, кликатиме нас до бою, до розплати з фашистською нечистю. Прощавайте, наша дорога мамо…

Коли вже мали опускати домовину в могилу, раптом із натовпу, опираючись на руку Олеся Пархоменка, вийшов фельдфебель Буш. Він показав рукою, що також хоче сказати слово, й командир полку кивнув перекладачеві, щоб той став поруч.

— Товариші,— схвильовано почав Буш.— Мені випало бути свідком того, як поводилася ця відважна жінка на допиті у полковника Вольфа. Я не розумів слів, які вона йому говорила, але бачив її безстрашність і мудрість, її гордість за приналежність до рідного народу. Як жаль, що мені не вдалося врятувати життя такої людини. Товариші, я низько схиляю голову перед пам’яттю цієї жінки й вірю, що сини таких матерів непереможні…

Буш умовк, потім підняв стиснутий кулак, як це робили бійці інтербригад, що боролися проти фашизму в Іспанії, й вигукнув:

— Рот фронт!..

Запала скорботна тиша.

Солдати опустили домовину в могилу.

Пролунала команда лейтенанта Капустіна:

— Вогонь!

Гримнув залп із тридцяти гвинтівок.

Підходили й підходили люди до вивершеної могили, живі квіти лягали на сиру землю.

Темніло небо, от-от мало заплакати дрібним дощем.

…На світанку, разом зі сходом сонця, полк підполковника Пінчука перейшов у контрнаступ.

ОПОВІДАННЯ

Дві весни лейтенанта Вартаняна

1

Було це третього травня 1944 року.

Лейтенант Гайк Вартанян увечері повернувся до себе в кімнату й тільки-но встиг переступити поріг, як до нього звернувся лейтенант Романенко:

— Ти танцювати вмієш?

— А що? — здивувався Вартанян.

— Мусиш нам затанцювати.

— Гм…— Гайк Вартанян од цікавості потер коротку, але густу бороду, за яку в полку мав прозвисько Бородатий. Одержав він це прозвисько відтоді, як командир 7-го гвардійського моторизованого корпусу генерал-майор Артамонов звернувся до нього зі словами:

— Лейтенанте Бородатий, як справи?

— Добре, товаришу генерал-майор,— відповів Гайк Вартанян, так виструнчуючись, що аж борідка стала сторчма.— А чого б вони мали бути погані?

— Молодець, орел,— усміхнувся генерал.— Незабаром ще кращі будуть наші справи,— сказав, маючи на увазі переможний наступ радянських військ.

Отож досить було тієї репліки генерала Артамонова, щоб Вартаняна так і охрестили — Бородатий. Проте Гайка це не ображало, бо чого ж ображатися, якщо воно так і є. І борода в нього не така, як ото, бува, наче чорт кіллям потикав, а густа й чорна, мовби її хто насмолив.

І ось зараз Гайк Вартанян од цікавості потирав цю розкішну бороду, здогадуючись уже, що Романенко має для нього якусь приємну звістку, коли наврипився з танцями.

— Та кажи вже, не сотай душу,— не терпілося Гайку.

— Е ні, так не буде. Танцюй!

— Я потім вам заспіваю,— пообіцяв Вартанян, бо й справді мав добрий голос і хлопці часто просили його співати.— А танцюю я, наче ведмідь, то вже прошу зважити на моє прохання.

— Ну, добре,— зглянувся Романенко й подав йому лист, що прийшов із дому.

Вартанян аж засвітився від радості. Отримати на фронті листа — то таки не рядова подія, а свято.

Він одразу сів на своє ліжко читати. Прочитав раз, другий, третій… Згадав своїх рідних, друзів, сусідів, згадав село, в якому виріс, перед очима постали гори, ущелини, швидка дзюркотлива річечка… Нараз він ніби навсправжки почув її шум, вдихнув вітерець із рідних гір, відчув тепло того сонця, що світить тільки у своєму краю… Тяжко зітхнув.

— Щось погане пишуть? — співчутливо спитав лейтенант Новиков.

— Та ні… В тому-то й річ, що добре,— задумливо відказав Вартанян. І знову так зітхнув, аж стогін вирвався з грудей. Ліг на ліжко й, заклавши під голову руки, довго дивився у стелю. Потім раптово схопився, став на ноги.

— Хлопці, я йду до генерала.

— Чого? — здивувався Романенко.

— Просити відпустку. Всі засміялися.

— Ну й сказав — відпустку,— похитав головою Новиков.— Тут війна, а він… відпустку. Ти що, з неба впав?

— От побачите, що генерал відпустить мене,— впевнено сказав Вартанян.

* * *

Коли Гайк постукав у двері генералового кабінету, в серці його ворухнувся холодок тривоги: «А що, коли генерал теж, як і хлопці, засміється з моєї наївності й скаже: «Я, Бородатий, був кращої думки про тебе. Йди й не забирай у мене часу своїми дурними проханнями».

— Зайдіть! — почув з-за дверей суворий голос.

Гайк, набираючись відваги, зайшов, став, виструнчившись, біля порога і, віддавши честь, доповів:

— Товаришу генерал, дозвольте звернутися з особистим проханням. Лейтенант Вартанян.

Генерал якусь хвилю мовчав: що це воно за прохання таке, що цей Бородатий прийшов аж до нього?

— Так, слухаю, лейтенанте,— відриваючись од паперів, дещо здивовано відповів Артамонов.

— Товаришу генерал, я отримав листа з дому… Тяжко моїм… І в мене наче камінь на душі, я…— Гайк раптом затих на півслові.

Генерал поволі підвівся, кинув на Вартаняна короткий погляд, хотів сказати щось різке, але передумав і, сховавши руки за спиною, став ходити по кабінету. Потім зупинився і знову глянув на Гайка.

— Лейтенанте, тільки твоїм тяжко тепер? А всім легко?

Гайк почервонів.

Дрібненькі росини поту вкрили чоло, він змахнув їх, мов дитина, кулаком.

Генерал, помітивши, що лейтенант зніяковів, трохи полагіднішав, підійшов і поклав Гайкові на плече руку.

— Це й було метою вашого візиту?

— Ні, товаришу генерал…

— А що іще, кажи, лейтенанте, коли вже почав, не соромся,— якось по-домашньому підохотив його Артамонов.— Ти ж знаєш, що я люблю хоробрих воїнів, а ти, Бородатий, з таких, не раз це доводив. Ну, що там у тебе? Давай.

Гайк, підбадьорений похвалою генерала, подумав: «Скажу. Що буде, те й буде».

— Прошу, товаришу генерал, хоч на кілька днів відпустку,— швидко проказав він, побоюючись, що затнеться на якомусь слові й не наважиться доказати.

Генерал прийняв руку з Гайкового плеча, але не засміявся. Поволі знову став ходити по кабінету. Лейтенанта Вартаняна він знав як відважного і кмітливого командира, який у танковому бою здатний на чудеса. Про нього не раз писала фронтова газета, та й командири в розмовах це ім’я завжди згадували з симпатією і захопленням. Однак…

Генерал кілька разів зміряв кроками кімнату, тоді заговорив знов:

— Ох, Бородатий, Бородатий, тебе послухати, то можна подумати, що вчора закінчилася війна. Ну, яка ж зараз може бути мова про відпустку?

Гайк потупив погляд. Але генерал устиг помітити в тому погляді таку зажуру, таку несусвітну тугу, що аж самому зробилося недобре.

«Заболіла душа у хлопця,— подумав Артамонов.— Ох і заболіла, якщо такий хоробрий і розумний воїн раптом попросився у відпустку… Якщо не поїде, то хтозна — може й не вберегти себе, одчаяка. Мабуть, у його сумних очах і туманіє передчуття лиха. Таке буває…»

— Знаєш, лейтенанте, я можу, як виняток, дати тобі десять днів відпустки, але ж Єреван дуже далеко.

— Нічого, товаришу генерал,— зрадів Гайк.— Мені б тільки побачити своїх, і все. Туди й назад, я встигну.

Генерал злегенька посміхнувся, покивав головою.

— Кажеш, тільки туди й назад?

— Авжеж, мені більше й не треба.

— Так скучив за своїми?

— Дуже…

— Мабуть, і дівчину маєш, га?

Гайк опустив голову.

— Ну, добре, добре, кажи, не соромся. Що ж тут такого, ми ж мужчини, чи не так?

— Так точно, товаришу генерал! За рідними скучив і маю дівчину.

— Молодець, Бородатий, так і треба. Отже, даю тобі десять днів відпустки, тільки ж дивися, не підведи мене, повернися вчасно.

Генерал підійшов до столу і швиденько написав дозвіл.

— Візьми, лейтенанте. Щасливої тобі дороги.

* * *

Коли Гайк повернувся від Артамонова, друзі зустріли його лукавими усмішками.

— Ну що, дав генерал відпустку? — кепкуючи, спитав лейтенант Романенко.

— А потім догнав і ще раз дав,— пирхнув Новиков.

— Десять діб… домашнього арешту.

— Ні, не хвилюйтеся,— сказав Гайк.

— А що?

— Та він і не ходив до генерала,— махнув Романенко рукою.— Покрутився десь та й прийшов.

— Ходив,— сказав Гайк.

— І що?

— Ось! — він дістав із кишені дозвіл.

Папір пішов по руках. Хлопці не вірили своїм очам.

— Щасливчик,— нарешті зітхнув Новиков.— Я дуже радий за тебе, Гайку.

— Усі ми раді,— щиро сказав Романенко.— Але поясни, як це тобі вдалося? Хто б міг подумати…

— Не знаю,— знизав плечима Гайк Вартанян.— Просто буває в житті момент, коли віриш навіть у неймовірне. Душею відчуваєш, що має бути ось так, не інакше. І воно збувається.

