Ерик-Еманюел Шмит

Синът на Ной

(книга четвърта от поредицата "Кръговратът на незримото")

На моя приятел Пиер Перелмутер, чиято история отчасти вдъхнови този разказ.

В памет на отец Андре, викарий от църквата Сен-Жан-Батист в Намюр и на всички Праведници на народите.

На десет бях сред група деца, дето ги разиграваха на търг всяка неделя.

Не ни продаваха, а ни караха да вървим по една естрада, за да се намери кой да ни вземе. Сред публиката можеше да бъдат истинските ни родители, най-сетне завърнали се от войната или пък двойки, желаещи да ни осиновят.

Всяка неделя се качвах на подиума с надеждата да бъда разпознат или избран.

Всяка неделя под навеса на „Жълтата вила“ имах десет крачки, за да ме забележат, десет крачки, за да си намеря семейство, десет крачки, за да не бъда повече сирак.

Първите стъпки не ми костваха усилия, защото нетърпението ме изстрелваше на подиума, но към средата губех сили. Сред тези редици глави и шапки, плешивини и кокове една уста трябваше да се отвори и да възкликне: „Сине мой!“, или пък: „Той е! Него искам! Осиновявам го!“ Пръстите на краката ми бяха сгърчени, цялото ми тяло бе устремено към онзи вик, който щеше да ме изтръгне от сирачеството, а аз оглеждах дали външността ми е в ред.

Ставах призори, изтичвах от общата спалня до студените умивалници и търках кожата си с един зелен, твърд като камък сапун, който бавно се размекваше и скъпернически пускаше пяна. Двайсет пъти се решех, за да съм сигурен, че косата ми е послушна. Тъй като синият костюм за литургията ми беше станал твърде тесен в раменете и твърде къс на китките и глезените, аз се свивах в грубия плат, за да скрия, че съм пораснал.

Докато чака, човек не знае дали това е наслада или терзание и се готви за скок, от който не знае как ще се приземи. Дали ще умра? Дали ще ми ръкопляскат?

Наистина, обувките ми създаваха лошо впечатление. Две парчета разкашкан картон. Повече дупки, отколкото материя. Пробойни, привързани с канап. Модел с вентилация, отворен към студа и вятъра даже откъм пръстите. Два патъка, които можеха да издържат на дъжд само ако вече имаха дебела кора от няколко слоя кал. Не можех да рискувам да ги изчистя, защото имаше опасност да се разпаднат. Единственият признак, който позволяваше на обувките ми да минават за обувки, беше, че ги нося на краката. Ако ги държах в ръце, сигурно някой любезно щеше да ми посочи кофата. А може би трябваше да си остана с ежедневното дървено сабо? И без това посетителите на „Жълтата вила“ не можеха да забележат това отдолу. Пък и да можеха! Нямаше да се откажат от мен заради някакви си обувки! Рижият Леонар не беше ли открил родителите си, докато вървеше по естрадата бос?

— Върни се в столовата, Жозеф.

Всяка неделя надеждите ми умираха с това изречение. Отец Понс ми намекваше, че и този път няма да стане и че трябва да напусна сцената.

Кръгом. Десет крачки, за да изчезна. Десет крачки, за да се върна при болката. Десет крачки, за да стана отново сирак. В края на естрадата вече пристъпваше друго дете. Ребрата притискаха сърцето ми.

— Мислите ли, че ще успея, отче?

— В какво, момчето ми?

— Да открия родители.

— Родители! Надявам се, че твоите истински родители са избегнали опасността и скоро ще се появят.

От многото безрезултатно излагане на показ, започнах да се чувствам виновен. Всъщност не аз, а те закъсняваха да дойдат. Да се върнат. Но дали вината беше тяхна? И дали бяха още живи?

Бях на десет. Три години по-рано родителите ми ме бяха поверили на непознати. Войната беше приключила преди няколко седмици. С нея беше свършило и времето на надеждите и илюзиите. Ние, скритите деца, трябваше да се върнем към действителността, за да разберем, както човек го удрят по главата, дали все още сме част от семейство или оставаме сами на земята…

Всичко започна в един трамвай.

Мама и аз прекосявахме Брюксел, седнали в дъното на жълт вагон, който плюеше искри и надаваше тенекиен грохот. Мислех си, че именно искрите по покрива ни придават скорост. Седнал на коленете на майка ми, обгърнат от сладкия й парфюм, долепен до лисичата й яка и препускащ сред сивия град, бях само на седем, но владетел на целия свят: варда, селяндури! Дръпнете се да минем! Колите се отдръпваха, каруците губеха ума и дума, пешеходците отскачаха, а ватманът ни возеше, майка ми и мен, като двойка в императорска каляска.

Не ме питайте как изглеждаше майка ми — може ли човек да опише слънцето? От мама се излъчваше топлина, сила и радост. Помня това усещане повече от чертите й. До нея се смеех и никога нищо лошо не можеше да ми се случи.

Тъй че когато немските войници се качиха, аз не се притесних. Само продължих да играя ролята си на нямо дете, защото както се бяхме уговорили с родителите ми, които се бояха, че идишът ще ме издаде, спирах да говоря веднага щом сивозелените униформи или кожените манта приближаваха до нас. През онази 1942 година трябваше да носим жълти звезди, но баща ми, умел шивач, беше открил начин да ни спретне такива шлифери, че да можем да крием звездата и да я показваме в случай на нужда. Майка ми наричаше това „нашите падащи звезди“.

Докато военните си говореха, без да ни обръщат внимание, усетих как майка ми се напрегна и започна да трепери. Дали беше инстинкт? Или беше чула издайнически думи?

Тя стана, сложи ръка на устата ми и на следващата спирка бързо ме бутна от стъпалата. Щом се озовахме на тротоара, попитах:

— Ама у дома е още нататък, защо вече слязохме?

— Ще се помотаем, Жозеф. Искаш ли?

Аз исках всичко, което искаше майка ми, макар че ми беше трудно да вървя до нея с крачката на седемгодишно дете, толкова нейната се бе забързала и бе станала по-отсечена от обикновено.

По пътя тя ми предложи:

— Ще идем при една голяма дама, искаш ли?

— Да. Коя?

— Графиня Дьо Сюли.

— Тя колко е?

— Моля?

— Нали каза, че е голяма дама…

— Исках да кажа, че е благородничка.

— Благородничка ли?

Докато ми обясняваше, че благородник е човек от високо потекло, наследник на много старо семейство и че само заради благородния му произход трябва да му се засвидетелства много уважение, тя ме заведе до вестибюла на една прекрасна огромна къща, където ни поздравиха разни слуги.

Тук малко се обърках, тъй като жената, която дойде при нас, не отговаряше на онова, което си бях представял: макар и произлязла от „старо“ семейство, графиня Дьо Сюли изглеждаше много млада и въпреки че бе „голяма“ дама от „високо“ потекло, тя май не беше по-висока от мен.

Те заговориха бързо и тихо, след това майка ми ме прегърна и ме помоли да я изчакам тук, докато се върне.

Дребничката, млада и разочароваща графиня ме отведе в своя салон, където ме почерпи сладки и чай и ми посвири мелодии на пианото. Като се има предвид височината на таваните, изобилието на почерпката и красотата на музиката, приех да преразгледам положението си, и като се наместих удобно в едно меко кресло, се съгласих, че тя е „голяма“ дама.

Тя спря да свири, погледна часовника с въздишка, а след това се приближи до мен с набраздено от тревога чело.

— Жозеф, не знам дали ще разбереш онова, което ще ти кажа, но кръвта ни не позволява да крием истината от децата.

Ако това бе някакъв обичай при благородниците, защо тя го налагаше и на мен? Дали си мислеше, че и аз съм благородник? Всъщност, дали бях такъв? Аз — благородник? Вероятно… Защо пък не? Ако, подобно на нея, човек не трябваше да бъде нито висок, нито стар, имах шанс…

— Жозеф, родителите ти и ти сте в голяма опасност. Майка ти чула да се говори за арести, които щели бъдат извършени във вашия квартал. Отиде да предупреди баща ти и колкото може повече хора. Повери те на мен да те закрилям. Надявам се, че ще се върне. Това е. Наистина се надявам, че ще се върне.

Ами, предпочитах да не съм благородник всеки ден — от истината по-скоро боли.

— Мама винаги се връща. Защо да не се върне?

— Може полицията да я арестува.

— Че какво е направила?

— Нищо не е направила. Тя е…

И тук графинята изпусна продължителен гръден стон, който накара перлите й да се чукнат една в друга. Очите й се навлажниха.

— Каква е тя? — попитах.

— Еврейка е.

— Ами да. Всички в семейството сме евреи. Аз също, да знаеш.

Понеже бях прав, тя ме целуна по двете бузи.

— Ами ти, мадам, еврейка ли си?

— Не. Белгийка съм.

— Като мен.

— Да, като теб. И християнка.

— Християнка е обратното на еврейка, така ли?

— Обратното на евреин е нацист.

— Християнките не ги ли арестуват?

— Не.

— Значи е по-добре да си християнка ли?

— Зависи пред кого. Ела, Жозеф, ще ти покажа къщата, докато чакаме майка ти да се върне.

— Аха! Видя ли, че ще се върне!

Графиня Дьо Сюли ме хвана за ръка и ме поведе през сякаш излитащи в небето стълбища към етажите, за да се полюбувам на разни вази, картини и доспехи. В спалнята й открих цяла стена с накачени на закачалки рокли. У дома в Шарбек ние също живеехме сред костюми, конци и платове.

— Ти си шивачка като татко ли?

Тя се засмя.

— Не. Аз купувам тоалетите, които изработват шивачите като баща ти. Нали все трябва да работят за някого?

Кимнах.

Кимнах с глава, но скрих от графинята, че едва ли е избрала тези дрехи от нас, защото никога не бях виждал толкова красиви неща при татко, бродираните кадифета, блестящите коприни, дантелените маншети, копчетата, които блещукаха като накити.

Дойде графът и след като графинята му описа ситуацията, се вгледа в мен.

Той се доближаваше доста повече до портрета на благородника. Висок, изтънчен, стар — във всеки случай мустакът му придаваше достолепен вид — той ме оглеждаше от толкова високо, че разбрах защо са вдигнали толкоз таваните.

— Ела да хапнеш с нас, детето ми.

Сигурен бях, че гласът му е истински глас на благородник! Солиден, плътен, тежък и с цвета на бронзовите статуи, осветявани от свещниците.

По време на вечерята учтиво се справих с рутинния разговор, макар да бях погълнат от въпроса дали съм благородник или не? Щом семейство Сюли бяха готови да ми помогнат и да ме приютят, дали не беше защото съм от същото потекло като тях? Тоест благородно?

Докато отивахме в салона, за да пием настойка от портокалов цвят, можех да попитам, но заради страха от отрицателни отговори предпочетох още малко да поживея с този ласкателен въпрос…

Изглежда съм задрямал, когато се звънна на вратата. Когато от креслото, в което се бях отпуснал, видях на стълбището да се появяват майка ми и баща ми, за първи път разбрах, че са различни. Прегърбени в мрачните си дрехи и с картонени куфари в ръка, те говореха много неуверено и тревожно, сякаш се бояха от мрака, от който идваха толкова, колкото и от блестящите стопани, към които се обръщаха. Запитах се дали пък родителите ми не са бедни.

— Хайка! Арестуват всички. Жените и децата също. Семейство Розенберг. Семейство Майер. Семейство Перелмутер. Всички…

Баща ми плачеше. Притеснен бях, че той, който никога не плачеше, е дошъл да плаче пред хора като семейство Сюли. Какво ли означаваше тази фамилиарност? Дали, че сме благородници? Гледах и слушах всичко, без да шавам в креслото, където другите мислеха, че дремя.

— Да заминем… Къде да заминем? За да стигнем до Испания, трябва да успеем да пресечем Франция, в която също няма никаква сигурност. А без фалшиви документи…

— Виждаш ли, Мишке — каза майка ми, — трябваше да тръгнем с леля Рита за Бразилия.

— С баща ми, който беше болен — по никой начин!

— Но сега той е мъртъв, Господ да го прости.

— Да, твърде късно е.

Граф Дьо Сюли сложи малко ред в разговора.

— Ще се погрижа за вас.

— Не, господин графе, ние и нашата съдба сме без значение. Спасете Жозеф. Първо него. И само него, ако така е писано.

— Да — потвърди майка ми, — Жозеф трябва да иде на сигурно място.

Според мен, толкова много грижи потвърждаваха прозрението ми, че съм благородник. Във всеки случай бях такъв за нашите. Графът отново ги успокои.

— Разбира се, че ще се погрижа за Жозеф. Ще се погрижа и за вас. Но трябва да се съгласите временно да бъдете разделени от него.

— Мъничкият ми Жозефеле…

Майка ми се свлече в ръцете на графинята, която мило я потупа по рамото. За разлика от сълзите на баща ми, които ме бяха притеснили, нейните късаха сърцето ми.

Дори да бях благородник, не можех повече да се правя, че спя! Като истински рицар скочих от креслото, за да утеша мама. Но не знам какво ми стана и като стигнах до нея, стана точно обратното, вкопчих се в краката й и започнах да хлипам по-силно от нея. Само за една вечер семейство Сюли можа да види разплакано цялото ни племе! После идете доказвайте, че и ние сме благородници.

Тогава, за да отвлече вниманието, баща ми отвори куфарите.

— Ето, господин графе. Тъй като никога няма да успея да ви платя, ви давам всичко, което притежавам. Ето последните ми костюми.

И той вдигна закачалки с изработените от него сака, панталони и жилетки. Поглаждаше ги с опакото на ръката с обичайния си жест от работилницата, бърза милувка, която вади на показ стоката и подчертава кройката и начина, по който пада платът.

Почувствах облекчение, че татко не бе дошъл с мен в стаята на графинята и че му бе спестена гледката на красивите й дрехи, иначе щеше да умре на място, поразен от неудобство, че е посмял да натрапи толкова обикновените си творения на тъй изтънчени люде.

— Не искам да ми плащате по никакъв начин, приятелю — рече графът.

— Настоявам…

— Не ме оскърбявайте. Не правя нищо от интерес. Моля ви, запазете безценните си съкровища, може да ви послужат.

Графът бе нарекъл „съкровища“ костюмите на баща ми! Нещо май ми убягваше. Дали не се бях объркал?

Накараха ни да се качим на последния етаж на къщата, където ни настаниха в една стая със скосен таван. Бях омаян от звездното небе, към което гледаше изрязаният в средата на покрива прозорец. Преди това не бях имал случай да гледам звездите, защото от приземния ни апартамент през прозорчето виждах само обувки, кучета и торби. Вселенският свод, това дълбоко кадифе, напръскано с диаманти, ми се струваше логичният завършек на един благороднически дом, в който красотата искреше на всеки етаж. И така, семейство Сюли имаха над себе си не блок от шест домакинства и тяхното потомство, а безтегловното небе и звездите. Харесваше ми да бъда благородник.