— Буває, але ж…— почав снувати якусь думку Новиков, та Романенко його перебив:

— Ну, годі, Гайкові треба в дорогу збиратися, а ми тут теревені правимо.

— Так, поможіть мені трохи, хлопці,— сказав Гайк.— Зараз і вирушу, бо часу мало.

Через кілька годин він був уже в поїзді. Від радості серце рвалося з грудей, наче хотіло полинути пташиною до рідного дому.

Шість років минуло відтоді, як, ідучи ще до армії, він залишив своє село, Вірменію. Багато чого змінилося за цей час. Змінився і він — Гайк Вартанян.

* * *

І ось уже крокує вулицями Єревана молодий бравий лейтенант з густою чорною бородою, на якого кидають схвальні погляди не лише дівчата, а й усі перехожі. Видно, що тільки-но з фронту цей офіцер, як тут не задивитися на нього.

А він, хоча відпустка й коротка, вирішив провідати й рідну тітку, мамину сестру, яка живе в Єревані й у якої не раз гостював ще до війни. Знову частіше починає битися серце. Адже в тому ж дворі живе й та, про яку запитував генерал Артамонов. Шість років тому запала в душу не те що безбородому, але й безвусому хлопчині, й увесь цей час жила в його серці…

Та оно він, той старий триповерховий будинок. Скриплять ветхі дерев’яні східці під пружною лейтенантовою ходою. Підійшов до дверей і, затамувавши подих, постукав.

— Зайдіть, там відчинено,— гукнула зсередини жінка.

Гайк відчинив двері й став на порозі.

— Здрастуйте,— сказав усміхаючись.

— Здрастуй, солдатику,— відповіла невисока, майже сива жінка.

— Не впізнаєте?

— Ой, наче Гайк,— примружила очі, й посипалася картопля з її фартуха на підлогу. Потім гукнула дочок: — Дівчата! Арус, Марго, чи це не Гайк зайшов? Подивіться!

— А хто ж, як не він! Гайк! — закричали дівчата й оточили лейтенанта.— Думав, не впізнаємо за бородою?

Тітонька Варсенік, простягнувши руки, підійшла до Гайка, обняла, як рідного сина.

— Ох, яке щастя, яка радість!..— і стала цілувати його в обидві щоки, примовляючи: — Оце ще й за синочків моїх, які воюють на фронті. За Хачіка, а це за Андраніка, а це за меншенького Завена…

Від галасу, що його здійняли жінки, в сусідній кімнаті прокинувся чоловік тітоньки Варсенік — пекар Рубен.

— Чого ви там розходилися, га? Варсенік, дайте виспатись, я цілу ніч очей не склепив…

— А ти протри очі та йди глянь, хто прийшов до нас,— радісно гукнула тітонька й відійшла вбік, аби чоловік міг роздивитися дорогого гостя.

Дядько Рубен підійшов і став, утупивши очі. Постояв-постояв, а тоді й руками розвів.

— А їй-бо, не згадаю, хто це,— сказав винувато.

— Ой, щоб ти був живий,— вдарила об поли тітонька Варсенік.— Та це ж наш Гайк, племінничок дорогий, з війни прийшов.

— Вай, Гайку-джан! — аж підстрибнув старий.— Вибачай, синку, стільки не бачив тебе, до того ж ти так змінився, змужнів… і ця борода…— Обняв, поцілував Гайка міцно в щоку.— Ласкаво просимо, солдатику наш дорогий, сідай, розказуй, послухаємо, які там новини на фронті.

Гайк поклав речовий мішок під стіну, зняв шинель, поправив на собі ремінь і сів біля столу. Тітонька з дядьком примостилися по обидва боки від нього.

Арус визбирала розсипану на підлозі картоплю, сіла біля вікна чистити її, а Марго вибігла у двір.

Тітонька Варсенік, сидячи поруч з Гайком, то гладила його по спині, то куйовдила чуб і час од часу втирала ріжечком фартуха очі.

— Розказуй, розказуй, Гайку-джан, дай боже тобі здоров’я, спасибі, що не забув нас, заїхав, радість приніс нам у дім.

— Що ж ви, тітонько, то кажете, що я радість приніс, то плачете,— всміхнувся Гайк.— Як же це розуміти?

— А так і розуміти, Гайку-джан, як сльози радості, як же іще.

Дядько Рубен, як і годиться чоловікові, поводився стриманіше — замість охкання-ахкання попихував цигарочкою, але на останні тітоньчині слова закивав схвально:

— Еге, Варсенік правду каже, від радості… У мене в самого сльози навертаються. Дякувати долі, Гайку-джан, що побачили тебе живого і здорового.

Потім дядько Рубен не втерпів, простяг руку й поторкав на Гайкових грудях нагороду.

— А медаль за що отримав, синку?

— Це не медаль, дядьку, це орден Червоного Прапора,— сказав Гайк.— Два танки підбив.

— Ого! Оце герой, оце молодець.

Тітонька Варсенік слухала, слухала, а тоді й собі погладила орден на Гайкових грудях.

— Це все добре, синку, видно, що ти нашого роду,— сказала вона,— але хочу тебе спитати, чи ти вже зовсім прийшов, чи…

— Ні, тітонько, попросив у нашого генерала відпустку. Дав мені десять днів. Чотири з них уже минули.

— Всього лише десять днів? — здивувалася тітонька Варсенік.— Чого так мало? Хіба йому рука всохла, коли б місяць написав?

Гайк засміявся й, обіймаючи тітоньку, сказав:

— Більше не можна, не має права. Війна ж. І ці дні дав як виняток.

Тітонька Варсенік усе щось хотіла запитати в Гайка, та не наважувалася. Врешті таки не втрималася.

— Гайку-джан, а ти наших хлопців там ніде не зустрічав? Хачіка, Андраніка, Завена…

— Ні, не бачив. Ми ж у різних частинах воюємо. Нічого, скоро війна скінчиться, повернуться… Вже небагато зосталося.

У цей час відчинилися двері, й на порозі стали задихані Марго та Анагіт.

— Ну, глянь своїми очима, коли не віриш мені,— переможно сказала Марго й підштовхнула вперед подружку.

— З приїздом, Гайку,— зашарівшись, мовила Анагіт й сором’язливо опустила очі.— Марго сказала, що ти приїхав, а я… не повірила.

Гайк підвівся, від несподіванки навіть став струнко і взяв дівчину за руку.

— Здрастуй, Анагіт… Як ти?

— Та як… добре,— відповіла вона.

— Покращала,— ніяковіючи сказав Гайк.

— Гм… ти також,— пошепки мовила Анагіт.

Поки вся родина метушилася, накриваючи на стіл для дорогого гостя, Гайк з Анагіт притулилися в куточку й тихенько собі гомоніли. Одверто кажучи, до того, як Гайк пішов в армію, між ними нічого особливого й не було. Ну, мала дівчина симпатію до нього, і Гайк був небайдужий до неї. Але, як це часто буває, коли почуття щирі, розлука тільки зміцнює їх. За ці шість років обоє вони й справді погарнішали, молодість взяла своє — були пуп’янками, а це розквітли й тепер одверто милувалися одне одним, не могли надивитися, бо попереду знову була розлука і хтозна, коли їм знову випаде побачитися та й чи побачаться взагалі.

— Ну, молодята, підходьте до столу,— запросив дядько Рубен.— Треба відзначити приїзд нашого героя…

До пізньої ночі точилися за столом розмови, згадували усіх рідних і близьких, тих, кого вже немає на цьому світі, й тих, кого закинула війна далеко від рідної домівки — Хачіка, Андраніка, Завена… Згадували й просили долю, щоб була милосердна до них, щоб вернулися живі з бранного поля…

Приходили ще люди — сусіди, друзі, знайомі, сідали до столу і знов говорили, згадували, раділи, журилися, сміялись і плакали…

Дивився — не міг надивитися Гайк Вартанян на розквітлу Анагіт: темні коси, чорні променисті очі, в яких і дна не видно.

Дивився, наче вбирав її зором у душу, аби лишилася там назавжди.

…Рано-вранці Гайк Вартанян поїхав у своє село.

2

І от минув ще один рік війни, й настала весна сорок п’ятого. Прокидалися дерева, пнулося до сонця молоденьке зело.

Командир гвардійської танкової роти старший лейтенант Гайк Вартанян і настрій мав весняний. Його командирський танк разом із іншими от-от мав уїхати в німецьке місто Більдерваштен.

— Думаю, що Перше травня відзначимо в Берліні,— підбадьорював своїх хлопців командир.

— Відзначимо, товаришу гвардії старший лейтенант. Ще й проїдемо нашим танком через Бранденбурзькі ворота.

— Скільки кілометрів звідси до Берліна? — озвався механік-водій Рябко.

— Майже сто,— сказав Гайк Вартанян.

— Е, сто кілометрів — дрібниця,— докинув і своє слово радист Скуйбіда.— Раз плюнуть доїхати.

— Не кажи гоп,— погладив свою бороду Вартанян.— Фашисти, відступаючи до Берліна, стислися там, мов пружина. Поранений і загнаний у куток звір, сам знаєш, стає ще лютіший і небезпечніший. Отже, за Берлін страшні бої будуть.

— Нам не звикати,— сказав Скуйбіда.

Справді, цим екіпажем під командуванням Бородатого вони билися за Бобруйськ, Вільнюс, Краків і ось уже місяць воювали на німецькій землі — всього набачилися, натерпілися, не раз дивилися у вічі смерті.

— Рябко, наддай швидкості,— наказав Вартанян.— Не відставай од передніх танків.

— Єсть наддати швидкості! — відповів механік-водій.

Танк заревів і став набирати ходу.

Екіпаж притих. В’їжджали в місто.

І тут сталася несподіванка. Вартанян побачив, як один із танків його роти, що вирвався ліворуч вперед, крутнувся на місці підбитий. Тільки-но він хотів подати команду, як зліва в передній частині його танка гримнув страшенний вибух… В очах потемніло. Відчув, що все обличчя в крові, довкола темрява, ніби він провалився під землю. Вуха не вловлювали жодного звуку. Він закричав у нестямі:

— Хлопці, я вбитий!.. Не відступати, вперед!

Та, почувши свій власний голос, збагнув, що живий, що ніч, яка раптово впала в очі,— ще не смерть. І він знову закричав:

— Ні, не вбитий, поранений!.. Погано чую, нічого не бачу… Чого в танку така пітьма? Рябко, дай світло… Чуєш, Рябко, увімкни все освітлення…

Жодного звуку. Ніхто не озвався на голос командира.

Аж мороз пішов поза спиною: «Невже хлопці…» Він швидко простяг руку праворуч, поторсав баштового навідника Аркадія Медліна.

— Аркадію, чуєш, Аркадію? Що з тобою?

Жодного поруху, жодного звуку. Аркадій сидів на своєму місці вже неживий.

Вартаняну здалося, що хлопці через передній люк вилізли з танка. Він навпомацки відчинив баштовий люк, висунувся, потім закривавленими пальцями підняв повіки. В правому оці з’явився туман. І більше нічого.

Тієї ж хвилини пролунала коротка автоматна черга. Кулі розплющувалися об підняту кришку люка, а одна зачепила Гайкове плече. Він швидко зачинив люк, дістався до місця механіка-водія. Рябко не дихав. Поруч із ним застогнав поранений радист… «Виходить, наш екіпаж загинув…— різонула по серцю думка.— А я, мов та миша в пастці,— ні вийти, ні рушити — хоч сядь та й плач. Це кінець…»

Нараз у його пам’яті зринула Анагіт, навіть здалося, що почув її голос. Чорні оксамитові очі, ніжні щоки, вуста — мов наяву побачив її таку, як тоді, під час останньої зустрічі, коли дивився — не міг надивитися.

«Зараз один постріл з гармати — і все,— подумав Гайк.— Прощавайте, рідні мої, прощавай, Анагіт… Надії на рятунок немає. Чого вони тягнуть, чого зволікають із другим пострілом?»

Минула хвилина… Така довга тяжка хвилина… І раптом йому спало на думку: «А що коли спробувати по пам’яті вивести танк на шосе і проїхати бодай кілька десятків метрів… Там наші, може…»

Гайк пересунув Рябка до радиста, сів на місце механіка-водія і завів двигун — працює. Промінчик надії ще ясніше зблиснув у душі… Гайк розвернув танк й обережно повів його вперед. Керував наосліп.

Небачена й нечувана річ: сліпа й майже глуха людина вела танк…

…Його помітив баштовий передньої «тридцятьчетвірки» Краснюк.

— Хлопці, це ж танк Вартаняна!

Всі оточили машину командира. Через люк виліз закривавлений Гайк Вартанян:

— Швидше діставайте хлопців. Скуйбіда ще живий…

Витягли тяжко пораненого радиста, потім уже мертвих Рябка, Медліна…

— Так,— зітхнув Краснюк,— страшний удар. Ми їхню точку засікли й знищили. Але пізно — вас уже підбили.

— Он воно що,— з трудом вимовив Вартанян.— А я думаю, чого це вони не вдарили вдруге.

— У розваленому будинку замаскувалися, гади. Он у тому, з цегляними червоними стінами, бачиш? — показав рукою Краснюк.

— Ні, друже… я нічого не бачу…

— Як це?..— Краснюк, вражений, нахилився до нього.

— Так… осліп… і чую погано.

— А як же ти вів танк?

— Отак… навпомацки.

Танкісти закам’яніли. В таке не можна було повірити, але ж усе відбулося на їхніх очах…

Двоє замість одного

Командир розвідувального взводу лейтенант Жаров отримав бойове завдання уже вночі. Негайно треба було роздобути «язика». Командир батальйону дав зрозуміти, що від цього залежатиме план наступальної операції.

Солдати вже відпочивали. О першій годині ночі пролунала команда:

— Взвод, шикуйся!

Підійшов сам командир розвідувального батальйону в супроводі начальника штабу. З усього відчувалося, що завдання надзвичайно важливе.

— Товариші бійці,— сказав командир батальйону, перевіривши бойову готовність взводу,— я розумію, що часу відведено вам обмаль, завдання не з легких, але виконати його треба за всяку ціну. Покладаємося на вашу хоробрість, кмітливість і, коли хочете, військову хитрість. Од ваших рішучих і правильних дій завтра залежатиме успіх всієї операції. Через те ми не можемо допустити навіть думки про невдачу. Може, хтось невпевнений у своїх силах, погано почувається чи що — хай вийде зі строю…

Ніхто й не ворухнувся.

— Немає таких?

— Нема! — за всіх відповів лейтенант Жаров.

— Молодці! Бажаю вам успіху,— сказав командир батальйону й потиснув розвідникам руки.

Стояла глупа ніч.

«Нейтральну» зону перейшли без пригод, хоча темряву й розтинали вряди-годи освітлювальні ракети. Вони надовго зависали в повітрі, й тоді розвідники всім тілом втискалися в землю, завмирали нерухомо, а коли ракети згасали, якомога швидше й тихіше рухалися вперед.

Нарешті дісталися заболоченої місцевості, майже непрохідної трясовини, звідки ворог аж ніяк не чекав несподіванок.

Взвод тепер мусив узяти ліворуч, де було помічено кулеметну точку. Жаров вирішив на ній зосередити головну увагу.

— Вартане,— пошепки наказав він.— Ви з Тарасом залишитеся тут і простежите, щоб нічна варта зненацька не заскочила нас із тилу. Ми через годину повернемося. В разі небезпеки подай нам сигнал — тричі квакнеш, мов жаба. Думаю, що біля болота ці звуки їх не сполохають.

— Єсть,— відповів Вартан, видивляючись собі зручну місцину в кущах.

Їхні товариші за хвилю розчинились у пітьмі. Лише обережні кроки ще якийсь час долинали до Вартана й Тараса. Хлопці насторожено вслухалися в темряву.

По тому, як шуміли дерева у верховіттях, було зрозуміло, що вітерець дужчає. Він, либонь, трохи розвіяв хмари, бо ніч посвітлішала.

Небагато й часу минуло, коли Вартан помітив, що стежкою від села хтось іде в їхній бік.

— Тарасе, ти бачиш? — видихнув ледь чутно.

— Бачу…

Дивна хода була в того, що йшов до них: хилитався з боку на бік, але не так, наче п’яний, а в досить чіткому ритмі, як маятник. Часом він зникав за кущами, тоді знов виринав, розхитуючись ліворуч-праворуч, і таки йшов прямісінько до Вартана й Тараса, ніби вони з ним умовилися тут зустрітись.

— Ти чуєш, ще й на губній гармошці турлика,— прошепотів Вартан,— Як у себе вдома…

— Знаєш що,— озвався Тарас,— поки хлопці повернуться, ще маємо чимало часу… А тут «язик» сам іде до рук, га?

— Чудово,— сказав Вартан,— а давай-но підкрадемося ближче.

Вони підповзли до стежки й залягли в кущах, повз які неодмінно мав пройти безпечний фриц, якщо, звісно, й далі мав намір чимчикувати стежкою. Він, видно, був у доброму настрої, бо награвав бадьоренький марш, тому й вигойдувався з боку на бік. Автомат його теліпався на грудях.

Вони чекали в кущах, поки фриц порівнявся з ними. Тоді Вартан миттю вилетів зі схованки і прикладом оглушив гітлерівця.

Той, мов підкошений, гримнувся ницьма додолу, накривши грудьми свій автомат.

Поки Вартан затикав полоненому рот, Тарас міцно зв’язав йому руки за спиною. Тільки-но з цим упоралися, як далеко на тій-таки стежині з’явилося ще кілька постатей.

— Нічна варта,— сказав Тарас.

— Давай у кущі його затягнемо,— Вартан підняв з землі губну гармошку.— Гайда.

Вартові вже підійшли на таку відстань, що можна було їх полічити,— шість озброєних гітлерівців.

— Може, й вони нас помітили? — мовив Вартан, зводячи автомат. Палець тримав на спусковому гачку, готовий щомиті вистрілити.

Німці спокійно минули кущі, за якими причаїлися хлопці. Та, відійшовши метрів за сто, раптом, ніби за командою, метнулися в тому напрямку, звідки мали вертатися бійці, які пішли по «язика». Вартан зрозумів, що німці помітили наших розвідників.

Зчинилася стрілянина. Взвод лейтенанта Жарова змушений був дбати не лише про себе, а й про небезпеку фашиста-«язика». Вогонь посилювався з обох боків.

— Треба вдарити німцям із тилу,— сказав Вартан, і тієї ж миті зацокотів його автомат. Майже водночас відкрив вогонь Тарас.

Німці, опинившись між двома вогнями, геть розгубилися. Помітивши, що ворог збитий з пантелику, розвідники посилили натиск. Гітлерівці кинулися тікати, й тоді Вартан з Тарасом, випроставшись на повен зріст, один за одним жбурнули по гранаті.

Нічну варту було знищено.