— Виж, Жозеф — рече мама, — ей онази звезда е нашата. На нас с теб.

— Тя как се казва?

— Хората я наричат Зорница, а ние ще я наричаме „звездата на Жозеф и на мама“.

Мама имаше навик да прекръщава звездите.

Тя сложи ръце на очите ми, накара ме да се завъртя и след това ми посочи небето.

— Къде е? Можеш ли да ми я посочиш?

Научих се безпогрешно да разпознавам сред безкрая „звездата на Жозеф и на мама“.

Майка ми ме притискаше към себе си и тананикаше приспивна песен на идиш. Щом завършеше песента, тя ме караше да й показвам нашата звезда. След това отново запяваше. Борех се със заспиването, защото исках да изживея този миг с всяка пора.

В дъното на стаята, приведен над куфарите си, баща ми подреждаше и преподреждаше костюмите си и ругаеше. Между два куплета, прошепнати от майка ми, намерих сили да попитам:

— Татко, ще ме научиш ли да шия?

Той се обърка и не ми отговори веднага.

— Да — настоях аз. — Иска ми се да правя съкровища. Като теб.

Приближи се и точно той, който толкова често проявяваше студенина и дистанцираност, ме притисна към себе си и ме целуна.

— Ще те науча на всичко, което знам, Жозеф. И дори на онова, което не знам.

Обикновено черната му, твърда и боцкаща брада май му причиняваше болка, защото той често си търкаше бузите и не даваше никой да му я пипа. Но тази вечер вероятно не му беше до това, защото ме остави да я опипам любопитно.

— Приятно е, нали? — промълви мама и се изчерви, сякаш ми доверяваше тайна.

— Стига си говорила глупости — издудна татко.

Макар да имаше две легла — едно голямо и едно малко, мама настоя да легна в голямото с тях. Татко не се противи дълго. Той наистина беше различен откак бяхме благородници.

И в този миг, докато гледах звездите, които пееха на идиш, за последен път заспах в обятията на майка ми.

Така и не се сбогувахме. Дали се дължеше на объркания ход на обстоятелствата? Дали го направиха нарочно? Вероятно не искаха да изживеят такава сцена, още по-малко искаха да я изживея аз… Нишката се скъса, без да се усетя — те заминаха следобеда на другия ден и не се върнаха.

Всеки път, когато питах графа и миниатюрната графиня къде са родителите ми, отговорът бе все един и същ: „На сигурно място.“

Задоволявах се с това, защото енергията ми бе погълната от откривателството на моя нов живот, животът ми на благородник.

Когато не изследвах сам ъглите и чупките на този дом, когато не наблюдавах танца на слугините, впрегнати да придават живот на сребърните прибори, да изтупват килимите или да бухват възглавниците, прекарвах часове наред в салона с графинята, която усъвършенстваше моя френски и ми забраняваше и най-дребния израз на идиш. Аз бях много послушен, още повече, че тя ме тъпчеше със сладкиши и с валсове на пианото. И най-вече, бях убеден, че окончателното придобиване на статута на благородник изисква владеенето на този език, разбира се, мрачен и труден за произнасяне, съвсем не така цветист и закачлив като моя, но нежен, отмерен и изтънчен.

Пред външни хора трябваше да наричам графа и графинята „чичо“ и „лельо“, защото те се преструваха, че съм един от холандските им племенници.

Бях стигнал дотам да си мисля, че това е вярно, когато една сутрин полицията обгради къщата.

— Полиция! Отворете! Полиция!

Някакви мъже силно хлопаха по главната порта, сякаш звънецът не им стигаше.

— Полиция! Отворете! Полиция!

Графинята дотърча в стаята ми по копринен халат, грабна ме на ръце и ме отнесе в леглото си.

— Не се страхувай от нищо, Жозеф и отговаряй на френски като мен.

Докато полицаите се качваха по стълбите, тя започна да ми чете някаква приказка, а двамата с нея бяхме облегнати на възглавниците, сякаш нищо не се бе случило.

Щом влязоха, те ни хвърлиха по един кръвожаден поглед.

— Вие криете еврейско семейство!

— Претърсете навсякъде, където искате — им каза тя надменно, — преслушайте стените, изпотрошете куфарите, повдигнете леглата, така и така няма да откриете нищо. За сметка на това ви гарантирам, че още утре ще чуете за мен.

— Имаше сигнал, госпожо.

Без да се издава, графинята се възмути, че слушат кого ли не, предупреди, че тази работа няма да остане така, а ще стигне до двореца, тъй като тя е близка с кралица Елизабет, а след това заяви на служителите, че тази грешка ще им струва службата, можете да ми вярвате!

— А сега претърсете! Претърсете бързо!

Пред толкова увереност и възмущение началникът на полицаите почти понечи да се оттегли.

— Мога ли да ви попитам, госпожо, кое е това дете?

— Мой племенник. Син на генерал фон Гребелс. Да ви покажа ли генеалогичното ни дърво? Правите опит за самоубийство, моето момче!

След безплодно претърсване полицаите си тръгнаха недодялани и посрамени, като мърмореха извинения.

Графинята се изстреля от леглото. На ръба на нервната криза, тя започна да се смее и да плаче едновременно.

— Хвана една от тайните ми, Жозеф, един от женските ми номера.

— Какъв номер?

— Да обвиняваш, вместо да се защитаваш. Да нападаш, когато те подозират. Да хапеш, вместо да се отбраняваш.

— Това само за жени ли е?

— Не. Можеш да го използваш.

На другия ден семейство Сюли ми съобщиха, че не мога да остана повече при тях, защото при евентуално разследване лъжата им нямаше да издържи.

— Отец Понс ще дойде и ще се погрижи за теб. Това са най-добрите ръце, в които може да попаднеш. Трябва да го наричаш „отец“.

— Добре, чичо.

— Няма да го наричаш „отец“, за да се правиш, че ти е баща, както наричаш мен „чичо“. Всички наричат отец Понс „отец“.

— И вие ли?

— И ние. Той е свещеник. Казваме „отче“, когато се обръщаме към него. Полицаите също. Немските войници също. Всички. Дори онези, които не вярват.

— Които не вярват, че им е баща ли?

— Дори онези, които не вярват в Господ.

Много бях впечатлен да се докосна до някой, който беше „отец“ на всички, или поне минаваше за такъв.

— Отец Понс — попитах — има ли нещо общо с пемзата за пети[1]?

Помислих си за мекия и лек камък, който от няколко дни графинята ми носеше във ваната, за да си търкам краката и да махам втвърдените мъртви кожички. Беше във формата на мишка и ме очароваше със способността си да изтърква — човек не очаква точно това от един камък, — както и да си променя цвета, щом се намокри — от сивкавобяло до антрацитночерно. Семейство Сюли избухнаха в смях.

— Не виждам на какво се смеете — казах обиден. — Може пък той да я е изнамерил… или изобретил… пемзата. В крайна сметка, все някой го е направил!

Семейство Сюли спряха да се смеят и поклатиха глава.

— Прав си, Жозеф, би могло да е той. Но въпреки това той няма нищо общо с пемзата.

И все пак, когато той звънна, а после влезе в голямата къща на Сюли, веднага се сетих, че става дума за него.

Мъжът, висок и тънък, сякаш бе съставен от две отделни, несвързани една с друга части: главата — и останалата част. Тялото му изглеждаше нематериално, тъкан без релеф, черно расо, тъй плоско, сякаш виси на закачалка, а под него се подаваха блестящи ботинки, които май не се държаха на никакви глезени. За сметка на това главата се открояваше розова, месеста, жива, нова и невинна, като извадено от ваната бебе. Човек имаше желание да я целуне и да я вземе в дланите си.

— Добър ден, отче — рече графът. — Това е Жозеф.

Гледах го и се опитвах да разбера защо лицето му не само не ме изненадваше, ами сякаш беше потвърждение за нещо. Потвърждение за какво? Черните му очи ме гледаха приветливо иззад кръговете на леките му очила.

Изведнъж ми се проясни.

— Вие нямате коса! — възкликнах.

Той се усмихна — и в този миг го заобичах.

— Загубих много от нея. Малкото, което все още расте, го бръсна.

— Защо?

— За да не губя време да се реша.

Прихнах. Значи той сам не успяваше да схване защо е плешив? Ама че смехория…

Семейство Сюли ме гледаха въпросително. И те ли? Дали да им кажа? А пък то си беше очевидно: отец Понс имаше череп, гладък като чакълче, защото трябваше да прилича на името си: Пемза!

От упоритото им учудване обаче усетих, че трябва да си мълча. Пък дори да изглеждам като глупак…

— Можеш ли да караш колело, Жозеф?

— Не.

Не смеех да си призная причината за този недъг — от началото на войната моите предпазливи родители ми забраняваха да играя на улицата. Тъй че по отношение на игрите бях далеч назад в сравнение с хлапетата на моята възраст.

— Значи ще те науча — поде отецът. — Ще се стремиш да се крепиш зад мен. Дръж се.

В двора на къщата се опитах да спечеля гордостта на семейство Сюли, но ми трябваха няколко опита, за да успея да се закрепя на багажника.

— Я сега да опитаме на улицата.

Щом успях и там, графът и графинята се приближиха. Целунаха ме бързо.

— До скоро, Жозеф. Ще идваме да те виждаме. Внимавайте с Големия Жак, отче.

Едва бях успял да разбера, че се прощаваме — и ние с отеца вече летяхме из улиците на Брюксел. Поради факта, че вниманието ми беше концентрирано да пазя равновесие, не можах да се предам на скръбта.

Под ситния дъждец, който превръщаше настилката в мазно огледало, ние бързо напредвахме като се подрусвахме и залитахме върху няколкото сантиметра гума.

— Ако срещнем Големия Жак, трябва да се наведеш към мен и да си говорим сякаш се познаваме открай време.

— Кой е Големия Жак, отче?

— Един евреин-предател, който се движи в кола на Гестапо. Той посочва на нацистите евреите, които разпознае, за да могат те да ги арестуват.

А аз тъкмо бях зърнал една черна кола, която бавно ни следваше. Хвърлих един поглед през рамо и забелязах през предното стъкло между мъже в тъмни шлифери едно белезникаво, прозрачно лице, което бързешком оглеждаше с изпъкналите си очи тротоарите на булевард „Луиз“.

— Големия Жак, отче!

— Бързо, разкажи ми нещо. Нали знаеш вицове, Жозеф?

Не затърсих най-добрите, ами започнах да изреждам целия си запас от майтапи. Никога не си бях представял, че толкова ще развеселят отец Понс, който се смееше с цяло гърло. Опиянен от успеха си, аз също започнах да се кикотя, и когато колата мина покрай нас, вече бях прекалено замаян от успеха си, за да й обърна внимание.

Големия Жак се втренчи в нас със зъл поглед и потупа меките си бузи с малка бяла носна кърпа, а след това, отвратен от радостта ни от живота, направи знак на шофьора да ускори.

Малко след това отец Понс се напъха в една странична уличка и колата изчезна от погледа ни. Исках да продължа кариерата си на комик, но отец Понс възкликна:

— Ама моля ти се, Жозеф, престани. Толкова ме разсмиваш, че не смогвам да въртя педалите.

— Жалко. Няма да научите историята на тримата равини, които пробвали един мотор.

На мръкване още продължавахме да караме. Отдавна бяхме излезли от града и прекосявахме полето, в което дърветата вече чернееха.

Отец Понс не се беше задъхал, но почти не говореше и се задоволяваше с: „Как е?“, „Държиш ли се?“, „Не се ли измори, Жозеф?“ И все пак имах чувството, че колкото по-натам отивахме, толкова по-близки си ставахме, вероятно защото ръцете ми обгръщаха кръста му, главата ми бе отпусната на гърба му и усещах как през грубия плат топлината на това тънко тяло полека ме завладява. Най-сетне една табела обяви Шамле, селото на отец Понс, и той спря. Колелото изскърца и аз се търколих в канавката.

— Браво, Жозеф, добре повъртя педалите! Трийсет и пет километра! Като за начало е направо забележително.

Станах, без да посмея да противореча на отец Понс. Всъщност, за мой срам, по време на пътуването не бях въртял педалите, а бях оставил краката ми да висят в празното. Да не би да е имало педали, които не съм забелязал?

Той остави колелото преди да съм успял да проверя и ме хвана за ръка. Цепихме направо през полето до първата къща в покрайнините на Шамле, ниска и тантуреста постройка. Там той ми направи знак да мълча, избегна главния вход и почука на вратата на мазето.

Показа се една фигура.

— Бързо влизайте.

Мадмоазел Марсел, аптекарката, бързо затвори вратата и ни накара да слезем по няколко стъпала, които водеха към мазата й, осветена от скъперническа маслена лампа.

Мадмоазел Марсел предизвикваше страх у децата и когато се наведе към мен, ефектът беше обичайният: почти извиках от отвращение. Дали беше от полуздрача? Или от осветлението отдолу? Мадмоазел Марсел приличаше на всичко, само не и на жена, човек би рекъл, че е картоф върху птиче тяло. Лицето й с месести, зле оформени черти, набръчкани клепачи, с тъмна и неравна, повяхнала и грапава кожа, приличаше на грудка, която някой селянин току-що е отчекнал: един удар с лопатата бе цепнал тънки уста и две малки брадавици — очите; няколко редки косъма, бели в корените и рижи по краищата, показваха, че през пролетта евентуално ще има и други. Кацнала върху тънки крака и приведена напред, с торс, съставен изцяло от корем като на шкембеста червеношийка, дундеста от шията до корема, с ръце на хълбоците и изтеглени назад в положение за полет, тя ме погледна, преди да ме клъвне.

— Евреин, естествено, нали? — попита тя.

— Да — рече отец Понс.

— Как се казваш?

— Жозеф.

— Добре. Няма нужда да сменяме името, то е толкова еврейско, колкото и християнско. Ами родителите ти?

— Мама Леа. Татко Микаел.

— Питам те за фамилията им.

— Бернщайн.

— Ох, истинска катастрофа! Бернщайн… Ще казваме Бертен. — Ще ти направя документи на името на Жозеф Бертен. Ела, ела насам за снимка.

В ъгъла на стаята ме чакаше табуретка, поставена пред декор, представляващ синьо небе над някаква гора.

Отец Понс ме вчеса, оправи ми дрехите и ме помоли да гледам в апарата — обемиста дървена кутия с хармоника върху статив, висок почти човешки бой.

В този миг стаята бе прорязана от светкавица, тъй бърза и объркваща, че ми се стори сън.

Докато потърквах очи, Мадмоазел Марсел пъхна друга плака в хармониката и отново се получи същият светлинен феномен.

— Още! — поисках.

— Не, две стигат. Ще ги проявя тази нощ. Надявам се, че нямаш въшки, нали? Така или иначе — сложи си от този лосион. Нали нямаш краста? Във всеки случай ще те изтъркам с четка и сяра. Какво друго? Господин Понс, ще ви го върна след няколко дни, става ли?

— Устройва ме.

Мен обаче изобщо не ме устройваше и мисълта да остана сам с нея ме хвърляше в ужас. Не смеех да го кажа, затова запитах:

— Ти защо казваш „господине“? Казва се „отче“.

— Казвам каквото си искам. Господин Понс прекрасно знае, че мразя кюретата, че ги дъвча откак съм се родила и че се отвращавам от нафората. Аз съм фармацевт. Първата жена фармацевт в Белгия! Първата взела диплома! Учила съм и познавам науката. Тъй че „отче“… на някой друг! Пък и господин Понс не ми се сърди.

— Не — рече отецът, — знам, че сте добър човек.

Тя започна да мърмори, сякаш думата „добра“ прекалено намирисваше на църква.

— Не съм добра, а справедлива. Не обичам кюретата, не обичам евреите, не обичам германците, но не понасям да нападат деца.

— Знам, че обичате децата.

— Не, и децата не обичам. Но те все пак са човешки същества.

— В такъв случай значи обичате човечеството!

— Ох, господин Понс, престанете да твърдите, че обичам нещо! Това са точно приказки на кюре. Не обичам нищо и никого. По професия съм фармацевт — това означава да помагам на хората да останат живи. Върша си работата, това е всичко. Хайде, пайдос, изчезвайте оттук! Ще ви върна хлапето в добро състояние, обгрижено, чистичко и с документи, които да му осигурят мир и спокойствие, по дяволите!

Тя се врътна, за да избегне спора. Отец Понс се наведе към мен и усмихнато ми пошепна:

— „Подяволите“ й е станало прозвище в селото. Тя ругае повече от баща си, който беше полковник.

Подяволите ми донесе храна, оправи ми едно легло и с нетърпящ възражение глас ми нареди добре да си почина. Докато заспивах нея вечер, не можах да потисна известно възхищение към жена, която толкова естествено казва „по дяволите“.

Прекарах няколко дни с интендантката мадмоазел Марсел. Всяка вечер, след ден, прекаран в лабораторията над мазето, тя без свян изработваше пред мен фалшивите ми документи.

— Ще ти пречи ли, ако ти сложа шест години, а не седем?

— Ама аз скоро ще стана на осем — опълчих се аз.

— Значи си на шест. Така е по-добре. Не се знае колко ще продължи тази война. Колкото по-късно пораснеш, толкова по-добре за теб.

Когато мадмоазел Марсел задаваше въпрос, нямаше смисъл да й отговарям, защото тя го задаваше единствено на себе си и чакаше отговор единствено от себе си.

— Ще казваш също, че родителите ти са починали. От естествена смърт. Я да видим, каква ли болест е могла да ги отнесе?

— Болки в стомаха?

— Грип! Светкавична форма на грип. Разкажи ми историята си.

Щом ставаше дума да се повтори онова, което тя бе измислила, мадмоазел Марсел изведнъж започваше да чува другите.

— Казвам се Жозеф Бертен, на шест години съм, роден съм в Анверс и родителите ми починаха миналата зима от грип.

— Добре. Дръж, на ти един ментов бонбон.

Когато беше удовлетворена от мен, тя имаше жестове като на звероукротител — хвърляше ми бонбон, а аз трябваше да го хвана във въздуха.

Всеки ден отец Понс идваше да ни види, без да крие трудностите, които срещаше да ми изнамери приемно семейство.

— В околните ферми всички „сигурни“ хора са прибрали вече по едно-две деца. Освен това, евентуалните кандидати се колебаят, те биха били по-разнежени от някое бебе. Жозеф е вече голям, на седем е.

— На шест съм, отче — възкликнах.

За да ме награди за намесата, мадмоазел Марсел ми натика един бонбон в устата, а след това изкряка към отеца:

— Ако искате, господин Понс, аз мога да стресна колебливите.

— С какво?

— По дяволите! Ако не приемат бежанци, им спирам лекарствата! Да пукнат с отворена уста!

— Не, госпожице Марсел, хората трябва сами да поемат риска. Все пак ги грози затвор за съучастничество…

Мадмоазел Марсел се извъртя към мен.

— Ще ти хареса ли да станеш пансионер в училището на отец Понс?

Знаех, че е безполезно да отговарям, та не помръднах и я оставих да продължи.

— Вземете го с вас в „Жълтата вила“, господин Понс, макар това да е първото място, където ще претърсят за скрити деца. Но, по дяволите, с документите, които му изфабрикувах…

— Как ще го храня? Вече не мога да искам от властите нито един купон за продоволствия. Децата в „Жълтата вила“ са недохранени, знаете добре това.

— Ами, няма проблем! Бургмистърът ще дойде тази вечер за инжекцията си. Аз ще се погрижа.

През нощта, след като смъкна желязната рулетка на аптеката с такъв грохот сякаш бе взривила танк, мадмоазел Марсел дойде при мен в мазето.

— Жозеф, може би ще имам нужда от теб. Хайде да се качиш горе и да постоиш в шкафа с палтата без да шукваш, а?

И тъй като не отговорих, тя се нервира.

— Зададох ти въпрос! По дяволите, тъп ли си или какво?

— Да, добре.

Когато се звънна, аз се пъхнах сред висящите дрехи, просмукани с нафталин, а мадмоазел Марсел въведе бургмистъра в задната стаичка. Тя му помогна да съблече габардиненото си палто и го пъхна под носа ми.

— Все по-трудно ми става да си осигурявам инсулин, господин ван дер Мерш.

— О, времената са тежки…

— Всъщност, другата седмица няма да мога да ви бия инжекцията. Недоимък! Няма как! Край!

— Боже… ами тогава… диабетът ми…

— Няма начин, господин бургмистър. Освен ако…

Освен ако какво, госпожице Марсел? Кажете. На всичко съм готов.

— Освен ако ми дадете купони. Мога да ги разменя срещу вашето лекарство.

Бургмистърът отговори с паника в гласа.

— Невъзможно… надзирават ме… през последните седмици населението на селото твърде много се увеличи… и вие добре знаете защо… не мога да искам повече, без да привлека вниманието на Гестапо върху нас… това… това ще ни излезе през носа… на всички нас!

— Вземете това памуче и натиснете силно. Още!

Докато тормозеше бургмистъра, тя се приближи до мен и бързо и тихо ми подхвърли между вратите:

— Вземи ключовете от палтото му, желязната връзка, не покритата с кожа.

Стори ми се, че не съм чул добре. Дали тя отгатна това? И добави през зъби:

— И се размърдай, по дяволите!

Тя се върна да довърши превръзката на бургмистъра, а аз пипнешком му отмъкнах връзката с ключовете.

След като посетителят й си тръгна, тя ме освободи от шкафа, изпрати ме в мазето, а след това се стопи в нощта.

Много рано на другата сутрин отец Понс дойде да ни предупреди:

— Бойна тревога, госпожице Марсел, откраднали са купоните от кметството!

Тя потри ръце.

— Така ли? Че как са могли?

— Крадците са разбили кепенците и са счупили един прозорец.

— Виж ти! Бургмистърът си е потрошил кметството, така ли?

— Какво искате да кажете? Че той е откраднал…

— Не, аз бях. С неговите ключове. Но когато сутринта ги оставих в кутията му, бях сигурна, че той ще си спретне грабеж, за да не го заподозрат. Тъй че, господин Понс, вземете листите с купоните. Тази купчинка е за вас.

Макар да бе намусена и неспособна да се усмихва, погледът на мадмоазел Марсел блестеше с радостен пламък.

Тя ме побутна по раменете.

— Хайде! Сега тръгваш с отеца!

Докато ми приготвят багажа и съберат фалшивите ми документи, а аз повторя на глас историята на фалшивия си живот, пристигнах в училището по обедно за учениците време.

„Жълтата вила“ бе полегнала като огромна, свита на кълбо котка на билото на хълма. Каменните лапи на външните стълби водеха до муцуната — някога боядисано в розово антре, в което изтърбушени канапета подозрително се плезеха. На първия етаж два големи остъклени прозореца във формата на овални клепачи се мъдреха на сградата и отвисоко се вглеждаха в онова, което се случваше на двора, между решетката и чинарите. На покрива две мансардни тераси, настръхнали от ковано желязо, наподобяваха уши, а вдясно пристройката на трапезарията се заобляше като опашка.

От „жълтото“ вилата бе запазила единствено названието си. Цял век мръсотия, дъждове, немара и топки, хвърляни от децата по мазилката бяха разнебитили, а след това и набраздили козината й, която сега биеше на убито кафяво.

— Добре дошъл в „Жълтата вила“, Жозеф — рече отец Понс. — Занапред това ще бъде твоето училище и твоят дом. Има три типа ученици: външните, които се прибират да се хранят у дома, полупансионерите, които остават за обяд, и пансионерите, които спят тук. Ти ще бъдеш пансионер. Ще ти покажа леглото и шкафчето ти в общата спалня.

Мислех си за тези непознати различия: външни, полупансионери и пансионери. Харесваше ми това да не е просто някакъв порядък, а вид йерархия: от повърхностния ученик до завършения учещ, като се мине през полуученика. Значи аз влизах направо в горния клас. Лишен от благородничеството през последните дни, сега бях доволен, че ми придават още малко уважение.

В общата спалня бях направо опиянен да се запозная със собственото си шкафче — никога не бях имал собствен шкаф — и докато гледах празните му лавици, бленувах за безбройните съкровища, които бих сложил там, без да си давам сметка, че засега можех да прибера само два използвани трамвайни билета.

— Сега ще те запозная с твоя попечител. Всеки пансионер в „Жълтата вила“ е под закрилата на някой по-голям. Руди!

Отец Понс няколко пъти безуспешно извика „Руди“. Надзирателите подеха името като ехо. А след това и учениците. Най-накрая, след известно време, което ми се стори непоносимо и което обърна с главата надолу цялото училище, тъй нареченият Руди се появи.

Отец Понс не беше излъгал като ми обеща един „голям“ за попечител: Руди беше нескончаем. Издигаше се толкова високо, че човек можеше да помисли, че е закачен на връв за изсулените рамене, докато ръцете и краката му висяха във въздуха отпуснати, като разнебитени, а главата му се кандилкаше напред тежка, покрита с много кафява коса, твърда, много права, сякаш изненадана, че е тук. Той вървеше бавно, като да се извини за гигантския си ръст като ленив динозавър, който казва: „Не се притеснявайте, аз съм добричък и ям само трева.“

— Отче? — попита той със сериозен, но мекушав глас.

— Руди, това е Жозеф, твоят подопечен.

— О, не, отче, това не е добра идея.

— Недей да спориш.

— Хлапето изглежда добре… не заслужава това.

— Давам ти задачата да му покажеш училището и да му разясниш правилата.

— Аз ли?

— Тъй като си многократно наказван, мисля, че ти ги познаваш по-добре от когото и да било. След втория звънец ще заведеш подопечния си в класа на малките.

Отец Понс се изнесе. Руди ме изгледа като купчина цепеници, които трябваше да пренесе на гръб, и изпъшка.

— Как се казваш?

— Жозеф Бертен. На шест години съм. Роден съм в Анверс и родителите ми умряха от испански грип.

Той вдигна очи към небето.

— Не си рецитирай урока, чакай да ти задават въпроси, ако искаш да ти повярват.

Обиден, че съм се показал несръчен, приложих съвета на графиня Дьо Сюли и нападнах с рогата напред:

— Ти защо не искаш да ми бъдеш настойник?

— Защото урочасвам. Ако има камъче в лещата, при мен е. Ако столът трябва да се счупи, то е под мен. Ако пада самолет — върху мен. Кутсузлия съм и нося кутсуз. От деня, в който съм се родил, баща ми изгубил работата си, а майка ми започнала да плаче. Ако ми повериш едно цвете, то загива. Ако ми дадеш колело, и то загива. Нося докосването на смъртта. Когато звездите ме погледнат, потреперват. Луната пък си стяга задника. Аз съм вселенско бедствие, грешка, катастрофа, ходещ малшанс, истински шлемазел.

И колкото повече той редеше жалби с глас, подскачащ между ниските и острите тонове под влияние на вълнението, толкова повече аз се заливах от смях. Накрая попитах:

— Тук има ли евреи?

Той изведнъж се стегна.

— Евреи? В „Жълтата вила“? Нито един! Никога! Защо ми задаваш този въпрос?

Той ме хвана за раменете и се вгледа в очите ми.

— Ти евреин ли си, Жозеф?

Гледаше ме строго. Знаех, че изпитва хладнокръвието ми. Суровият му поглед криеше молба: „Лъжи добре, моля те, хубавичко ме излъжи.“

— Не, не съм евреин.

Той се успокои и отпусна хватката си. Аз продължих:

— То аз и не знам какво значи евреин.

— Аз също.

— На какво приличат евреите, Руди.

— Гърбав нос, изпъкнали очи, увиснала джука и щръкнали уши.

— А май имали и копита на краката, и опашка на дупето.

— Ама че гледка — рече сериозно Руди. — Но сега евреин е най-вече човек, когото преследват и арестуват. Добре е, че не си такъв, Жозеф.

— Добре, че и ти не си такъв, Руди. Но все пак трябва да избягваш да говориш на идиш и да казваш шлемазел вместо кутсузлия.

Той потрепера. Аз се усмихнах. Всеки бе отгатнал тайната на другия и вече можехме да бъдем съучастници. И за да скрепим съглашението си, той ме накара да изпълним някакъв сложен ритуал с пръсти, длани и лакти, а после плюхме на земята.

— Ела да ти покажа „Жълтата вила“.

С напълно естествено движение той хвана мъничката ми длан в огромната си гореща лапа и все едно бяхме братя от край време, той ми разкри вселената, в която щях да прекарам следващите години.

— Все пак — мърмореше той — мислиш ли, че изглеждам като жертва?

— Ако се научиш да използваш гребен, нещата ще се променят.

— Ами фигурата ми? Видя ли ми фигурата? Краката ми са като лодки, а ръцете като бухалки.

— То е, защото са пораснали преди другите неща, Руди.

— Ами че аз се разраствам и големея! Да не мислиш, че е голям късмет от човек да се превръщаш в мишена!

— Добрият ръст вдъхва доверие.

— Ами?

— И привлича момичетата.

— Ами… признай обаче, че човек трябва да е голям шлемазел, за да се отнася със себе си като с шлемазел.

— Не късмет ти липсва, Руди, а акъл.

Така започна приятелството ни и аз веднага взех попечителя си под моя закрила.

Първата неделя отец Понс ме привика в кабинета си в девет сутринта.

— Жозеф, съжалявам, но бих искал да ходиш на литургия заедно с другите деца от пансиона.

— Добре. За какво съжалявате?

— Това не те ли шокира? Ще ходиш в църква, а не в синагога.

Обясних му, че родителите ми не ходеха в синагогата и че дори подозирах, че не вярват в Бог.

— Няма значение — завърши отец Понс. — Вярвай в каквото си искаш, в израелския бог, в християнския бог или в нищо, но тук се дръж като всички останали. Ще идем в селската черква.

— А не в параклиса в дъното на градината?