— Оце по-нашому, оце молодці,— сказав лейтенант Жаров, підходячи до Вартана й Тараса.— Вчасно ви нас підтримали, хлопці, не підвели.

— А для чого ж ми тут лишалися?

— Ну, добре, а тепер мерщій звідси, поки не пізно.

— Зараз, товаришу командир взводу,— сказав Вартан.— Треба ж і нашого «язика» забрати, а то ще забудемо.

— Якого вашого? — не зрозумів Жаров.

— Е, дорогою розкажемо. Гайда.

Чекання

1

Старший син дядька Мамікона Вартан пішов до армії ще в сороковому, а через рік, як почалася війна, взяли на фронт і меншого дядькового сина Аршавіра.

Від Вартана з початку війни не було жодної звістки, один лист надійшов од Аршавіра. «Рідні мої,— писав менший син,— хоча зараз ворог наступає, але не падайте духом. Настане той день і час, коли радість прийде у наш дім, а лихо впаде на фашистські голови…»

Дядько Мамікон читав той лист уголос і заспокоював свою дружину:

— Що ж ти хочеш, Аршалуйс-джан, війна є війна. Тут часом хоч-не-хоч і відступити треба. Головне, щоб кінець був щасливий. А він для нас такий і буде, не може зло взяти гору. Так і Аршавір пише… Не журися, голубко, все буде добре.

Дружина слухала й мовчки хитала головою, час од часу підносячи фартух до заплаканих очей. Воно, звісно, так, чоловік правду каже, але ж хтозна, яка доля спіткає її синів.

Минали дні, місяці…

Всякі листи надходили з фронту в село: хто писав про свої подвиги, хто скаржився на труднощі, хто хвалився нагородами за відвагу й хоробрість, а кому замість листів од рідних приходили похоронки…

Пішов третій рік війни, а Вартан так і не обзивався. Перестали надходити листи й від Аршавіра.

Похмуро стало в хатині дядька Мамікона.

Одного вечора він пізно повернувся з поля додому, сів на лаву відпочити, аж тут покликали:

— Дядьку Маміконе, вас просять до сільради.

Поки йшов, які тільки думки не закрадалися в голову. «Це, мабуть, якийсь наряд хочуть дати на завтра… А може, якісь зміни в податках…» Про все міркував дядько Мамікон, тільки синів своїх обминав думкою. Страшні були будь-які здогади, і він їх мерщій проганяв з голови. Отак, припускаючи то те, то інше, і дійшов до сільради.

Тут було людно. Присутні, здебільшого діди, зібравшись у кутку, тихо про щось гомоніли. Накурили — хоч сокиру вішай.

Голова сільради підкликав дядька Мамікона, посадив поруч із собою.

— Ось що, Маміконе,— мовив тихо, щоб їх ніхто не чув.— Ти трохи старший за мене, більше бачив, більше знаєш. Розумієш, що таке війна. Ніхто не вгадає, кого вибере собі куля, а кого обмине. Хлопців твоїх Вартана й Аршавіра любили в селі… Але… ти ж знаєш… війна… І син твій Аршавір… він… смертю хоробрих…

— Годі, Мамбро-джан, далі не кажи,— обірвав голову сільради дядько Мамікон.— Судома стисла йому горло, до очей підступили сльози, проте він здужав не заплакати, і ніхто навіть не помітив, який біль увійшов у його серце.— Я тільки прошу тебе, Мамбре, щоб про це, крім нас двох, не знала жодна душа в селі. Знаєш, Аршалуйс може не витримати… Адже й від Вартана вже третій рік немає ані словечка.

Діди, що сперечалися про щось у кутку, навіть не помітили, як дядько Мамікон, сховавши в кишеню похоронку на меншого сина, вийшов із сільради й, битий горем, насилу потяг додому.

2

Вдома нічого дружині не сказав.

«Навіщо? — думав собі.— Скажу — день і ніч литиме сльози, всю душу виплаче. Ні, мовчатиму».

Носив у собі ту важку й болючу таємницю.

Дружина Аршалуйс, ставлячи на стіл обід, щоразу насипала дві миски і для своїх синів.

— Це для моїх дорогих Вардіка й Аршіка, які десь у далеких краях,— лагідно приказувала.— А раптом прийдуть зараз голодні. Ось і є до чого сідати. Хай буде.

Дядько Мамікон не перечив. Хоча й з харчами було сутужно, але не хотів одбирати в дружини цю маленьку материнську втіху.

«Хай, хай… Якщо це хоч трохи розраджує її стужене серце, то чого ж…»

Закінчували обідати, ніхто, звичайно, не приходив з далеких країв, однак і мисок своїх синів Аршалуйс зі столу не прибирала. Відразу виходила надвір.

Біля колгоспного саду стояла військова рота, і звідти, від наметів, часто через село проходили солдати. Мати зверталася до першого, хто траплявся на очі:

— Солдате-джан, зайди в хату! — і показувала рукою на двері своєї домівки.

Солдат заходив у дім.

— Їж, синку, ти ж відвик од домашніх харчів. А хто знає, коли тебе рідна матінка нагодує. Їж на здоров’я, не соромся.— Вона показувала на страви, наче боялась, що гість її не так зрозуміє і відмовиться від частування.

Солдат і справді спершу чемно відмовлявся сідати до столу, та потім, бачачи очі матері Аршалуйс, сповнені тугою, брався до їжі, аби не завдати добросердій жінці ще більшого болю.

— Спасибі, мамо,— попоївши, дякував солдат і підводився з-за столу.

— На здоров’я, синочку, це я тебе почастувала за своїх рідненьких Вардіка й Аршіка, які в далеких краях тепер. І хтозна, може, десь за сімома горами зараз твоя мати частує моїх діток,— казала Аршалуйс, з ніжністю дивлячись на солдата.

Той, схвильований такою ласкою, виходив на вулицю, неодмінно згадуючи свою неньку та рідну домівку.

— Ти ж, синочку, може, маєш там щось попрати, то неси, не соромся! — гукала йому вслід Аршалуйс.— Я з дорогою душею…

І справді, вона багатьом солдатам і прала, і пришивала ґудзики, й ці клопоти її не лише не обтяжували, а були втіхою. Аршалуйс цю роботу сприймала як маленьку винагороду за довгу розлуку зі своїми синами-солдатами.

3

Іноді вона підходила до портретів своїх синів, довго вдивлялася в їхні обличчя і давала волю сльозам. На серці ставало трохи легше. Але дозволяла собі це Аршалуйс тільки тоді, коли вдома нікого не було, коли вона могла на самоті поговорити зі своїми любими хлопчиками.

«Бідний Мамікон,— думала Аршалуйс про чоловіка.— Хай не бачить, як я плачу. Сльози приносять сльози…»

Одного дня вона знов, лишившися сама, застигла в зажурі перед портретами синів.

— Де ви тепер, дітки мої дорогі, за якими горами, в яких землях, до якого каменя прихилили свої голівоньки? Чи хоч не голодні, не холодні там? Чи хоч зодягнуті тепло, не мерзнете? Ні оком до вас не докинути, ні рукою не дотягнутися…— примовляла Аршалуйс, втираючи ріжечком хустки очі.

Так далеко полинула вона думками, що й не почула, як прочинив двері й став на порозі дядько Мамікон. Постояв мовчки, послухав ті слова, що краяли душу, й тихенько вийшов надвір, так, що й не помітила його Аршалуйс.

«Бідна жінка, ще й досі не втрачає надії…» — подумав дядько Мамікон і подибав у садок шукати якоїсь роботи, аби хоч трохи забутися.

4

Минав четвертий рік війни. Наша армія переможно просувалася на захід.

У село приходили з фронту листи. Й похоронки… Повернулися додому двоє тяжко поранених солдатів.

А від синів Аршалуйс ні слуху ні духу.

— Та що ж це таке? — запитувала вона в розпачі свого чоловіка.— Аби ж хоч словечко… Одне словечко. А може…— І не доказувала тієї страшної думки, що раптом проймала її холодом.— Ні, краще вже оніміти, ніж язик повернеться сказати таке,— докоряла сама собі.

Дядько Мамікон заспокоював її:

— На війні всяко буває, Аршалуйс-джан. Це ж тобі люта битва, тут і голови нема як підвести, не те що листи писати. А коли й напишеш, то хай-но ще дійде крізь таку колотнечу. Це ж таке діло…— Мамікон ковтав давкий клубок, що підкочувався до горла, й відвертався, аби Аршалуйс не помітила, як судомно ходить на його худій шиї борлак.

Він висох, змарнів, геть спав з лиця. Та й як тут триматимешся, коли сам носив у собі ту тяжку печаль. У селі, крім нього, ніхто не знав про похоронку на Аршавіра. Голова сільради давно пішов на фронт, а новому голові своїх клопотів вистачало. Дядько Мамікон зовсім посивів, згорбився, обличчя порізали глибокі зморшки. Всеньке життя і в руки не брав тютюну, а тут почав курити.

— Про хлопчиків наших думає, тугу свою тютюном притлумлює,— так собі це пояснювала Аршалуйс.

І от закінчилася війна. Поверталися солдати з бранного поля додому. Щасливі матері зустрічали своїх синів, які живими вийшли з того пекла, жінки зі сльозами радості обіймали своїх чоловіків, дітлахи мчали назустріч і кидалися на шию своїм татам.

Раділо село.

Не було ще в нього більшого за це свята — Перемога!

Тут і там лунала музика. Сміх! Привітання!

— Анагіт, щастя у твій дім — син повернувся!

— Дякую, сестро, хай же і твій син прийде живий та здоровий, хай і твій дім наповниться радістю! — відповідала щаслива мати й запрошувала до себе всіх сусідів відзначити стрітини.