— Той не действа. Освен това искам селото да познава всички овце от стадото ми.

Върнах се в спалнята на бегом, за да се приготвя. Защо ли бях толкова развълнуван, че ще ходя на литургия? Вероятно усещах, че е много полезно да стана католик — това щеше да ме закриля. Дори нещо повече: щеше да ме направи нормален. В момента да бъда евреин, означаваше да имам родители, които не са в състояние да се грижат за мен, да имам име, което е по-добре да сменя, непрекъснато да контролирам емоциите си и да лъжа. Каква бе ползата тогава? Много ми се искаше да стана клето католическо сираче.

Слязохме в Шамле в костюмите си от синьо сукно в две редици по височина и крачехме в ритъма на скаутска песен. Доброжелателни погледи се спираха на нас пред всяка къща. Хората ни се усмихваха. Помахваха ни приятелски. Ние бяхме част от неделното зрелище — сирачетата на отец Понс.

Единствено мадмоазел Марсел изглеждаше готова да хапе от прага на своята аптека. Когато нашият свещеник, който вървеше най-отзад, мина покрай нея, тя не се сдържа и измърмори:

— Хайде на промиването на канчето! Нахранете ги с дим! Дайте им доза опиум! Смятате, че ги утешавате, но тези лекове са отрови! Най-вече религията!

— Добър ден, госпожице Марсел — отговори с усмивка отец Понс. — Гневът много ви разхубавява, както всяка неделя.

Изненадана от комплимента, тя ядно се прибра в аптеката и тъй рязко тръшна вратата, че за малко да счупи звънчето.

Групичката ни мина през портика с извикващи тревога скулптури и аз открих първата черква в живота си.

Руди ме беше предупредил и знаех, че трябва да потопя пръсти в светената вода и да направя кръстен знак пред гърдите си, а след това бързо да приклекна и да тръгна по централната пътека. Тези, които бяха пред мен ме повлякоха, онези зад мен ме бутаха и уплашен видях, че идва моят ред. В мига, когато докосвах светената вода се побоях, че между тези стени ще отекне глас и ще извика яростно: „Това дете не е християнче! Да се маха! Еврейче е!“ вместо това водата потръпна от докосването ми, обгърна ръката ми и свежа и чиста се сгуши в пръстите ми. Това ме насърчи и се постарах да очертая пред гърдите си съвършено симетричен кръстен знак, след това прегънах коляно, където другарите ми вече го бяха сторили и ги настигнах на скамейката.

— Ето ни в Божия дом — рече един треперлив глас. — Благодарим ти, че ни приемаш в дома си, Господи!

Вдигнах глава. Ама че дом! Май не беше дом на кой да е! Дом без врати и вътрешни стени, с цветни прозорци, които не се отварят, колони, които не служат за нищо и сводести тавани. Защо са заоблени таваните? И защо са толкова високи? И без полилеи? И защо посред бял ден бяха запалили свещи около свещеника? Огледах се бързо и видях, че има място за всеки един от нас. Но къде ли щеше да седне Господ? И защо тристата души, нагъчкани досами пода, заемаха толкова малко място в този дом? За какво служеше цялото това пространство около нас? Къде живееше Господ в своя дом?

Стените затрептяха и тези тръпки се превърнаха в музика — органът бе засвирил. Високите тонове погъделичкаха ушите ми. От ниските ми потреперваше дупето. Мелодията се разстла плътна и щедра.

В миг разбрах всичко: Господ бе тук. Навсякъде около нас. Навсякъде над нас. Потрепващият въздух — това бе той, изпълненият с песнопение въздух, въздухът, бухнал под сводовете, въздухът, свил се на кълбо под купола. Той беше онзи въздух, който се къпеше в цветовете на витражите, въздухът, който проблясваше, въздухът, който блещукаше, въздухът, който ухаеше на миро, на пчелен восък и на сладката сърцевина на лилиумите.

Сърцето ми бе пълно, сърцето ми бе силно. Вдишвах Бог с пълни гърди, до ръба на припадъка.

Литургията продължаваше. Нищо не разбирах и наблюдавах церемонията очарован и ленив. Щом се опитах да схвана думите, онова, за което ставаше дума, надхвърляше интелектуалните ми способности. Господ уж беше единствен, пък станаха двама — Баща и син, а понякога и трима — Баща, Син и Светия дух. Кой беше Светият дух? Някой братовчед ли? И изведнъж — пълна паника: свещеникът на Шамле бе прибавил и една жена, Дева Мария. Оплетен в това внезапно роене на боговете, зарязах броилката и се нахвърлих на песните, защото обичах да си пускам гласа.

Щом свещеникът спомена, че ще раздава кръгли бисквити, аз спонтанно щях да се наредя на опашката, но другарите ме задържаха.

— Ти нямаш право. Прекалено си малък. Още не е минало първото ти причастие.

Макар и разочарован, въздъхнах с облекчение, те не ме бяха спрели под предлог, че съм евреин, значи отвън не личеше.

Щом се върнахме в „Жълтата вила“, изтичах при Руди, за да споделя своето въодушевление. Тъй като никога не бях ходил на театрално представление или на музикален концерт, свързвах католическото богослужение с насладата от спектакъла. Руди ме изслуша благосклонно, а след това поклати глава.

— А все още не си видял най-доброто…

— Кое?

Той се качи да вземе нещо от шкафчето си и ми направи знак да го последвам в парка. Чак под кестена и далеч от любопитните, ние седнахме на земята по турски и той протегна предмета към мен.

От един требник от козя кожа, която галеше пръстите ми с нереалната си мекота, измежду страниците му, чиито позлатен ръб ми напомняха позлатата по олтара, между копринените разделители, които напомняха зеления филон на свещеника, той извади набожни картинки. Те възпроизвеждаха една и съща жена, макар чертите, прическата и цвета на косите и на очите й да бяха различни. По какво се познаваше, че е една и съща ли? По озареното чело, по светлия поглед, по невероятната й бледнина, която по страните й розовееше, по простотата на дългите й надиплени роби, в които стоеше с достойнство, блестяща и царствена.

— Коя е тя?

— Дева Мария. Майката на Исус. Жената на Господ.

Нямаше съмнение: тя наистина носеше божествена същност. От нея сякаш излизаха лъчи. Даже май беше заразително и дори картонът не приличаше на картон, а беше като направен от целувки, с онази блестяща белота на разбитите на сняг белтъци, а в релеф имаше разни изящни мотиви, които се прибавяха към нежно синьото и въздушно розовото, цветове по-прозирни от тези на погъделичканите от зората облаци.

— Мислиш ли, че е злато?

— Разбира се.

Галех и галех с пръст безценната качулка, която обикаляше това спокойно лице. Докосвах златото. Милвах онова на главата на Мария. А Божията майка ме търпеше.

Без предупреждение, сълзите изпълниха очите ми и аз се свлякох на земята. Плачехме тихо, притиснали картичките за причастието до сърцата си. Мислехме си всеки за своята майка. Къде ли беше сега? Дали сега изпитваше покоя на Мария? Дали сега на лицето й беше онази обич, която хиляди пъти сме виждали да се свежда над нас и която откривахме в тези картинки, или пък скръб, мъка и отчаяние?

Затананиках си майчината люлчина песен и загледах небето през клонака. Руди присъедини своя дрезгав дъх към моя, две октави по-ниско. И тъй ни откри отец Понс — две деца, които си припяваха приспивна песен на идиш, като ронеха сълзи над наивните изображения на Дева Мария.

Щом усети неговото присъствие, Руди избяга. Той беше на шестнайсет и повече от мен се страхуваше да не изглежда смешен. Отец Понс приседна до мен.

— Много ли си нещастен тук?

— Не, отче.

Преглътнах сълзите си и се опитах да му доставя удоволствие.

— Много ми хареса литургията. И съм доволен, че тази седмица ще имам вероучение.

— Толкова по-добре — рече колебливо той.

— Мисля, че по-нататък ще стана католик.

Той ме погледна благо.

— Ти си евреин, Жозеф, и дори да избереш моята религия, ще си останеш такъв.

— Какво означава човек да е евреин?

— Да е избран. Да произлиза от богоизбрания преди хилядолетия народ.

— А защо ни е избрал той? Защото сме по-добри от другите ли? Или не толкова добри?

— Нито едното, нито другото. Нямате никакви особени достойнства или недостатъци. Просто се е случило на вас и толкоз.

— Какво ни се е случило?

— Една мисия. Дълг. Да свидетелствате сред людете, че Бог е един, и чрез Бог да накарате хората да тачат другите хора.

— Струва ми се, че нещо се е изпортило, нали?

Отецът не отговори. А аз продължих:

— Ако сме били избрани, то е да сме мишена. Хитлер ни има зъб.

— Може би точно заради това, а? Защото вие сте препятствие пред неговата диващина. Това е тя, особената мисия, която Бог ви е дал. Знаеш ли, че Хитлер иска да се отърве и от християните?

— А, не може! Прекалено много са!

— За момента се притеснява. В Австрия опита, но бързо престана. Но това е част от плана му. Първо евреите, а след това и християните. Започва с вас. Ще приключи с нас.

Разбрах, че отецът действа от солидарност, а не само от добро сърце. Това ме поуспокои. И отново си помислих за графиня и граф Дьо Сюли.

— Я кажете, отче, щом произлизам от хилядолетна раса, уважавана и така нататък, значи съм благородник, нали така?

— Да, разбира се, благородник си.

— Така си и мислех.

Бях облекчен, че интуицията ми се е оказала вярна. Отец Понс продължи:

— За мен всички хора са благородници.

Пренебрегнах тази забележка, за да си оставя само онова, което пълнеше душата ми.

Преди да си тръгне, той ме потупа по рамото.

— Може би ще те разочаровам, но ми се иска да не се интересуваш чак толкова от вероучението и от службата. Хайде да се задоволиш с възможно най-малкото, а?

Той се отдалечи, а аз си останах там бесен. Така значи, щом съм евреин нямам право на нормалния свят! Даваха ми го само назаем, и то с върха на пръстите. И не бива да си го присвоявам! Католиците искат да си останат само свои, банда лицемери и лъжци такива! Вън от кожата си, настигнах Руди и оставих гневът ми срещу отец Понс да избухне. Той не се опита да ме успокоява, а ме насърчи да се дистанцирам от него.

— Прав си да не вярваш. Тоя чешит не е много читав. Открих, че си има тайна.

— Каква тайна?

— Друг живот. Скрит живот. Вероятно срамен живот.

— Какво?

— Не, не, нищо не бива да казвам.

Наложи се да тормозя Руди до вечерта, за да го омаломощя и да ми разкрие той тайната, която бе открил.

Всяка вечер, след изгасването на светлините и когато спалните вече бяха затворени, отец Понс слизал безшумно по стълбите, отключвал задната врата предпазливо като крадец и изчезвал в парка на училището, откъдето се връщал едва два-три часа по-късно. Докато го нямало, оставял в стаите му да свети нощна лампа, все едно че е там.

Руди забелязал, а после и се уверил в това шетане, докато бягал от общата спалня, за да пуши в тоалетните.

— Къде ходи?

— Нищо не знам. Нямаме право да излизаме от „вилата“.

— Ще го проследя?

— Ти ли? Че ти си само на шест години.

— Всъщност седем. Почти осем.

— Ще те изгонят.

— Мислиш, че ще ме върнат на семейството ми ли?

Макар Руди с викове да отказа да ми стане съучастник, все пак му свих часовника и зачаках вечерта с нетърпение, като даже не ми се наложи да се боря със съня.

В девет и половина се промъкнах между леглата до коридора, скрих се зад голямата печка и видях отец Понс да слиза безмълвно и да се плъзга като сянка покрай стените. Бърз като сатана, той завъртя тумбестите ключалки на задната врата и се измъкна навън. Трябваше ми минутка, за да затворя крилото безшумно, та се забавих и за малко да изпусна слабия му силует между дърветата. Това същият човек ли беше, онзи достоен свещеник, спасител на деца, който сега бързо се промъкваше под нащърбената луна и по-гъвкав от вълк, заобикаляше храстите и пъновете, в които аз се препъвах с босите си крака в дървено сабо? Треперех от страх да не се отдалечи много. По-лошо даже, боях се да не изчезне, защото тази вечер той много приличаше на зловещо създание, което знае най-причудливи магии.

Той забави ход на полянката, където свършваше паркът на училището. Пред нас се издигаше стената на оградата. Имаше само един изход — ниската желязна врата, която водеше към пътя до изоставената църква. За мен преследването свършваше дотук — никога не бих се осмелил да го последвам по пижама и с вкочанени от студ крака сред тъмата на непознатото поле. Но той приближи до тесния параклис, извади от расото си един несъразмерно голям ключ, отвори вратата и бързо я затвори след себе си, като два пъти превъртя ключа.

Значи това била загадката на отец Понс? Значи ходи вечер тихичко да се моли сам в дъното на градината? Бях разочарован. Какво по-незначително! Какво по-прозаично! Тресях се от студ, пръстите на краката ми бяха мокри и не ми оставаше нищо друго освен да се прибера.

Внезапно ръждясалата врата се отвори и един натрапник с раница на гърба влезе в двора.

Без да се колебае, той се отправи към параклиса и почука няколко пъти тихо и ритмично, очевидно подчинявайки се на някакъв код.

Отецът отвори, размени с непознатия няколко думи полугласно, прибра раницата, а след това отново се заключи. Човекът си тръгна, без да чака.

Стоях слисан зад дънера. Какво ли пренасяше отецът? Какво ли имаше в раницата? Седнах на мъха и облегнах гръб на дъба, решен да изчакам следващите доставки.

Нощната тишина пращеше от всички страни, сякаш я гореше тревожен огън. Бегли шумове проскърцваха като къси проблясвания без продължение, без обяснение, като кратко раздиране и стонове, тъй неразбираеми, както нямата болка, която ги последваше. Сърцето ми биеше прекалено бързо. Главата ми сякаш бе стегната в менгеме. Уплахата ми започваше да се превръща в треска.

Само едно ме успокояваше — тиктакането на часовника. Невъзмутим и някак приятелски, часовникът на Руди на китката ми продължаваше да отмерва времето, без да се впечатлява от мрака.

В полунощ отецът излезе от параклиса, заключи грижливо и пое по посока на „Жълтата вила“.

Понечих да го спра пътьом, толкова изтощен бях, но той така бързо се промъкна между дърветата, че не успях.

На връщане не бях тъй предпазлив като на излизане. На няколко пъти скършвах клонче. При всяко изпращяване отецът спираше разтревожен и се вглеждаше в тъмнината. Щом стигна до „Жълтата вила“, той потъна в нея и изщрака ключалките след себе си.

Това не го бях предвидил — да остана заключен вън от пансиона! Сградата се издигаше пред мен компактна, мрачна, враждебна. Студът и будуването бяха изсмукали силите ми. Какво да правя? Не само, че на сутринта щяха да открият, че съм спал навън, ами къде ли щях да спя сега? Дали щях да бъда още жив на другата сутрин?

Седнах на стълбите и се разплаках. Това поне ме стопляше. Отчаянието ми подсказваше само един изход: да умра! Да, най-достойно бе да умра, тук и веднага.

Една ръка легна на рамото ми.

— Хайде, влизай бързо.

Подскочих по рефлекс. Руди ме гледаше тъжно.

— Като не те видях да влизаш след отеца, разбрах, че имаш проблем.

Макар че ми беше опекун, че беше два метра и че трябваше да му стъжня живота, за да запазя авторитета си, аз се хвърлих в ръцете му и за няколко сълзи време приех да бъда само на седем.

През междучасието на другия ден доверих на Руди какво бях открил. С вид на познавач той подхвърли своята диагноза:

— Черен пазар! Както всички останали, и той го е ударил на търговия на черно. Няма какво друго да е.

— И какво получава в онази раница?

— Ами нещо за ядене, да му се не види!

— А защо не носи раницата тук?

Руди се препъна в това затруднение. Продължих:

— И защо остава по два часа в параклиса без нито една светлинка? Какво прави там?

— Ами че не знам… Може би яде онова от раницата!

— Отец Понс да яде по два часа — какъвто е кльощав? От тази огромна раница? Вярваш ли си като говориш?

— Не.

Целия ден, щом имах възможност, наблюдавах отец Понс. Каква ли загадка криеше? Толкова добре разиграваше нормално поведение, че направо се плашех от него. Как може човек да се преструва чак толкова? Как може чак толкова да се промени? Каква ужасяваща двойственост! Ами ако е самият дявол в расо?

Точно преди вечеря Руди радостно се завтече към мен.

— Открих — той е в съпротивата. Сигурно в параклиса е скрил радиопредавател. Всяка вечер получава и праща сведения.

— Прав си!

Тази идея веднага ми хареса, защото спасяваше отец Понс и реабилитираше героя, който ме прибра от семейство Сюли.

По мръкнало той организира в двора игра на народна топка, но аз отказах да играя, за да мога да му се порадвам какъвто бе — свободен, мил и засмян сред децата, които закриляше от нацистите. Нищо демонично не се излъчваше от него. Само доброта. Това се набиваше в очи.

През следващите дни спах малко по-добре. Защото откакто бях дошъл в пансиона, се боях от всяка нощ. В желязното легло сред студените чаршафи, под внушителния таван на общата спалня, върху толкова тънкия дюшек, че костите ми се удряха в металните пружини на леглото, с трийсет други момчета и един надзирател в стаята, се чувствах по-сам от когато и да било.

Не успявах да заспя и дори сам си пречех и по време на тези мигове на борба собствената ми компания не ми харесваше особено. Даже по-зле: отвращаваше ме. Откровено бях мръсна дрипа, въшка, нещо по-незначително и от кравешко лайно. Тормозех се и сам се гълчах, и си обещавах ужасни наказания: „Ако продължаваш така, ще трябва да дадеш най-хубавото си топче, червения ахат, на момчето, което мразиш най-силно. Аха, на Фердинан!“ И въпреки заплахите, пак се поддавах… Колкото и да внимавах, сутрин се събуждах с дупе, залепено за топло, мокро петно, което миришеше тежко на окосено сено, което в началото ми харесваше на допир и на мирис и в което дори блажено се търкалях, докато се върнеше ужасното съзнание, че отново съм се напишкал в леглото! Срамът беше още по-голям, защото години вече се бях опазвал чист. В „Жълтата вила“ се върнах назад, и аз не знам защо. Няколко нощи поред, може би защото преди заспиване, положил глава на възглавницата, си мислех за героизма на отец Понс, успях да контролирам пикочния си мехур.

Един неделен следобед Руди се приближи с конспиративен вид.

— Имам ключ…

— Ключ от какво?

— От параклиса, разбира се.

Щяхме да се уверим в дейността на нашия герой.

Няколко мига по-късно, останали без дъх, но въодушевени, влязохме в параклиса.

Той беше празен.

Нито скамейки, нито молитвеници, нито олтар. Нищо. Варосани стени. Прашен под. Сухи и изкорубени паяжини. Нищо. Уморена, безинтересна сграда.

Не смеехме да се погледнем и всеки се боеше да не срещне в другия потвърждение за своето собствено разочарование.

— Да се качим в камбанарията. Ако има радиопредавател, сигурно е горе.

Полетяхме по витата стълба. Горе ни очакваха само няколко курешки от гълъб.

— Не, не е възможно!

Руди тропна с крак. Хипотезата му се разпадаше. Отецът ни се изплъзваше. Не успявахме да прозрем неговата тайна.

Беше още по-тежко за мен, защото вече не успявах да убедя себе си, че той е герой.

— Да се връщаме.

Докато прекосявахме гората, вълнувани от въпроса, какво ли прави отецът всяка нощ без светлина сред тези празни стени, не разменихме нито дума. Решението ми бе взето: нямаше да чакам нито ден още, за да разбера, още повече, че можеше пак да започна да мокря дюшека.

Нощта. Преходната смърт. Безмълвието на птичките.

В девет и половина застанах на пост до стълбите на „Жълтата вила“, облечен по-плътно от предния път, с шал около врата и със сабо, увито в откраднато от работилницата кече, за да не вдигам шум.

Сянката се спусна по стълбището и потъна в парка, където мракът бе изтрил всички форми.

Щом влезе в параклиса, аз изскочих на полянката и избарабаних по вратата тайния код.

Вратата се открехна и без да чакам реакция, се мушнах вътре.

— Ама…

Отецът не бе имал време да ме разпознае, видял бе да се прокрадва само една по-дребна от обикновено сянка.

По навик той затвори вратата след мен. Озовахме се заклещени в мрака, без да можем да различим нито чертите, нито дори очертанията на другия.

— Кой си ти? — извика отецът.

Онемял от смелостта си, не успях да отговоря.

— Кой си ти? — повтори отецът, този път заплашително.

Щеше ми се да избягам. Лицето на отец Понс се открои иззад пламъка на клечка кибрит, сгърчено, изкривено и плашещо.

Отстъпих назад. Пламъчето приближи.

— Какво? Ти ли си, Жозеф?

— Да.

— Как посмя да излезеш от „вилата“?

— Искам да знам какво правите тук.

В едно дълго изречение, без да поемам дъх, му изложих съмненията си, преследването, въпросите и празната църква.

— Връщай се веднага в спалнята.

— Не.

— Ще ми се подчиняваш.

— Не. Ако не ми кажете какво правите, ще се разкрещя и съучастникът ви ще разбере, че не сте успял да се прикриете.

— Това е шантаж, Жозеф.

В този момент на вратата отекнаха удари. Млъкнах. Отецът отвори, промуши глава навън и след кратка размяна на думи прибра раницата.

Когато нелегалният доставчик си тръгна, отсякох:

— Видяхте, че си премълчах. Аз съм с вас, не срещу вас.

Един облак откри луната и синкава светлина нахлу в помещението, като направи лицата ни сиви като маджун. Изведнъж отецът ми се видя много издължен, много мършав, като въпросителна, начертана на стената с въглен, почти като карикатурата на злия евреин, която нацистите слагаха по стените в нашия квартал, с плашещо шавливи очи. Той се усмихна.

— Е, какво пък, хайде ела!

Хвана ме за ръка и ме отведе в лявата галерия на църквата, където отмести един вкоравен от мръсотия килим.

На пода се показа халка. Отецът я дръпна. Един от камъните се отвори.

Стъпала слизаха в черното тяло на земята. На първото чакаше маслена лампа. Отецът я запали и бавно проникна в земната паст, като ми направи знак да го последвам.

— Какво има под една църква, мой малки Жозеф?

— Мазе?

— Крипта.

Стигнахме до последните стъпала. Влажна миризма на гъби ни облъхна от дълбините. Дъхът на земята ли беше?

— И какво има в една крипта?

— Не знам.

— Синагога.

Той запали няколко свещи и открих тайната синагога, която бе обзавел отецът. Под наметало от скъпи бродирани тъкани той пазеше едно руло с Тора, дълъг свитък, изписан със свещените писмена. Една снимка на Йерусалим подсказваше накъде да се обърне човек, за да се моли, защото молитвите се издигат към Бога посредством този град.

Лавиците зад гърба ни се огъваха под всевъзможни неща.

— Какво е това?

— Моята колекция.

Той посочи молитвените книги, мистичните поеми, коментарите на равините, свещниците със седем или девет разклонения. До един грамофон имаше купчина кръгли плоски предмети от черен восък.

— Тези кръгове какви са?

— Молитвена музика, песни на идиш. Знаеш ли кой е бил първият колекционер в човешката история, мой малки Жозеф?

— Не.

— Ной.

— Не го познавам.

— Много, много отдавна, неспирни дъждове се излели над света. Водата пропуквала покривите, цепела стените, рушала мостовете, скривала пътищата и препълвала реките. Огромни вълни отнесли села и градове. Оцелелите избягали високо в планините, които в началото предлагали сигурен подслон, но под влияние на пороя и просмукването се пропукали, а след това се разпаднали на канари. Един човек, Ной, предусетил, че планетата ни ще бъде изцяло залята от водите. Тогава започнал да колекционира. С помощта на синовете и дъщерите си намерил по един мъжки и една женска от всеки жив вид, лисугер и лисица, тигър и тигрица, фазан и фазанка, двойка паяци, щрауси, змии… не забравил и рибите и морските бозайници, които гъмжали в набъбващия океан. Същевременно строял един огромен кораб, та когато водите се вдигнали до него, той натоварил на кораба всички животни и хора, които били останали. Ноевият ковчег плавал месеци наред безцелно по огромното море, в каквото се била превърнала Земята. След това дъждовете спрели. Водата бавно спадала. Ной се боял, че вече няма да може да изхранва обитателите на своя кораб. Той пуснал гълъб, който се върнал със свежа маслинена клонка в човката, като така показал, че върховете на планините вече се показват над водата. Той разбрал, че е спечелил безумния си облог: да спаси всички божии създания.

— А защо Господ не си ги е спасил сам? Не му е пукало ли? Бил е в отпуска ли?

— Господ е създал света веднъж завинаги. Изобретил е инстинкта и разума, за да се оправяме без него.

— Ной ли е вашият пример за подражание?

— Да. И аз колекционирам като него. В детството си живях в белгийско Конго, където баща ми беше на работа. Белите толкова презираха черните, че започнах да правя колекция от местни предмети.

— Къде е тя сега?

— В музея в Намур. Днес благодарение на художниците това стана мода и го наричат „черно изкуство“. Сега правя две колекции — една циганска и една еврейска. Всичко, което Хитлер иска да унищожи.

— Не е ли по-добре да убиете Хитлер?

Той не ми отговори и ме заведе при натрупаните книги.

— Всяка вечер се оттеглям, за да медитирам сред еврейските книги. А денем в кабинета си уча иврит. Нищо не се знае…

— Какво не се знае?

— Ако потопът продължи и не остане ни един евреин, който да говори иврит, ще мога да те науча, а ти ще го предадеш нататък.

Кимнах с глава. Като се има предвид късния час и фантастичния декор на криптата, като пещерата на Али Баба, полюшваща се под трепкането на свещите, за мен това бе толкова реалност, колкото и игра. Възкликнах звънливо и страстно:

— Тогава може да се каже, че вие сте Ной, а аз съм вашият син!

Той се развълнува и коленичи до мен. Почувствах, че иска да ме прегърне, но не смее. Хубаво беше.

— Нека да сключим сделка, искаш ли? Жозеф, ти ще се преструваш на християнин, а аз ще се преструвам на евреин. Ще ходиш на месите и на вероучение, ще учиш историята на Исус от Новия Завет, а аз ще ти разказвам Тора, Мишна и Талмуд[2] и заедно ще пишем писма на иврит. Искаш ли?

— Дай лапа!

— Това е нашата тайна, най-голямата от тайните. Кълнеш ли се?

— Кълна се.

Направих засуканото движение, на което Руди ме бе научил вместо клетва и плюх на земята.

От тази нощ започнах двоен нелегален живот с отец Понс. Скрих от Руди нощния си поход и направих така, че да си задава по-малко въпроси за отец Понс, като отклоних вниманието му към Роз, помощник-готвачката, хубаво вятърничаво русо момиче на шестнайсет, което помагаше на икономката. Твърдях, че тя гледа към Руди всеки път когато той се обърне. Руди падна лесно в капана и Роз стана негова постоянна мисъл. Обожаваше да въздиша по недостъпни любови.

През това време учех иврит с двайсет и двете съгласни и дванайсетте гласни и най-вече отгатвах официалните привидности, принципите, които движеха нашия пансионат. Благодарение на някаква хитринка в правилника отец Понс правеше така, че да спазваме Шабат и в събота почивката беше задължителна. Можехме да пишем домашните си и да учим уроците чак в неделя след вечернята.

— За евреите седмицата започва в неделя, а за християните в понеделник.

— Как става така, отче?

— В Библията, която и евреите, и християните четат, се казва, че когато създавал света Господ работил шест дни и на седмия си починал. Ние трябва да му подражаваме. За евреите седмият ден е събота. По-късно, за да се разграничат от евреите, които не пожелали да приемат Исус като Месия, християните започнали да твърдят, че това е неделята.

— Кой е прав?

— Какво значение има?

— А Господ не може ли да каже на хората какво мисли?

— Важно е не това, което Господ мисли за хората, а онова, което хората мислят за Бог.

— Ами… Аз пък виждам, че Господ е поработил шест дни, а оттогава досега — нищо!

Отчето избухваше в смях, докато аз се възмущавах. Аз вечно се опитвах да омаловажа различията между двете религии и да ги приравня към едно цяло, а той все ме възпираше да опростявам нещата.

— Жозеф, искаш да знаеш коя от двете религии е истинната. Ами нито една от двете! Една религия не е нито истинна, нито лъжовна, тя само предлага начин на живот.

— Как искате да уважавам религиите, ако не са истинни?

— Ако уважаваш само истината, не правиш кой знае какво: 2 + 2 = 4, това ще бъде единственият предмет на твоето уважение. Извън това ще срещнеш несигурни елементи: чувства, норми, ценности, възможности за избор, все крехки и променливи постройки. Нищо математически точно. Уважението не се прилага към доказаното, а към предложеното.

През декември отецът игра двойна игра, за да можем да празнуваме едновременно и християнската Коледа, и еврейската Ханука, двойственост, която само еврейските деца отгатнаха. От една страна, чествахме раждането на Исус, украсявахме селската ясла и ходехме на службите. От друга, трябваше да работим в една „работилница за свещи“, където се учехме да правим фитили, да топим восък, да го боядисваме и да оформяме свещи, а вечер редяхме изработеното по прозорците, така християнските деца получаваха възнаграждение за своите усилия, а ние, еврейчетата, можехме тайно да изпълняваме ритуала за Ханука, празника на Светлината, период на игри и подаръци, който изисква даването на милостиня и паленето на светлинки в мрака. Ние, еврейчетата… Колко ли бяхме в „Жълтата вила“? И кои бяхме?… Освен отчето никой не знаеше това. Когато заподозирах някой от другарите си, сам си пречех да стигна по-далеч. Да лъжеш и да се оставиш да те лъжат. През това минаваше целокупното ни спасение.