— Гегаме-джан, поздоровляю, дочекався ти сина свого! Я радий за тебе,— подавав і свій голос їздовий Ншан, підносячи до очей квітчасту хусточку. Рік тому Ншан отримав на сина похоронку.

— Спасибі, брате,— розчулено відказував Гегам.— Хай утіхою будуть тобі онуки. Онук — то теж як син, рідна кров, продовжувач роду, годувальник.

Аршалуйс також заходила до щасливих сусідів, вітала з великою радістю, а потім розпитувала про своїх синів.

— Агване-джан, синочку, чи не бачив ти часом моїх Вардіка й Аршіка? Чого ж це вони припізнилися, адже ти разом з Аршіком пішов на фронт, хіба ні? — допитувалася бідна мати.

— Прийдуть, тітонько Аршалуйс, обов’язково прийдуть,— впевнено відказував Агван.— Усі ж разом з війни не повертаються, потроху приходять, надійде ще черга й Вартана, й Аршавіра.

Аршалуйс трохи відходила душею.

— Авжеж, синку, мабуть, так воно й є. Нічого, хай трошки запізняться, якщо так треба. Вже, слава богу, більшість зустріли, то зустрінемо, як годиться, і тих, які прийдуть пізніше,— казала Аршалуйс і, тяжко зітхаючи, йшла додому.

Дядько Мамікон також вітав тих, кого зустрічав на вулиці, в полі чи в конторі. По хатах не ходив, хоча й радий був за своїх односельців.

«Вардік і Аршік не прийдуть ніколи… Та хай молодіє село, це добре, що хлопці вертаються до рідних осель, не заглухне життя…» — міркував собі дядько Мамікон. А коли хтось казав йому заспокійливі слова, що, мовляв, не хвилюйся, Маміконе, ще повернуться і твої хлопці, він мовчки на те кивав головою і хутенько йшов собі далі, аби часом не сприснуло з язика те, що він знав напевно. Боявся, що вирветься разом із стогоном правда з його зболених грудей і долетить до нещасної Аршалуйс.

Вона ж, дружина його, те й робила, що виходила на шлях виглядати синів. З думкою про них прокидалася на світанку, з думкою про них лягала пізньої ночі. Який там сон, не приходив він до неї, дні та ночі минали в тяжкому чеканні, всі очі вже видивила на дорогу, якою Вартан і Аршавір вирушили колись у далекі краї, та от не вертаються й досі…

5

Скільки разів зацвітали дерева відтоді, скільки разів відлітали у вирій птахи і знову поверталися до своїх гнізд, скільки хлопців прийшло з чужини додому, скільки радостей постукалось у двері до людей, які вже зовсім були втратили надію…

А синів Аршалуйс нема й досі.

Дядько Мамікон уже геть постарів, горе й літа пригнули його до землі, але так і носить у собі, мов важелезний камінь, гірку таємницю.

Дружина його Аршалуйс так само щодня ставить на стіл дві миски з обідом для Вартана та Аршавіра й повторює так само:

— Це для моїх дорогих діток, які десь забарилися в далеких краях. А раптом зараз відчиняться двері й зайдуть вони голодні…

При заході сонця

Йшлося до вечора.

У степу, якому, здавалося, не видно кінця-краю, недавно закінчився нерівний бій — наш невеличкий підрозділ потрапив у оточення. Ті, що лишилися живі,— поранені, змучені лютою битвою,— були захоплені в полон і тепер рухалися колоною, ледве тримаючись на ногах, спираючись один на одного, аби не впасти. В кого була перев’язана голова, в кого рука, в кого нога, а декого так пошматувало осколками, що, здавалося, на бійцеві не лишилося живого місця і хтозна, як він ще дихав і переставляв ноги.

Обабіч дороги, якою йшли полонені, курилося сплюндроване пшеничне поле, порите чорними вирвами од мін та снарядів. Тут і там чулися тяжкі стогони, зітхання.

Есесівці з автоматами на грудях, декотрі з собаками, охороняли колону з обох боків. Попереду й позаду їхали вантажні машини, на кузовах яких були встановлені кулемети. Про втечу не могло бути й мови.

Сонце вже сідало за обрій, коли зупинилися в широкій долині. П’ять есесівських солдатів стали обшукувати полонених. Відбирали ножі, документи, годинники, знімали нові шинелі й чоботи, забирали навіть хліб та цукор, якщо в когось ще була яка крихта. Обнишпорювали з голови до п’ят.

— Хенде хох, швайн! — раптом загорлав есесівець, впершись дулом автомата в живіт полоненому, зодягненому в танкістський комбінезон.

Чоло танкіста було забинтоване, зі свіжої рани крізь пов’язку сочилася кров. Обличчя бліде, як пергамент. Від несподіваного поштовху він хитнувся, але рук відразу не підняв, ніби вагався. Розлючений есесівець щось запідозрив, миттю вхопив його руки, обнишпорив рукави й дістав звідти дві гранати-лимонки.

Есесівці аж заціпеніли від такої несподіванки, з жахом усвідомивши, що вони були на волосинці від смерті.

Танкіста тут же, б’ючи автоматами, вивели з шеренги й поставили від усіх осторонь.

Обшук закінчився. Поряд з танкістом поставили виявлених комуністів, євреїв і просто підозрюваних полонених. Всього тринадцять чоловік, приречених на смерть.

Коли обер-лейтенант уже ладен був віддати наказ про розстріл, захурчав і під’їхав до офіцерів легковий автомобіль. З нього вийшов гладкий полковник, і обер-лейтенант, викидаючи вперед руку, побіг йому назустріч, доповів про результати обшуку, згадавши й про знайдені в танкіста лимонки.

— Чудово, чудово,— усміхнувся полковник.— Є одна ідея. Досить цікавий експеримент.

Він обернувся до шеренги полонених і ламаною мовою сказав:

— Пропоную вам ось що: хто хоче, щоб йому подарували вільне життя, хай візьме ці гранати й кине їх у засуджених до страти.

Щоб застрахуватися від несподіванок, полковник відібрав двох солдатів, які б з автоматами напоготові тримали на мушці того, хто пристане на цю пропозицію.

Минула хвилина, друга, третя… Ніхто не вийшов з шеренги, ніхто навіть не ворухнувся.

Полковник зі своїми охоронцями поволі рушив уздовж шеренги, змірюючи очима полонених.

— Як? Ніхто не бажає вільного життя? — спитав він, помахуючи знятою рукавичкою.

Ні пари з вуст, усі застигли в мовчанні, тільки де-не-де стогін прорветься крізь тишу.

— У такому разі я сам виберу того, хто це зробить,— сказав полковник і побіг очима по темних, застиглих обличчях.

Військовополонені, відчуваючи на собі його мертвотно-холодний погляд, опускали голови.

Полковник ступив один крок, другий — і зупинився.

— Ти! — показав на простоволосого юнака.

Всі спідлоба глянули на того, на кого вказав німець. Юнак наче прикипів до землі. Полковник подав знак, й есесівці, мов нацьковані собаки, схопили хлопця й витягли наперед.

— Ти ще молодий,— посміхаючись, сказав полковник.— Усе життя, вважай, попереду… Візьми ці гранати, виконай мій наказ і ти вільний.

Юнак поволі підійшов туди, де лежали гранати, зупинився, глянув на тих, що так чи так мали загинути. Ось незнайомий йому хлопчина, такий самий молодий, як і він, мабуть, удома його чекає кохана дівчина. А отой, вищий, знайомий боєць, має дружину, діток… Поряд не просто знайомий, а бойовий товариш, батько його загинув ще на фінській, вдома чекає старенька мати. А он лейтенант, його командир… Усі свої, близькі, майже рідні люди.

— Ну, швидше! — підігнав його полковник.— Чого вагаєшся, вони все одно мають померти. То чи не однаково, як це станеться?

Хлопець похитав головою:

— Ні.

— У такому разі ставай поряд з ними! — розлютився полковник.

Хлопець пішов і став.

Полковник, як хижий звір, забігав очима, шукаючи в шерензі нову жертву.

Полонені намагалися уникнути його погляду. Краще вже осліпнути, аніж глянути в ті крижані очі.

— Ти їх уб’єш,— раптом показав пальцем полковник на полоненого з перебинтованими грудьми.— Ну!

Той удав, що не почув. І хоч зрозуміло було, що це не допоможе, бідолаха хапався за соломинку, сподіваючись на диво.

— Тобі сказано, вийди вперед! — гарикнув один з охоронців полковника й, не чекаючи команди, шарпнув пораненого з шеренги.

Той спроквола підійшов до гранат і зупинився, кожним нервом відчуваючи спрямовані на нього цівки автоматів.

— Ні,— сказав він і сам рушив до тих, які мали померти.

Лейтенант узяв його руку, гаряче стис.

— Боже мій, що це за люди! — скреготав зубами полковник і, вже не вибираючи, показував на третього, четвертого, п’ятого полоненого…

Ті навіть не підходили до лимонок, а прямо йшли до приречених.

Полковник од гніву заметався перед шеренгою. Експеримент не вдався.

— Ти їх уб’єш і матимеш не лише волю, а й десять тисяч грошової винагороди,— підняв ціну осатанілий фашист, показуючи на кремезного полоненого з відірваною майже до ліктя лівою рукою — на закривавленому бинті не було й цяточки білої.

Той опустив очі на свою понівечену руку, ніби показуючи, що йому ніяк не кинути ту гранату, потім глянув у очі розлютованого полковника, який уже ладен був розстріляти всіх до ноги, і вийшов з шеренги. Показуючи своїм виглядом, що він таки наважився врятувати собі життя, підійшов до гранат, якусь мить дивився на приречених товаришів… Якщо він не зупинить цього біснуватого фашиста, то число смертників більшатиме й більшатиме, поки їх не розстріляють усіх… Ні, треба припинити цю божевільну гру. І він нахилився, правою рукою взяв обидві лимонки, одну затис під лівою пахвою, другу підніс до рота, зубами висмикнув кільце і, крутнувшись на місці, блискавично кинув гранату в полковника, довкола якого стояли офіцери…

Два спеціально відібраних охоронці не встигли й кліпнути…

Вибухнула перша і зразу ж друга гранати.

…Мужнього й кмітливого бійця розстріляли разом з приреченими на смерть товаришами.

А колона військовополонених знову рушила далі, на захід. Там, за обрієм, щойно сховалося червоне сонце, таке червоне, ніби й на нього пролилася гаряча кров.

Сила ненависті

Після того, як ми пішки пройшли довгу й виснажливу дорогу, нас, колону військовополонених, голодних і змучених спрагою, зупинили нарешті біля воріт концтабору. Ми ще здалеку бачили високі стіни, у три ряди засновані колючим дротом, кулеметні сторожові вежі метрів за сто одна від одної, потужні прожектори. А тепер побачили усе це зблизька: і більмасті очі прожекторів, і зловісні дула кулеметів, що визирали з веж, і голови вартових у касках…

Коли ми дійшли до оплетених колючим дротом воріт, що скидалися на химерний хрест, автоматники, які стояли ліворуч і праворуч входу, відразу виструнчилися, віддаючи честь начальникові нашої варти — есесівському лейтенанту. Той пройшов у невеличкі двері, що відчинялися у воротях, видно, десь там про щось доповів, бо незабаром розчинилися обидві стулки й самих велетенських воріт і, наче пащека міфічного звіра, почали нас усмоктувати в себе.

— Ось вони, ворота фашистського «раю»,— пошепки сказав я Абрагамяну, який ішов поряд зі мною.

Абрагамян промовчав, і я побачив, який він занепокоєний. Звісно, було чого непокоїтися, та й рана в грудях весь час нагадувала про себе, але мені здалося, що саме в цю мить Абрагамян про щось здогадався чи помітив, і його напосів неспокій. Я знав, що Абрагамян був старший політрук, і хоч тепер на його формі знаків розпізнання не було, відчувалося, що це не рядовий солдат. Навіть важко пояснити, що саме виказувало у його зовнішності командира — чи то горда постава, чи глибокі очі, що світилися розумом, чи вольовий вираз обличчя, хтозна. Він був старший за мене на десять років, воював ще з білофінами, а вже на цій війні був нагороджений орденом Червоної Зірки.

Хоча нас уже перевіряли й обнишпорювали кілька разів з голови до п’ят, знову вишикували для чергового обшуку.

Комендант табору, тонкий довгов’язий глистюк у званні капітана, став перед шеренгою полонених. Найперше, що звертало на себе увагу в його зовнішності,— це величезні зуби — такі великі, що не затулявся рот, а довжелезні руки, наче мавпячі лапи, мало не сягали колін. Зріст його ще більше підкреслював контраст з коротеньким перекладачем, наче навмисне підібраним,— дрібненької породи чоловіком.

— Отже, всім комісарам і євреям вийти вперед — переклав коротун наказ коменданта. Голос у нього був тонкий і писклявий, як і личить такому курдупелеві. Витримавши невеличку паузу, він провадив далі: — Нагадаємо, що полонений має право лишити в себе тільки солдатський казанок та ложку. Інші особисті речі — розкіш для полоненого, їх треба негайно здати. На це вам дається п’ять хвилин.

Перекладач замовк і глянув на коменданта.

— Ферштейн? — спитав той, помахуючи півметровою палицею, тонкою і відполірованою до блиску.

Всі мовчали. Та й що мали відповісти? Всього лиш тиждень були в полоні, а вже багато чого набачилися й натерпілися.

Комендант, зрозумівши, що ніхто з шеренги не вийде, сказав:

— Ну що ж, тоді розпочнемо.

Стояв червень місяць. Палило полудневе сонце.

Чомусь саме зараз думалося про жнива, про те, що ось починається гаряча пора польових робіт, а світом колотить війна, перевернула все догори дном, і люди займаються зовсім не тим, що призначено їм природою. Наш довгий шлях до цього фашистського пекла пролягав через українські поля, колись такі багаті й розкішні, а тепер сплюндровані й безлюдні, як мертва пустеля. Земля порепалася, наче від гніву, що з нею повелися так по-варварськи. Вона ждала дбайливих, люблячих рук, які обробили б її, напоїли. Але ті руки забрала війна. І замість поту, яким одвіку зрошував ниву орач і жнивар, на землю лилася кров…

Почалася перевірка. З тими, хто нас оглядав, уздовж шеренги йшов і сам комендант, час од часу зупинявся біля котрогось із полонених, який здавався йому чимось підозрілий, і тицяв палицею під неголене підборіддя, підводив обличчя, аби краще роздивитися очі. А в очах тих спалахувала така ненависть, що комендант іноді аж здригався і несамохіть опускав палицю. Підходив до наступного в’язня, а той погляд продовжував проймати його морозом.

Минули вже більшу половину шеренги, але поки що не вивели жодного полоненого. Річ у тім, що до цього нас оглядали вже не раз, відбираючи євреїв і комісарів, отож тих, хто найперше кидався у вічі, серед нас уже не було.

Есесівці не приховували свого розчарування з цього приводу. У них була своєрідна мисливська гра — розпізнати єврея або комуніста. Пильніше за інших приглядався гітлерівець, зодягнутий у білий халат. Як лікар, вважав себе неперевершеним психологом і знавцем людських характерів.

— Гади,— ледь чутно прошепотів Абрагамян.— Які ж вони вишколені в цьому ділі.

— У Європі опанували цю «спеціальність»,— відповів я пошепки.— Тепер ось і нам принесли свою «цивілізацію».

— Тварюки, людоїди,— закипав Абрагамян.— Дивися, як методично вони це роблять,— спокійно, без поспіху, ніби народилися для цього.

Есесівці спершу наказували полоненому відкрити рот, заглядали, чи там, не доведи господи, чогось не заховано, потім вивертали кишені, роззували, роздягали, обмацували всі рубці на одязі. Наказували горизонтально випростати руки, розчепірити пальці.

У найгіршому становищі були поранені. З них безжально зривали пов’язки, підозрюючи, що й під ними можна приховати коштовності або зброю.

— Чує серце, що цього разу мені не уникнути лиха,— тихо мовив Абрагамян.

— Спокійно, все буде добре,— намагався заспокоїти його я.— Головне, не виказувати свого хвилювання. Раніше ж усе було гаразд.

— Ні, цього разу не те, що було раніше.

— Тримайся, побачимо.

Він зблід, лиховісна печать смерті лягла на його змарніле обличчя. Страшно дивитися на людину, якою заволоділо це незбориме передчуття.

Ще кілька чоловік — і надійде наша черга: моя, потім Абрагамяна. Я помітив, що есесівці особливо нещадні до хворих і поранених. Вони аж казилися, коли ті повільно виконували команди, підганяли їх, шарпали, нетерпляче зривали з ран пов’язки, незважаючи на стогони та зойки. Після перевірки жбурляли в’язневі в обличчя брудні, закривавлені бинти:

— Можеш замотати!

І полонені, допомагаючи один одному, знов перев’язували розворушені рани, а «лікар» ішов далі, й видно було, що він не має аніякісінького відношення до лікування людей.

Нарешті комендант підійшов до мене, вп’явся очима в обличчя. Погойдувався з п’ят на носки, насвистуючи собі під ніс, потім звичним жестом торкнувся палицею мого підборіддя і підвів голову, пильно вдивляючись у вічі.

— О, єврей? — спитав раденько.

Я вкрився холодним потом.

— Ні,— відповів.— Я вірменин, кавказець.

Здається, він не повірив. Смаглява шкіра, чорне кучеряве волосся наводило його на думку, що перед ним таки єврей. Стояв коло мене, чекаючи, поки підійде його радник у білому халаті.

Тим часом есесівці перевірили мій одяг. Хоч як обмацували та винюхували, а все-таки не знайшли дорогої для мене речі. В лівому рукаві під цупкою підкладкою я заховав невелике фото коханої дівчини.

Я був поранений у ліву руку, тож, пересилюючи біль, зняв пов’язку, показав, що там рана від осколка снаряда, а не щось інше. Коли мене закінчували оглядати, підійшов зодягнутий у білий халат. Оскільки коменданта взяли сумніви, то «лікар» став роздивлятися мене особливо прискіпливо. Тієї хвилини моє життя залежало від одного його слова.

Комендант з нетерпінням чекав відповіді.

«Лікар» кілька разів оглядав мене прямо й у профіль, навіть обмацав череп й нарешті похитав головою:

— Найн.

Я полегшено зітхнув, наче з моїх плечей зсунувся важезний камінь. Волосинка, на якій висіло моє життя, не обірвалася й цього разу.

Втім, комендант ще не облишив мене. Знову зміряв поглядом з ніг до голови, спитав через перекладача:

— Що робив до війни?

— Грав у футбол, займайся важкою атлетикою,— сказав я йому напівправду.

Почувши таку відповідь, він схвально кивнув головою:

— Гут, гут.

Потім знову спитав:

— А в яких військах і в якому званні ти служив?

— Рядовим у піхоті,— збрехав я, бо насправді був командиром танка Т-34.