През 1943 г. полицията на няколко пъти нахлува в „Жълтата вила“. И всеки път по един от класовете по възрасти биваше подложен на проверка на самоличността. Истински или фалшиви, документите ни вършеха работа. Систематичните обиски на шкафчетата ни също не даваха резултат. Никой не бе арестуван.

Въпреки това отецът се тревожеше.

— Засега е само белгийската полиция и тия момчета ги познавам, ако не тях, поне родителите им, та като ме видят, не смеят много да ровят. Но ми казаха, че Гестапо прави внезапни проверки…

Въпреки всичко след всяка проверка животът се връщаше в руслото си. Ядяхме малко и некачествено, ястия от диви кестени и картофи, супи, в които се гонеха парчетата ряпа, и воднисто мляко за десерт. Ние, пансионерите имахме навика да разбиваме шкафчето на момчето, на което пощальонът бе донесъл пакет, тъй че понякога отмъквахме кутия сладки и буркан конфитюр или мед, които трябваше да погълнем възможно най-бързо, за да не ни хванат.

През пролетта, по време на един урок по иврит, който ми предаваше в заключения с две превъртания на ключа кабинет, отец Понс не успяваше да се съсредоточи. Сбърчил чело, той даже не чуваше въпросите ми.

— Какво ви е, отче?

— Наближава периодът на първите причастия, Жозеф. Тревожа се. Невъзможно е пансионерите евреи, които са на възраст, да се причестят, да го направят заедно с християните. Нито по отношение на тях, нито по отношение на моята религия. Какво да правя?

Не се колебах и секунда.

— Питайте мадмоазел Марсел.

— Защо казваш това?

— Ако има някой, който ще се хвърли телом и духом да попречи на причастието, това е Подяволите, нали?

Той се засмя на предложението ми.

На другия ден получих правото да отида с него в аптеката на Шамле.

— Какъв е сладур — изгъргори мадмоазел Марсел като ме видя. — На, дръж!

И ми подхвърли меден бонбон.

Докато зъбите ми се бореха с лакомството, отец Понс й изложи проблема.

— По дяволите, няма проблем, господин Понс, ще дам едно рамо. Колко са?

— Дванайсет.

— Само кажете, че са болни. И хоп — дванайсетима настанени в медицинския пункт.

Отецът помисли.

— Ще се забележи отсъствието им. То ще насочи вниманието към тях.

— Не и ако кажем, че има епидемия…

— Дори така. Хората ще се зачудят.

— Тогава трябва да добавим едно-две момчета извън всяко съмнение. Примерно, сина на бургмистъра. Даже нещо повече — синът на семейство Броняр, ония идиоти, които сложиха снимката на Хитлер на витрината на млекарницата си.

— Разбира се, но как се разболяват четиринайсет момчета ей така…

— Хехехе, това е моя работа.

Какво направи Подяволите? Под претекст, че идва на посещение, тя прегледа в медицинския пункт групата от кандидати за първо причастие. Два дни по-късно, със стомаси, разкъсвани от диария, синовете на бургмистъра и на семейство Броняр легнаха, останаха в яслата и не можаха да влязат в час. Подяволите описа симптомите на отеца, който пък накара еврейчетата, на които им предстоеше причастие, да ги изиграят.

Причастието бе предвидено за следващия ден и предписаха на дванайсетте мними болни три дни на легло.

Церемонията се проведе в църквата в Шамле с тържествена служба, по време на която органът хъркаше повече от обичайното. Много завиждах на другарите си в бели одежди, че присъстват на такова зрелище. Дълбоко в себе си си обещах някой ден да бъда на тяхното място. Колкото и да ме учеше на Тора отец Понс, нищо не можеше да ме развълнува колкото католическите ритуали с позлатата, разкоша, музиката и онзи огромен и ефирен Бог, който доброжелателно стоеше на тавана.

Щом се върнахме в „Жълтата вила“, за да споделим бедняшката трапеза, която ни се видя истинско пиршество, толкова прегладнели бяхме, се изненадах да видя мадмоазел Марсел по средата на преддверието. Щом отецът я видя, веднага изчезна с нея в кабинета си.

Вечерта научих от него с каква катастрофа се бяхме разминали на косъм.

По време на причастието Гестапо се изсипало в пансиона. Явно нацистите са разсъждавали по същия начин като отец Понс — отсъствието от церемонията на децата, които бяха на възраст да се причестят, ги издаваше.

За щастие мадмоазел Марсел стояла на стража пред медицинския пункт. Когато след празните спални нацистите се изкатерили до последния етаж, тя започнала да кашля и да се храчи „гадно“, според нейните думи. Ако човек знае какъв е ефектът, който много грозната Подяволите правеше в естественото си състояние, може да потръпне като си помисли какво можеше да се случи, ако започнеше да преиграва. Тя не се противопоставила на искането им и им отворила вратата на медицинския пункт, като ги предупредила, че децата са ужасно заразни. При тези думи прибавила една неовладяна кихавица, от която лицата на нацистите били опръскани със слюнка.

Гестаповците изтрили притеснено лицата си, врътнали се на пета и излезли от пансиона. След като черните коли си тръгнали, мадмоазел Марсел два часа се кискала на леглото на медицинския пункт, което според приятелите ми отначало било доста ужасяващо, а след това се превърнало в същинска епидемия.

Макар и да не го показваше, усещах, че отец Понс е все по-тревожен.

— Боя се от лична проверка, Жозеф. Какво мога да направя ако нацистите ви накарат да се съблечете, за да видят кой е обрязан?

Кимнах с глава с гримаса, която да му покаже, че споделям объркването му. Всъщност не разбрах за какво ми говори. Обрязани ли? Когато попитах Руди, той започна да хихика гърлено, както правеше, когато говореше за хубавата Дора, сякаш удряше торба с орехи в гърдите си.

— Майтапиш се! Не знаеш какво е обрязване? Поне знаеш ли, че и ти си такъв?

— Какъв?

— Обрязан!

Разговорът претърпя обрат, който не ми харесваше — ето че отново имах някаква особеност, която ми убягваше! Сякаш не стигаше, че съм евреин!

— На бубата ти кожата не стига до долу, нали?

— Естествено.

— Е, да, ама на християните кожата им виси отдолу. Не се вижда кръглият край.

— Като при кучетата ли?

— Да. Точно като при кучетата.

— Значи е вярно, че принадлежим към отделна раса?

Информацията направо ме срина: надеждата ми да стана християнин се изпари. Заради една кожичка, която никой не вижда, бях осъден да остана евреин.

— Не бе, идиот, това не е нещо естествено — рече Руди, — това е хирургическа намеса, направили са ти това няколко дни след раждането. Равинът ти е отрязал кожичката.

— Но защо?

— За да бъдеш като баща си.

— Но защо?

— Защото така се прави от хиляди години!

— Но защо?

Това откритие ме стъписа. Същата вечер се оттеглих настрани и дълго разглеждах своя израстък с нежната, розова кожа, без да науча каквото и да било. Не можех да си представя, че на човек може да му е различен. За да се убедя, че Руди не ме лъже, през следващите дни прекарах доста време в тоалетните на двора, като по цяло междучасие си миех ли миех ръцете пред умивалниците и се мъчех с ъгълчето на окото да зърна в съседните писоари членовете на съучениците си, когато ги вадеха или ги прибираха в панталоните! Много бързо установих, че Руди не ме е излъгал.

— Руди, това е смешно! При християните той завършва с тънка кожичка, затворена и набръчкана, като края на детски балон, където се прави възелът. И не само това, те пикаят по-дълго от нас и след това си тръскат бубата. Ще рече човек, че й се сърдят. Дали така се наказват?

— Не, така отцеждат капките, преди да го приберат. За тях е по-трудно, отколкото за нас, да бъдат чисти. Ако не внимават, може да хванат сума ти микроби, които смърдят и от които боли.

— А пък гонят нас, нали? Ти това разбираш ли го?

За сметка на това бях разбрал проблема на отец Понс. Тогава осъзнах невидимите правила, които организираха ежедневния душ. Отец Понс сам изготвяше списък и правеше проверка чрез повикване, когато десетима ученици от всякакви възрасти минаваха голи от съблекалнята в общата баня изцяло под неговото наблюдение всяка група се оказа еднородна. Нито един неевреин не бе имал възможността да види евреин и обратното, а голотата оставаше забранена и наказуема навсякъде другаде. Тъй че сега лесно можех да разбера какво се крие в „Жълтата вила“. От този ден нататък си направих изводи и се научих да облекчавам мехура си при заключена врата и винаги избягвах писоарите. Исках дори да поправя операцията, която ме бе белязала — прекарвах миговете на самота да дърпам кожичката си, за да може тя да възвърне своя вид като при раждането ми и да покрие главичката. Напразно! Дърпах я, без да я жаля, но тя всеки път се вдигаше, и ден след ден не се забелязваше никаква видима разлика.

— Какво ще правя, ако Гестапо ви накара да се съблечете, Жозеф?

Защо отец Понс се доверяваше на най-младия от пансионерите си? Дали ме смяташе за по-достоен от другите? Или имаше нужда да прекъсне мълчанието? Дали страдаше от това, че сам носи отговорността и тревогите си?

— А, Жозеф, ами ако Гестапо ви накара да си смъкнете панталоните?

Отговорът за малко не отвя всички ни през август 1943 година. Официално затвореното училище бе превърнато в летен лагер. Онези, които нямаха приемни семейства, спяха в пансиона до началото на учебната година. Ние вместо изоставени, се чувствахме като принцове — „Жълтата вила“ бе за нас, а благодатният на плодове сезон малко от малко притъпяваше вечния ни глад. Няколко семинаристи помагаха на отец Понс, който ни посвещаваше времето си. Редувахме разходки с лагерни огньове, игра на топка и филми на Чаплин, прожектирани вечер върху опънат под навеса чаршаф. Оставахме дискретни по отношение на надзирателите, но вече нямаше смисъл да бъдем предпазливи помежду си — всички бяхме евреи. Струваше си да се види как ходехме с жар на единствения останал предмет, вероучението, от благодарност към отец Понс, с какъв възторг пеехме на божествената служба и с какво опиянение строяхме в дъждовните утрини яслата за бъдещата Коледа. Един ден, когато след футболен мач спортистите бяха плувнали в пот, отецът нареди незабавен душ.

Големите бяха минали, средните също. Оставаше групата на малките, сред които бях и аз. Двайсетина момчета пищяхме и си играехме под крановете със студената вода, когато един германски офицер влезе в съблекалнята.

Русият офицер влезе, децата се вцепениха, гласовете замлъкнаха, а отец Понс стана по-бял от плочките. Всичко застина, с изключение на струите вода, които безсъзнателно и весело продължиха да се изливат върху нас.

Офицерът ни огледа. Някои по инстинкт закриха членовете си, жест на нормален свян, дошъл прекалено късно и така се превърна в признание.

Водата шуртеше. Мълчанието избиваше на едри капки.

Офицерът бе разкрил нашата самоличност. Едно бързо движение на зениците разкри, че разсъждава. Отец Понс направи крачка напред и рече с неуверен глас:

— Нещо търсите ли?

Офицерът изложи положението на френски. От сутринта неговото подразделение преследвало един член на Съпротивата, който в бягството си се прехвърлил през оградата на парка, тъй че той търсел дали пък не се е скрил сред нас.

— Виждате, че вашият беглец не е тук — каза отец Понс.

— Да, наистина, виждам — рече бавно офицерът.

Отново настъпи безмълвие, пълно със страхове и заплахи. Усетих, че животът ми е дотук. След няколко секунди щяхме да излезем в колона, голи и унизени, и да се качим в камион, който щеше да ни закара кой знае къде.

Отвън изкънтяха стъпки. Шум на ботуши. Налчета, чаткащи по плочите. Гърлени викове.

Офицерът в сивозелена униформа се завтече към вратата и я открехна:

— Не е тук. Търсете другаде. Schnell[3]!

Вратата вече се затваряше и войниците се отдалечаваха. Офицерът погледна отец Понс, чиито устни трепереха. Някои заплакаха. На мен зъбите ми тракаха.

Отначало помислих, че офицерът посяга към револвера на колана си. Всъщност той вадеше портфейла си.

— Вземете — каза той, като протягаше една банкнота — да купите бонбони на децата.

Тъй като окаменелият отец Понс не реагира, офицерът насила му натика петте франка в ръката, усмихна ни се и намигна, тракна с токове и излезе.

Колко ли време продължи мълчанието след излизането му? Колко ли минути ни трябваха, за да осъзнаем, че сме спасени? Едни продължаваха да плачат, защото ужасът не ги пускаше, други стояха като неми и препарирани, някои пък въртяха очи, които питаха: „Ти вярваш ли на това, а, вярваш ли?“

Изведнъж отец Понс се свлече на земята с восъчно лице и побелели устни. Коленичил на мокрия цимент, той се поклащаше напред-назад и редеше объркани думи. Втурнах се към него и го притиснах до мокрото си тяло с покровителски жест, както бих сторил и с Руди. Тогава чух думите, които повтаряше:

— Благодаря ти, Господи. Благодаря ти, Господи. Заради дечицата ми, благодаря ти.

После се обърна към мен, едва сега откри, че съм там, и без задръжки избухна в плач в ръцете ми.

Някои вълнения са толкова силни, че добри или лоши, направо ни прекършват. Облекчението на отеца толкова ни разтърси, че няколко минути по-късно дванайсет голи като червеи еврейчета и един свещеник в расо се бутаха един в друг, мокреха се, и на ръба на нервната криза, едновременно се смееха и плачеха.

Радост обсипа следващите дни. Отецът непрекъснато се усмихваше. И ми сподели, че в това развитие на нещата е открил нов товар доверие.

— Наистина ли мислите, че Господ ни спаси, отче?

Възползвах се от уроците по иврит, за да задавам въпросите, които ме тормозеха. Отецът ме изгледа благо.

— Честно казано, не, мой малки Жозеф. Господ не се бърка в тези неща. След реакцията на германския офицер се чувствам добре, защото възвърнах доверието си в човека.

— Аз пък си мисля, че е заради вас. Господ ви гледа с добро око.

— Не говори глупости.

— Не смятате ли, че ако се покажем набожни, добри евреи или добри християни, нищо лошо не може да ни се случи?

— И откъде измъкна толкова глупава идея?

— От вероучението. Отец Бонифас…

— Стоп! Опасно тълкувание! Хората правят зло един другиму и Господ не се бърка в това. Той е създал хората свободни. Т.е. ние страдаме и се смеем независимо от качествата и недостатъците си. Каква ужасна роля искаш да припишеш на Господ? Можеш ли дори за секунда да си представиш, че онзи, който успява да убегне от нацистите, е обичан от Господ, а другият, когото хванат, е възненавидян? Господ не се бърка в нашите дела.