— Одягайся! — наказав комендант, тицьнувши палицею на мій одяг, і рушив далі.

Я став одягатися, намагаючись непомітно глянути на Абрагамяна, але… Абрагамяна не було. На його місці стояв росіянин. Абрагамян якимось побитом опинився аж у кінці шеренги. Хтозна, на що вій сподівався, може, передчуваючи невідворотність долі, хотів бодай на кілька хвилин продовжити своє життя. Хоч на кілька хвилин…

Втім, як виявилося, була в Абрагамяна й інша думка. А яка — ми дізналися, коли надійшла його черга…

Перше, що кинулося у вічі комендантові, коли він підійшов до Абрагамяна,— світла пляма на шинелі там, де тиждень тому висів орден Червоної Зірки. Комендант палицею накреслив на грудях в’язня зірку і спитав:

— А де ця залізяка?

Абрагамян мовчав. Він опустив голову й намагався уникнути мулького погляду ворога.

Комендант палицею підвів йому голову, глянув у почервоніле обличчя й закричав:

— Ану, вийди вперед! Ти єврей та ще й комісар! — і подав знак, щоб його перевірили.

Есесівці кинулися на Абрагамяна, як нацьковані собаки. Навіть не чекали, поки він роздягнеться,— самі здирали з нього одяг. Коли з поранених грудей почали зривати бинти, щось впало й глухо дзенькнуло об землю.

То був орден Червоної Зірки, який Абрагамян ховав у себе на грудях.

Комендант підібрав його, покрутив у пальцях, потім, вишкіривши конячі зуби, спитав:

— Це ж за що тобі дали цю цяцьку?

Якщо в Абрагамяна до цього й була якась крихта надії, то тепер її не стало.

— За те, що я знищив сотню таких нелюдів, як ти,— відповів він.— І шкодую, що не встиг довести рахунок до тисячі.

Один з есесівців ударив Абрагамяна дулом автомата, той похитнувся, але не впав.

— Бий, гаде, та пам’ятай, що настане й наша черга бити, чекати лишилося недовго!

— Та він комуніст,— обурився комендант.— Я це відразу зрозумів.

— Так, комуніст! — вигукнув Абрагамян.— І пишаюся цим. А ти виродок!

Комендант затіпався од люті.

— Ні,— просичав він.— Спокійної смерті тобі не бачити. Ти заслужив інше…

Почалися катування.

Абрагамян, знесилений, лежав на землі. З рани на грудях натекла калюжа крові. Обличчя, що недавно палало від гніву, тепер було бліде, ніби в ньому не лишилося й кровинки.

За наказом коменданта обер-лейтенант зв’язав смертникові руки за спиною. Після цього комендант зажадав, щоб Абрагамян доповз до дерева, що росло метрів за сто. А сам пішов, став у затінку того дерева й, діставши з кишені хустинку, витирав свою спітнілу довгу шию.

…Абрагамян повз. Він до крові пообдирав на собі шкіру. З рани на грудях текла кров і лишала на землі червоний слід. Важко собі уявити, які то були муки.

Проте він уперто повз і повз уперед, дивлячись спідлоба на коменданта, ніби міряв поглядом відстань між ним і собою. На якусь хвилю він поклав голову на землю, щоб перевести подих, але комендант заволав до обер-лейтенанта:

— Не давай цій свині спочивати, хай повзе!

Обер-лейтенант ударив Абрагамяна ногою в бік.

…Коли Абрагамян порівнявся зі своїм катом, той наказав:

— Встати!

Полонений спершу зіпнувся на коліна, потім з натугою підвівся на ноги. Він насилу дихав.

— Ну, комісаре, як, ти ще можеш нас убивати? — запитав комендант. Їхні погляди зустрілися. Гнів і ненависть палахкотіли в очах Абрагамяна. Комендант вжахнувся того спопеляючого погляду, мимохіть відсахнувся назад. І тут сталося несподіване. Хтозна, звідки взялися в Абрагамяна сили. Мов тигр, кинувся він на коменданта.

— Можу, тварюко! — закричав фашисту в обличчя і різко вдарив його головою межи очі.

Комендант, скрикнувши від болю, гойднувся і впав на землю. Абрагамян миттю насів на нього і, не маючи іншої зброї, вп’явся зубами комендантові в горлянку.

Поки обер-лейтенант підоспів на допомогу, комендант і очі закотив. Пролунало кілька пістолетних пострілів, і Абрагамян застиг нерухомо.

Але й комендант уже не дихав. Не знав він, яку силу може вдихнути у виснажену, змучену людину ненависть.

…І не назвав свого імені

Концтабір був обнесений міцними й високими стінами, над якими через кожні сто метрів здіймалися сторожові вежі — з кулеметом і рухомим прожектором.

Брудно-зелені бараки, де жили військовополонені, відгороджувалися двома рядами колючого дроту від комендатури й караульного приміщення. У цій частині табору води не було, і в’язні знемагали від спраги. Знаючи, що в тих, хто підходив до обснованих колючим дротом воріт, стріляли без попередження, полонені все-таки, гнані відчаєм, підходили, шепотіли потрісканими, пошерхлими губами:

— Води, води…

У відповідь на ті відчайдушні прохання стукотіла автоматна черга — й бідолаху звільняла від спраги смерть.

По той бік колючого дроту була водяна помпа, і німці, рятуючись од спеки, роздягалися до пояса й обливалися та бризкалися водою. Полонені дивилися в той бік з мукою в очах, потім відверталися, не витримуючи такого глуму.

— Пити, пити,— чулося то тут, то там.

Минав гарячий літній день, сонце котилося до заходу.

Хлопчина років п’ятнадцяти повільно походжав уздовж колючої загорожі, іноді пристоював, роздивлявся по боках і йшов далі.

Щоночі він непомітно для вартових кілька разів пролазив крізь дірку, зроблену ним у дротяній загорожі, поповзом діставався до помпи і приносив у казаночку воду для поранених та хворих.

Ніхто не знав його імені, бо хлопець був глухонімий. І спілкувалися з ним жестами, на мигах.

— Якби це олівець та папір, можна було б з ним порозумітися,— сказав якось один із літніх полонених.

— А в мене є,— сказав я, підіймаючи з землі тоненьку паличку.— Ось вам олівець, а паперу скільки завгодно.— Я розгладив ногою пісок.

Ми підкликали до себе хлопця, він підійшов, і всі гуртом сіли навпочіпки біля «паперу».

Старший серед нас узяв паличку, розрівняв долонею пісок і став на ньому писати запитання, потім стирав їх і давав німому «олівець», аби той писав відповіді.

Так ми дізналися, звідки цей хлопець і як потрапив до концтабору. Виявилося, що він сирота, за національністю українець, був сином полку. Під час одного з нерівних боїв їхня частина потрапила в оточення, хлопця контузило вибухом снаряда, він знепритомнів, а прийшов до тями вже в руках у ворога. Хлопець посивів, нічого не чув і не говорив.

Ми запитали, як його звуть, однак він тільки махнув рукою, мовляв, яке це має значення.

Потім я написав йому:

«Не ходи біля дроту зараз, ще видно надворі, привернеш до себе увагу».

Хлопець узяв паличку й відповів:

«Від спраги померло три чоловіки, а там вода тече намарне».

…Тієї ночі він кілька разів прокрадався з казанком до води, переповзаючи смертельну зону, й рятував життя знеможеним людям.

Дехто йому, щоб віддячити, пропонував свою пайку хліба, однак хлопець відмовлявся, це його навіть ображало.

Якось ніч випала особливо темна. Жодної зірки на небі. Місяць теж сховався за хмари.

Бараки були такі переповнені, що багато в’язнів ночували надворі. Серед них були хворі й поранені, які не витримували важкого задушливого повітря брудних бараків,— воліли краще вже лишатися без даху над головою.

Ми чекали, поки повернеться наш рятівник. Цієї ночі він уже вдруге пішов по воду.

— Запізнюється хлопець,— почувся стривожений голос.

— Ну, що ж ти хочеш… Це тобі не до сусідів сходити.

Гомоніли ледь чутно — вночі заборонялося розмовляти й ходити. Навіть не дозволялося й бути надворі, та оскільки бараки напхом напхали полоненими, комендант змирився з ночівлями просто неба.

Час од часу на сторожовій вежі спалахував прожектор, і його світло поволі обмацувало територію табору. Якщо вартовий помічав якийсь рух серед полонених, стріляв з кулемета без попередження. Взагалі кулемет часто колошкав нічний спокій, іноді просто, щоб нагадати в’язням, що вони постійно в секторі обстрілу, що тут, чатуючи їх, не сплять, і вислизнути звідси нікому не пощастить, не треба носити в собі такої надії…

— Води,— почувся чийсь знесилений голос.

— Зараз, брате, потерпи…

Проте хворий продовжував марити:

— Одненьку крапельку… росину…

Хтось махав над ним ганчіркою, аби хоч трохи полегшити його стан.

— Сволота, і вони вважають себе цивілізованими людьми,— гнівно прошепотів один з полонених.

— Нічого, дорого їм обійдеться їхня «цивілізація». Боком вилізе…— Я не договорив, бо в темряві раптом почулися обережні кроки.

— Воду несуть,— радісно сказав той, що сидів біля хворого.— Зараз, голубчику…

— Води…— прошепотів хворий і спробував підвестися на лікті.

Справді, кроки наближалися. Усі збадьорилися. Адже хлопчина ніс нам життя. Хто міг, підвівся, дехто зіп’явся на лікті, а в декого тільки й вистачило снаги, щоб розплющити очі.

Але сталося жахливе: хлопець, який уже майже дійшов до нас, раптом спіткнувся в пітьмі й упав. Казанок вилетів з рук, брязнув на землю.

Відразу ж на цей шум спалахнув прожектор і пролунала кулеметна черга.

Всі миттю припали до землі. Світло прожектора знов ковзнуло над нами, знов затріскотіла кулеметна черга.

Хлопець підвівся і взяв казанок, щоб знов іти по воду.

— Почекай,— притримав його за полу українець.— Може, там щось запідозрили.— Він згадав, що хлопець все одно нічого не чує, і злегенька притис його до землі, показуючи, щоб той сів і нікуди не йшов.

Юнак заперечливо похитав головою, випручався і все-таки вирушив по воду.

Над табором знову залягла важка тиша. Тільки вряди-годи чулися кволі стогони та слова, що краяли душу:

— Води…

— Пити…

Хвилини здавалися годинами — важкими, томливими.

Подув вітер. Зривав куряву, пісок, жбурляв у обличчя.

Виглянув місяць і сумно поплив між хмар. Уже видно було далеко: колюча загорожа, сторожові вежі, навіть помпа, де текла така жадана вода. Коли добре прислухатися, можна навіть почути її плюскіт.

Я вдивлявся туди, за колючий дріт, і таки намацав очима ледь помітну рухому тінь. Якби я не знав, що там людина, то, мабуть, ніколи й не побачив би її. Вона повзла до води. Проповзе метр-два й завмирає, поклавши на землю голову.

— Хлопець наближається до води,— прошепотів я. Хто міг, підвели голови, вдивляючись у той бік. Нічого не розгледівши, хтось сказав:

— Тобі здалося… Нема там нікого.

«Невже мене зраджує зір?» — подумав я, напружено вдивляючись у ніч. Ні, я не помилився, он він знову поповз.

На щастя, коли світло прожектора знов замиготіло над табором, хлопець лежав непорушно.

— То він, я вам точно кажу.

— Де, де?

— Метрів за двадцять од помпи,— сказав я.— Ну й спритний же хлопчина.

— Молодець хлопець, справжній герой. Як жаль, що він глухонімий.

Дарма. Головне, щоб зостався живий,— відповів я.— Ще молодий, після війни його вилікують.

— Доповз? — знов запитав сусід.

— Уже набирає воду.

Раптом немов з-під землі виросло два фашисти й кишеньковими ліхтариками освітили хлопця. Той різко обернувся на світло й побачив дві темні постаті.

— Партизан?! — закричав один із фашистів і вдарив полоненого автоматом.

Хлопець упав, потім звівся на коліна, силкуючись стати на ноги. Але, видно, не мав сили.

І раптом сталося те, що приголомшило нас.

— Звірі! — закричав німий.— Там люди вмирають!

Ми не вірили своїм вухам. Скільки знали його, не міг вимовити ані словечка.

— Ви чуєте! — вигукнув українець.— Він заговорив, ви чуєте? Німий заговорив!

Безмежна була б наша радість, аби це сталося не за таких обставин.

На галас з усіх боків засвітилися прожектори, стало видно як удень, і те, що відбулося, тепер міг розгледіти кожен.

Хлопець здійняв угору стиснуті кулаки й, кинувшись на німця, який був ближче до нього, вигукнув:

— Убивці!

Зацокотів автомат, і хлопець упав…

І знову місяць заплив за чорні хмари, щоб не бачити, як помирає світла душа.

Кусень хліба

Був 1945 рік. Нарешті я вийшов з-за колючого дроту концтабору — як завжди, справедливість таки взяла гору. Здавалося, мир і спокій панували в усьому світі. Від волі, від щастя, що вирвався з пекла, паморочилося в голові.

Я йшов вулицями Міндена до щойно утвореного пункту репатріації і ще не вірив, що незабаром повернуся на Батьківщину. Ішов сам, зодягнутий у лахміття, з брудною сумкою від протигаза, в якій було всеньке моє майно: голка, нитка, ножик, зроблений з розплесканого цвяха, щербата ложка. Ще, правда, я мав дерев’яного ящика з мотузяною ручкою, з яким не розлучався і в якому зараз лежало справжнє багатство — грудка сірої солі завбільшки з кулак, дбайливо загорнута в ганчірку. І був у мене там захований двохсотграмовий кусень чорного хліба. Добряче зголоднілий, я все-таки його не торкався.

«Ні, хай поки що буде,— казав сам собі.— Хтозна, які ще несподіванки можуть бути попереду. Хай, хай ще полежить…»

Цей шматок хліба і без того додавав мені сил, підбадьорював. Він був мій, тільки мій і більше нічий. Будь-якої хвилини, коли вже несила буде терпіти, я зможу його з’їсти до останньої крихти. Так, до останньої крихти. Але поки що хай лежить цілий, я ще можу потерпіти, ноги ще несуть мене, я при пам’яті, чую людські голоси, навіть можу відрізнити чоловічий голос од жіночого.

І зір мене, дякувати долі, не зраджує. Чітко бачу, що роблять люди навколо мене. Той з лопатою, той з кайлом, а ті з ношами — працюють, хоча з неба сіється дрібний дощик. Треба негайно звільнити дорогу, завалену битою цеглою, якимись уламками.

Я не шукаю схованки від дощу. Іду. Що мені дощ?

Он дибає назустріч старенький чоловічок, худий і зігнутий, а в руках міцно затис… теж шматок хліба. Можливо, багато ротів чекають його з тим кусником.

Хліб…

Останні три роки це слово означало для мене життя. Я не знаю місткішого, значущішого слова.

Припускав дощик, я ступав швидше й дедалі дужче відчував голод, виснаження.

«Ні, вже неможливо терпіти, та й навіщо ця впертість? — гніваюся я сам на себе.— Маю ж хліб, то чому б і не попоїсти, якщо голодний?»

«Їж, їж»,— нашіптував мені голод.

«Ні, ще почекай,— озивався десь у глибині душі інший голос.— Потерпи ще трохи, потерпи».

Але ж голод усе-таки бере своє, рука тягнеться до хліба. Я зупиняюся біля стіни напівзруйнованого будинку і тремтячими пальцями, з благоговійною обережністю дістаю згорточок з хлібом, так само обережно розмотую шматину, щоб не впустити, не загубити жодної крихітки. Ще не бачу хліба, а вже чую його солодкий дух.

«Ось він, цілих двісті грамів, і весь мій, мій й більше нічий, зараз з’їм його до останньої крихітки»,— тішилося моє голодне єство.

І тут близько, зовсім поряд я почув кволі голосочки:

— Брот…[5]

— Брот…

Я аж здригнувся від цього слова, повтореного кілька разів. Це слово було знайоме мені й дуже зрозуміле. Я поволі обернувся. Неподалік під стіною один біля одного сиділо двоє дітлахів. Старшому було років вісім, меншенькому, мабуть, не більше шести. Дві пари голодних очей дивилися на мене благальними поглядами, чотири худенькі руки були простягнуті в мій бік.

Я вже підніс був хліб до рота, та, вгледівши цих дітлахів, наче закам’янів. І знов почув:

— Брот…

— Брот…

Тремтяча рука опустилася.

«Не давай, з’їж сам,— знов озвався у мені голод.— Хтозна, може, їхній батько стріляв у тебе, може, то він поранив тебе і спровадив до концтабору. Так, з’їж сам і хай не мучить тебе сумління, адже це діти твого ворога. Не давай, сам з’їж свій хліб».

Я знов підніс до рота шматок хліба.

«Не їж,— зупинив мене інший голос— Не слухай цей голод, що схожий на звіра. Ти тільки подивися, які нещасні оті діти. Так, діти, а не вороги, дітлахи, які ще й не знають, що таке фашизм, але вже знають, що таке війна. І ще невідомо, хто їхній батько… Та й яке це має значення зараз? Ти доросла людина, ти звик до голоду, натерпівся від нього і зможеш потерпіти ще, а ці діти… Хтозна, чи витерплять вони. Поділися з ними своїм хлібом, адже ти знаєш, що в чорному кусневі часом сховане життя…»

«Не давай! — знову заволав голод.— З’їж сам, ти вже од вітру хилишся, а хтозна, коли тебе нагодують. У цьому хлібові й твоє життя…»

Я знову був підніс хліб до рота, але вуста не розімкнулися.

«Не їж, невже пекельні муки концтабору й голоду вбили в тобі людське співчуття? Не може бути…»

«З’їж!»

«Ні!»

Я розламав хліб навпіл і поклав у їхні долоньки. На землю впав малесенький шматочок, я підібрав його і хотів з’їсти сам, та, коли побачив очі старшого хлопчика, віддав йому і ту останню крихту. Віддав і поволі пішов далі.

Дощ перестав. Небо почало вияснюватися, от-от мало виглянути сонце.

…Скільки літ минуло відтоді, а й досі перед очима тих двоє обірваних, голодних діток з простягнутими рученятами, й досі я чую їхні кволі голосочки:

— Брот…

— Брот…

Примечания

1

А х п е р с — брате мій (вірменське звертання).

2

П ш а т е н і — фруктове дерево, лох.

3

Відчиніть! (нім.)

4

«Моя кохана Марта».

5

Хліба (нім.).

Content

Мнацакан Тарян
Месник
Повісті та оповідання

МЕСНИК Повість

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

ЛЮБОВ У ВОГНІ Повість

Частина перша Дівчина з пісні

Частина друга Ціною життя

Частина третя Розплата

ОПОВІДАННЯ

Дві весни лейтенанта Вартаняна

Двоє замість одного

Чекання

При заході сонця

Сила ненависті

…І не назвав свого імені

Кусень хліба

Примечания