— Искате да кажете, че каквото и да става, на Господ му е все тая?

— Искам да кажа, че каквото и да става, Господ си е свършил работата. Сега е наш ред. Сами отговаряме за себе си.

Започна втора учебна година. Ние с Руди си ставахме все по-близки. Тъй като бяхме различни във всичко — възраст, ръст, грижи и поведение, всяко от различията ни не само не ни разделяше, ами ни показваше колко се обичаме. Помагах му да изяснява обърканите си мисли, а той ме пазеше от сбивания със своята осанка и най-вече с репутацията си на лош ученик. „Нищо не може да се изстиска от него — повтаряха учителите. — По-дебела глава не сме срещали.“ Пълната невъзприемчивост на Руди по отношение на ученето, ни се струваше възхитителна. От нас учителите все успяваха „да изстискат нещо“, което показваше нашата слаба природа, проядена, подозрително отворена към компромиси. А от Руди не получаваха нищо. Като съвършен, чист, непоклатим и тотален двойкаджия, той им опълчваше пълна съпротива. Превръщаше се в герой от онази, другата война, между ученици и учители. А наказанията толкова често се стоварваха върху него, че чорлавата му дивашка глава придобиваше и нов ореол — венеца на мъченик.

Един следобед, когато беше в домашен арест, докато му подавах през прозореца парче откраднат хляб, го запитах защо дори и наказан, си остава кротък, непоклатим и отказва да учи. Той се разкопча:

— В семейството ми сме седмина — двама родители и пет деца. Всички са интелектуалци, с изключение на мен. Баща адвокат, майка прочута концертираща пианистка, свиреща с най-добрите оркестри, сестрите и братята ми — дипломирани още на двайсет. Големи мозъци… всичките ги арестуваха! Отведоха ги с камион! Не вярваха, че може да им се случи и не се скриха. Толкова умни и уважавани хора. Онова, което спаси мен е, че не бях нито на училище, нито вкъщи. Мотаех се по улиците. Спасих се, защото се разхождах… Тъй че ученето…

— Мислиш, че е грешка, дето си уча уроците, така ли?

— Не, за теб не, Жозеф. Ти имаш възможности и все още животът е пред теб.

— Руди, ти нямаш и шестнайсет…

— Да, прекалено е късно…

Нямаше нужда да ми казва нищо повече, за да разбера, че изпитва ярост към техните. Дори да бяха изчезнали, дори и да не ни отговаряха, родителите ни играеха непрекъсната роля в живота ни в „Жълтата вила“. Аз се сърдех на моите! Сърдех им се, че съм евреин, че са ме създали евреин, че са ни изложили на опасност. Двама калпазани! Баща ми ли? Неудачник. Майка ми ли? Жертва. Жертва на това, че се е омъжила за баща ми, жертва за това, че не бе преценила дълбоката си слабост, че беше само нежна, предана жена. Презирах майка си, но й прощавах, защото не можех да не я обичам. За сметка на това ме изпълваше солидна омраза срещу баща ми. Беше ме принудил да стана негов син, а не се бе показал способен да ми осигури прилична съдба. Защо не бях син на отец Понс?

Един ноемврийски следобед през 1943 година с Руди се бяхме покатерили на един клон на стария дъб, който се извисяваше над ширналото се поле и се опитвахме да намерим в кората му бърлогите, където зимуват катеричките. Краката ни докосваха високия зид, който ограждаше парка, и ако поискахме, можехме да избягаме, да скочим на пътеката, която се виеше покрай оградата и да избягаме. Но къде да отидем? Нищо не можеше да се сравнява със сигурността на „Жълтата вила“. Ограничавахме приключенията си до двора. Докато Руди се катереше още нагоре, аз стоях на най-долното разклонение, и оттам ми се стори, че видях баща си.

Един трактор слизаше по пътя. Щеше да мине близо до нас. Караше го мъж. Макар и без брада и облечен като селянин, той приличаше на баща ми достатъчно много, за да го разпозная. Всъщност го познах.

Останах като парализиран. Не исках тази среща. „Само да не ме види!“ Задържах дъха си. Тракторът изхърка под дървото и продължи пътя си към долината. „Уф, не ме видя!“ А беше само на десетина метра и можех да го извикам или да го настигна.

С пресъхнала уста и затаен дъх изчаках возилото да стане мъничко и шумът от него да спре да се чува. Когато се убедих, че е изчезнал, се върнах към живота: издишах, примигнах и се отърсих. Руди надуши моето притеснение.

— Какво ти става?

— Мисля, че видях познат на трактора.

— Кого?

— Баща ми.

— Скъпи ми Жозеф, това не може да бъде!

Разтърсих глава, за да я освободя от тези глупави мисли.

— Разбира се, че не може да бъде…

Тъй като исках Руди да ме ожали, направих физиономия на разочаровано дете. В действителност бях очарован, че избегнах баща си. Всъщност, дали беше той? Руди сигурно беше прав. Да живеем на няколко километра един от друг, пък да не го знаем, така ли? Същата вечер вече бях уверен, че съм сънувал. И изтрих тази сцена от паметта си.

Няколко години по-късно разбрах, че този ден наистина се бях разминал с баща си. С онзи, когото отхвърлях и който исках да е далеч, да го няма или да е мъртъв… Това съзнателно презрение, тази чудовищна реакция, колкото и да я оправдавам с крехкостта и паниката, която изпитвах по онова време, остава нещото, от което ще продължа да изпитвам срам, непокътнат, горещ, парещ, до последния си дъх.

Когато се виждахме в тайната синагога, отец Понс ми предаваше новини за войната.

— Откакто германските войски тъпчат в Русия, а американците се включиха в битката, мисля, че Хитлер ще изгуби. Но на каква цена? Тук нацистите са все по-нервни, дебнат хората от съпротивата по-настървено от обикновено с яростта на отчаянието. Много се страхувам за нас, Жозеф, много ме е страх.

Той усещаше заплаха във въздуха, както кучето надушва вълк.

— Хайде, отче, всичко ще бъде наред. Да поработим.

С отец Понс, както и с Руди, се държах покровителствено. Толкова ги обичах, че за да приспя тревогите им, демонстрирах непоклатим и успокоителен оптимизъм.

— Изяснете ми разликата между евреин и християнин, отче.

— Евреите и християните вярват в един и същи Бог, онзи, който е продиктувал на Мойсей Законите. Но евреите не признават Исус за пророкувания Месия, Божия пратеник, когото очакват, те виждат в него просто още един мъдър евреин. Ставаш християнин, когато приемеш, че Исус е Божият син, че Бог е въплътен в него, че е умрял и е възкръснал.

— Т.е. за християните нещата вече са се случили, а за евреите предстоят?

— Така е, Жозеф. Християните си спомнят, а евреите още се надяват.

— Тъй че християнинът е евреин, който е престанал да чака?

— Да. А евреинът е християнин отпреди Христа.

Забавно ми беше да се вземам за „християнин отпреди Христа“. Между католическото вероучение и тайното изучаване на Тора, свещената история много повече обсебваше въображението ми от детските приказки, които заемах от библиотеката: тя беше по-осезаема, по-интимна, по-конкретна. В крайна сметка ставаше въпрос за моите предци, Мойсей, Авраам, Давид, Йоан-Кръстител или Исус! Във вените ми несъмнено течеше кръвта на някой от тях. Пък и техният живот не беше скучен, също като моят: бяха се борили, крещели, плакали, пели, всеки миг бяха рискували да изгубят себе си. Онова, което не смеех да доверя на отец Понс, беше, че го бях включил в тази история. Не успявах да си представя Пилат Понтийски, римския прокуратор, който си бе измил ръцете, с други черти освен с неговите: струваше ми се нормално отец Понс да присъства в Евангелието, съвсем близо до Исус, между евреите и бъдещите християни, безпристрастен посредник и честен човек, който не умее да избира.

Усещах, че отец Понс е объркан от всичкото това учене, на което се бе посветил заради мен. Както мнозина католици, преди той не бе познавал особено добре Стария Завет и бе очарован да го открие, както и някои от тълкуванията на равините.

— Жозеф, има дни, в които се чудя дали не е по-добре да съм евреин — ми казваше той с блестящи от вълнение очи.

— Не, отче, останете си християнин, не си давате сметка какъв късмет имате.

— Еврейската религия набляга на уважението, а християнската на любовта. Питам се дали уважението не е по-основополагащо от любовта? А също и по-постижимо… Мисля, че е възхитително, но нереално да обичам врага си, както проповядва Исус, и да си подавам и другата буза. Най-вече в този момент. Ти би ли подал и другата си буза на Хитлер?

— Никога!

— Нито пък аз! Вярно е, че не съм достоен за Исус. Целият ми живот няма да стигне, за да му подражавам… Само че може ли любовта да бъде задължение? Може ли човек да заповядва на сърцето си? Не мисля. Според великите равини уважението е по-висше от любовта. То е постоянен дълг. Това ми се струва възможно. Мога да уважавам онези, които не обичам или са ми безразлични. Но да ги обичам? Всъщност, има ли нужда чак толкова да ги обичам, ако ги уважавам? Любовта е трудно нещо. Човек не може нито да я предизвика, нито да я контролира, нито да я принуди да продължи дълго. Докато уважението…

Той почеса плешивия си череп.

— Чудя се дали ние, християните, не сме просто сантиментални евреи…

Тъй си вървеше животът ми, в ритъма на учението, възвишените разсъждения върху Библията, страха от нацистите, нападенията на хората от съпротивата, все по-многобройни и смели, игрите с другарите ми и разходките с Руди. Бомбардировките не щадяха Шамле, но английските летци избягваха „Жълтата вила“, може би защото беше далеч от гарата и най-вече, защото отец Понс бе взел мерки и бе издигнал знамето на Червения кръст върху гръмоотвода. Парадоксално, но обичах въздушната тревога: никога не слизах в скривалището с другарите си, а с Руди гледахме зрелището от покрива. Самолетите на „Роял Еър Форс“ летяха толкова ниско, че можехме да видим пилотите и да им отправим приятелски поздрав.

Във време на война най-лошата опасност е навикът. И най-вече привикването към опасността.

Тъй като в Шамле десетки хора се опълчваха на нацистите в пълна тайна, която с времето започнаха да подценяват, вестта за дебаркирането в Нормандия ни струваше скъпо.

Когато се разбра, че многобройните и добре въоръжени американски войски са стъпили на континента, новината ни опияни. Макар да трябваше да си мълчим, усмивката цъфтеше по лицата ни. Отец Понс пък се движеше над земята като Исус по водата, а радостта озаряваше челото му.

Тази неделя треперехме от желание да идем на литургия и нямахме търпение да споделим тази почти победа с хората от селото поне с погледи. Всички ученици се наредиха в колона на двора петнайсет минути преди уговорения час.

По пътя наконтени селяни ни смигаха. Една дама ми подаде шоколад. Друга сложи портокал в ръката ми. Трета пък пъхна в джоба ми парче сладкиш.

— Защо все на Жозеф? — издудна един съученик.

— Нормално! Той е най-хубав! — извика Руди отдалеч.

Идваше ми добре — стомахът ми непрекъснато стържеше, още повече, че израствах доста бързо.

Дебнех кога ще минем пред аптеката, защото не се съмнявах, че мадмоазел Марсел, която заедно с отец Понс бе спасила и закриляла толкова деца, направо ще сияе. А може би от щастие щеше да ми подхвърли няколко лукчета.

Обаче желязната рулетка скриваше витрината.

Групата ни пристигна на селския площад по-рано и деца и селяни внезапно спряха пред църквата.

От широко отворените врати излиташе бойна музика, свирена на органа, който хъхреше с пълна сила. Стъписан, разпознах мелодията: „Брабансон“[4].

Тълпата се вцепени. Да се свири „Брабансон“, нашият национален химн, под носа на нацистите, това бе върховна обида. Все едно да им кажеш: „Хайде, чупката, изгубихте, вече сте на геврека дупката!“

Кой се бе осмелил?

Първите, които разбраха, прошепнаха на другите: Подяволите. Мадмоазел Марсел с ръце на клавиатурата и крака на педалите за първи път в живота си бе влязла в църква, за да покаже на нацистите, че ще изгубят войната.

Обхванати от еуфория и възторг, стояхме около църквата, сякаш присъствахме на някакъв блестящ и опасен цирков номер. Подяволите свиреше страхотно, много по-добре от анемичния органист по време на служба. Под пръстите й червено-златистият инструмент звучеше като езически фанфари с бляскави медни и мъжествени ударни. Звуците ни заливаха мощно, земята тътнеше, а стъклата на магазините трепереха.

Изведнъж — скърцане на гуми. Една черна кола спря пред черквата и от нея изскочиха четирима здравеняци.

Полицаите от Гестапо хванаха мадмоазел Марсел, която спря да свири, но започна да ги обижда:

— Спукана ви е работата! Край! Правете ме, каквото си искате, нещата няма да се променят! Нещастници! Парцали! Баби!

Нацистите я хвърлиха без да я жалят в колата, която потегли.

Отец Понс, по-блед от когато и да било, се прекръсти. Юмруците ми се бяха сгърчили и исках да изтичам след колата, да я настигна и да пребия тия мръсници. Улових го за ръката, която бе ледена.

— Тя никога няма да каже нищо, отче. Сигурен съм, че няма да каже.

— Знам, Жозеф, знам. Подяволите е най-смелата от нас. Но какво ли ще й сторят?

Нямахме време да получим отговор. Същата вечер в единайсет нацистите нахлуха в „Жълтата вила“.

Мадмоазел Марсел, макар и измъчвана, не бе казала нито дума. Само че нацистите, при обиск в дома й, бяха намерили негативите от снимките, които красяха фалшивите ни документи.

Бяхме разкрити. Нямаше нужда даже да си сваляме панталоните. Нацистите трябваше само да отворят паспортите ни, за да открият измамниците.

За двайсет минути всички еврейчета бяха събрани в едната спалня.

Нацистите ликуваха. А ние бяхме смазани от ужас. Бях толкова притеснен, че не можех да мисля. Дори не си давах сметка, че се подчинявам послушно.

— До стената с вдигнати ръце. Бързо!

Руди се плъзна до мен, но това не ме успокои, очите му бяха изхвръкнали от страх.

Отец Понс се хвърли в битката:

— Господа, скандализиран съм, не знаех нищо за тяхната самоличност! Не съм допускал, че тези деца може да са еврейчета. Доведоха ми ги като арийци, чисти арийци. Бях измамен, подиграли са се с мен и са злоупотребили с моята доверчивост!

Изведнъж шефът на Гестапо грубо го попита:

— Кой ви доведе тези деца?

Отец Понс се поколеба. Изтекоха десет бавни секунди.

— Не мога да ви лъжа: тези тук ми ги доведе мадмоазел Марсел, аптекарката.

— Това не ви ли учуди?

— Тя непрекъснато ми поверяваше сирачета. От петнайсет години насам. Много преди войната. Тя е добър човек. Беше свързана с група доброволци, които се занимаваха с деца с нещастно детство.

— А кой плащаше пансиона им?

Отецът стана смъртно блед.

— Всеки месец пристигаха пликове на името на децата. Можете да проверите в счетоводството.

— Откъде идваха тези пликове?

— От доброжелатели… От кого да идват? Записано е в книжата ни. Можете да проверите.

Нацистите му повярваха. Шефът им пускаше лиги само при мисълта да докопа списъците. Внезапно отец Понс атакува без да се огъне.

— Къде ги водите?

— В Малин.

— А след това?

— Не ви засяга.

— Дълго ли ще бъде пътуването?

— Със сигурност.

— Тогава нека оправя нещата им, да им напълня куфарите, да ги облека и да им дам храна за из път. Чада мои, не може да се отнасяте така с деца. Ако ми бяхте поверили вашите деца, щяхте ли да приемете да ги пусна така?

Началникът с мазните ръце се колебаеше. Отецът се втурна в тази пукнатина:

— Знам, че не им мислите злото. Хайде, ще оправя всичко и ще дойдете за тях призори.

Хванат в този шантаж на чувствата и притеснен от наивността на свещеника, началникът на Гестапо искаше да му покаже, че не е лош човек.

— Точно в седем утре сутрин те ще бъдат чистички, облечени, нахранени и строени в двора с багажа — кротко настоя отец Понс. — Не ме обиждайте. Занимавам се с тях от години: когато някой ми повери дете, може да ми има доверие.

Шефът на Гестапо хвърли поглед на трийсетината еврейчета по ризи, припомни си, че няма да има камион до следващия ден, помисли, че му се спи, отпусна рамене и измърмори:

— Добре, отче, имам ви доверие.

— Можете, синко. Вървете си в мир.

Хората в черно от Гестапо напуснаха пансионата.

Щом отецът се увери, че са далеч, той се обърна към нас.

— Деца, никакви викове и паника: вземете си нещата тихо и се облечете. След това ще избягате.

През нас пробяга дълга въздишка на облекчение. Отец Понс извика надзирателите от другите спални, петима млади семинаристи, и ги затвори в една стая с нас.

— Чада мои, имам нужда от вас.

— Разчитайте на нас, отче.

— Искам от вас да излъжете.

— Ама…

— Трябва да излъжете. Утре ще кажете на Гестапо, че хора от Съпротивата с маски на лицата са нападнали „Жълтата вила“, след като те са си тръгнали. Ще твърдите, че са ви били. Всъщност, ще ви открият вързани по тези легла тук, за да докажем вашата невинност. Ще се съгласите ли да ви вържа?

— Може даже да ни ударите няколко пъти, отче.

— Благодаря, чада мои. Не съм против ударите при условие, че си ги нанесете сами.

— А с вас какво ще стане?

— Не мога да остана с вас. Утре Гестапо няма да ми повярва. Ще им трябва виновник. Тъй че ще избягам с децата. Разбира се, вие ще им кажете, че аз съм предупредил Съпротивата и че съм им съучастник.

В следващите минути наблюдавах най-невероятната гледка, която ми се е случвало да видя: младите семинаристи започнаха да се удрят прилежно, сериозно, точно, кой по носа, кой по устните, кой по очите, като всеки искаше още от другаря си, ако смяташе, че не е достатъчно насинен.

След това отец Понс ги върза здраво до краката на леглата и им напъха по един парцал в устата.

— Можете ли да дишате?

Семинаристите кимнаха. Лицата на някои бяха подпухнали, на други им кървеше носът и всички бяха насълзени.

— Благодаря, чада мои — рече отец Понс. — И за да издържите до утрото, мислете за нашия Господ-Бог Исус Христос.

След това се увери, че носим лек багаж и ни накара в пълно безмълвие да слезем по стълбището, за да излезем през задната врата.

— Къде отиваме? — прошепна Руди.

Макар вероятно да бях единственият, който имаше някакво понятие, си премълчах.

Пресякохме парка до полянката. Тук отецът ни спря.

— Деца, може и да ви изглеждам луд, но няма да ходим по-далеч!

Той ни изложи плана си и прекарахме останалата част от нощта в осъществяването му.

Половината от нас отидоха да си почиват в криптата на църквата. Останалите, сред които и аз, посветихме следващите часове да заличим истинските следи и да изфабрикуваме лъжливи. Земята, пропита от скорошния дъжд, потъваше под краката ни с жвакане и нямаше нищо по-лесно от това да оставим хубавички следи.

И тъй, групата ни прекоси парка и излезе от страничната врата. След това започнахме здраво да тъпчем почвата с крака, да чупим клонки и дори нарочно да губим разни неща, и така стигнахме до реката. Тук отчето ни отведе до един пристан.

— Така, сега ще мислят, че тук ни е чакал кораб. Сега ще се върнем, но заднишком, деца, за да изглежда, че сме били двойно повече и за да избегнем всякакви следи в обратна посока.

Връщането бе бавно и мъчително, хлъзгаво беше, а и умората се прибавяше към студа и страха. На полянката трябваше да направим най-трудното — да изтрием следите от стъпките си до изоставената църква като удряме мократа земя с клонки от дърветата.

Зората вече пукваше, когато отидохме при съучениците ни, спящи в криптата. Отец Понс грижливо затвори след нас вратата и капака, като запали само една свещ.

— Спете, деца, днес няма да има задължително събуждане.

Недалеч от мястото, където бях рухнал, се освободи пространство между купищата книги, които той издигна около себе си като тухлена стена. Като ме погледна, го попитах:

— Може ли да дойда във вашата стая, отец Понс?

— Ела, малки ми Жозеф.

Пъхнах се при него и сложих глава на мършавото му рамо. Едва успях да усетя разнежения му поглед и заспах.

Сутринта от Гестапо нахлули в „Жълтата вила“ и попаднали на овързаните семинаристи, разкрещели се, тръгнали по лъжливите следи и ни търсили чак до реката, че и по-далеч, и нито за миг не им минало през ум, че не сме избягали.

За отец Понс вече и дума не можеше да става да се покаже навън. Беше немислимо и да останем в тайната синагога, уредена под изоставената църква. Ако останехме живи, животът ни поставяше проблем: как да говорим, да се храним, да пишкаме и да акаме. Дори сънят не беше пристан, защото спяхме на голата земя и всеки с различен ритъм.

— Нали виждаш, Жозеф — казваше отец Понс с чувство за хумор, — плаването в Ноевия ковчег надали е било много забавно.

Много скоро мрежата на Съпротивата започна да ни взема един по един, за да ни скрият другаде. Руди тръгна с първите. Вероятно защото заемаше много място. Отец Понс никога не ме посочи на другарите, които ни вземаха. Дали беше нарочно? Осмелявах се да мисля, че иска да ме задържи до себе си колкото може по-дълго.

— Може пък Съюзниците да победят по-скоро от предвиденото? Може скоро да ни освободят? — ми казваше той с намигане.

Той се възползва от тези седмици, за да усъвършенства знанията си за еврейската религия заедно с мен.

— Вашият живот не е само ваш живот, но и носител на послание. Не искам да позволя да ви унищожат, нека поработим.

Един ден, когато в криптата бяхме останали само петима, посочих на отчето тримата си заспали съученици.

— Вижте, отче, не бих искал да умра с тях.

— Защо?

— Защото макар и да съм до тях, те не са ми приятели. Какво поделям с тях? Единствено факта, че съм жертва.

— Защо ми казваш това, Жозеф?

— Защото бих предпочел да умра с вас.

Главата ми тупна на коленете му и му разкрих мислите, които ме вълнуваха.

— Предпочитам да умра с вас, защото предпочитам вас. Бих предпочел да умра с вас, защото не искам да ви оплаквам, а още по-малко вие да ме оплаквате. Бих предпочел да умра с вас, защото тогава вие ще сте бил последният човек, когото ще съм видял на този свят. Бих предпочел да умра с вас, защото без вас небето няма да ми хареса, а ще ме ужаси.

В този миг думкане и викове отекнаха на вратата на параклиса.

— Брюксел е свободен! Спечелихме! Брюксел е освободен от англичаните!

Отчето скочи на крака и ме сграбчи.

— Свободни! Чуваш ли, Жозеф? Свободни сме! Германците си отиват!

Другите деца се събудиха.

Хората от Съпротивата ни освободиха от криптата и се затичахме, заподскачахме и се смеехме по улиците на Шамле. От къщите се носеха радостни викове, пушки гърмяха към небето, от прозорците се спускаха знамена, завихряха се танци, вадеха се скрити от пет години бутилки алкохол.

Гушех се в ръцете на отчето до вечерта. Докато си говореше за събитията с всеки селянин поотделно, той ронеше сълзи от наслада. Аз ги триех с длани. Тъй като беше ден на опиянение, получих правото да бъда на девет години, да стоя като дете върху раменете на човека, който ме беше спасил, имах право да целуна розовите му солени бузи, имах право безпричинно да се смея с цяло гърло. Бях лъчезарен и чак до вечерта не се отделих от него. Дори и да тежах, той нито веднъж не се оплака.

— Войната скоро ще свърши!

— Американците се движат към Лиеж!

— Да живеят американците!

— Да живеят англичаните!

— Да живеем ние!

— Ура!

От този 4 септември 1944 г. нататък винаги смятах, че Брюксел е свободен, защото изведнъж и без заобикалки бях признал на отец Понс, че го обичам. Това ме беляза завинаги. Оттогава, всеки път, когато призная чувствата си на жена, очаквам да гърмят бомбички и да се веят знамена.

В нашия район следващите дни се оказаха по-опасни и смъртоносни, отколкото цялата война. По време на окупацията врагът беше на показ, следователно и на прицел, а по време на Освобождението оттук-оттам се чуваха изстрели — неконтролирани и неконтролируеми, тъй че цареше хаос. След като си прибра децата в „Жълтата вила“, отец Понс ни забрани да излизаме от парка. Само че ние с Руди не можехме да се въздържим да се катерим по нашия дъб, чиито клони стърчаха извън парка. Пролуките в короната гледаха към съвсем голата ширнала се равнина, чак до далечните ферми. Оттам можехме, ако не да присъстваме на битките, то поне да наблюдаваме пяната от тях. Така видях преминаването в открита кола на онзи германски офицер, който бе избрал да не ни издава под душовете — по риза, окървавен, с подпухнало лице и обръсната глава, притиснат от въоръжени освободители, които го влачеха към кой знае какво отмъщение…

Изхранването все така бе проблем. За да залъжем глада, с Руди търсехме една тъмнозелена трева, по-месеста от другите, с която си пълнехме ръцете, преди да натъпчем стиската в уста. Беше горчива и гадна, но ни даваше усещането за пълна уста.

Постепенно редът се възстанови. А той не ни носеше добри новини. Мадмоазел Марсел, аптекарката, бе изтезавана ужасяващо, преди да я депортират на Изток. Каква ли щеше да се върне? Щеше ли да се върне изобщо? Защото подозренията, които имахме по време на войната, се потвърждаваха — нацистите бяха избивали своите пленници в концлагерите. Милиони човешки същества бяха изтребени, убити с куршум, задушени с газ, изгорени или погребани живи.

Отново започнах да се напикавам в леглото. Страхът стана ретроспективен: ужасявах се от съдбата, която бях избегнал. Срамът ми също стана ретроспективен: мислех за баща си, когото бях мярнал и на когото не бях пожелал да се обадя. Но дали наистина беше той? Дали беше още жив? Ами майка ми? Заобичах ги с обич, удвоена от угризенията.

В ясните нощи се измъквах от спалнята и гледах небето. Когато видех „звездата на Жозеф и на мама“, звездите отново започваха да пеят на идиш. Погледът ми бързо се замъгляваше, не ми стигаше въздух, ръцете ми бяха като приковани на кръст върху моравата и в крайна сметка започвах да лапам собствените си сълзи и сополи.

Отец Понс вече нямаше време да ми дава уроци по иврит. Месеци наред той тичаше от сутрин до вечер по следите на родителите ни, като се блъскаше с шифрованите регистри, изготвени от мрежата на Съпротивата, и носеше от Брюксел списъци на починалите в депортация.

За някои съобщението дойде бързо — бяха единствените оцелели от цялото семейство. Извън часовете ги утешавахме, занимавахме се с тях, но дълбоко в себе си всеки мислеше: дали няма да бъда следващият? Дали новината, която се бави, е добра? Или много лоша?

Щом фактите започнаха да заменят надеждите, Руди избра да мисли, че е изгубил цялото си семейство. „Какъвто съм си шлемазел, няма начин да е другояче.“ И наистина, седмица след седмица отец Понс се връщаше със зловещото потвърждение, че големият му брат, а после и останалите братя, след това сестрите, а след това и баща му, са били убити с газ в Аушвиц. Всеки път огромна, безмълвна болка убиваше приятеля ми: с часове лежахме на тревата, срещу пълното със слънце и лястовици небе и се държахме за ръка. Мисля, че плачеше, но не смеех да се обърна към него, да не би да се почувства унизен.

Една вечер отец Понс се върна от Брюксел с кървавочервено лице, защото бе въртял бързо педалите и веднага се втурна към Руди.

— Руди, майка ти е жива, тя ще пристигне в Брюксел в петък, с влакова композиция за оцелелите.

Цяла нощ Руди така хлипа от облекчение, та помислих, че ще умре, задушен от сълзите, преди да види майка си.

В петък Руди стана преди зазоряване, за да се измие, да се облече, да си лъсне обувките и да придобие един буржоазен вид, който не познавахме при него, тъй че под намазаните и пригладени коси успях да го позная само по сатирските уши. Беше превъзбуден и не спираше да бъбри, като прескачаше от мисъл на мисъл, не довършваше изреченията и минаваше към други.

Отец Понс бе заел някаква кола и реши, че ще участвам в пътуването, тъй че за първи път от три години излязох от „Жълтата вила“. Заради радостта на Руди бях сложил под сурдинка притесненията за собственото си семейство.

В Брюксел ситен дъжд, по-скоро воден прах, се въртеше между сивите фасади, замъгляваше стъклата ни с прозрачна пара и караше тротоарите да блестят. Стигнахме до една голяма богаташка къща, където настаняваха оцелелите, и Руди веднага се втурна към портиера в униформа в червено и златно.

— Къде е пианото? Трябва да заведа майка ми при него. Тя е безподобна пианистка. Виртуозка. Дава концерти.

След като ни показаха дългия, лакиран инструмент до бара, ни казаха, че оцелелите вече са пристигнали и че след като са ги изчистили от въшки и са ги дезинфекцирали, сега ги хранят в ресторанта.

Руди изтича в залата, следван от отец Понс и от мен.

Рахитични мъже и жени със сивкава, ужасно залепена за костите кожа и еднакви кръгове под еднакво празните очи, толкова изтощени, че им бе трудно да държат приборите, се свеждаха над чиниите си. Не обърнаха никакво внимание на нашето идване, защото бяха лакоми за храна и се бояха, че ще им я вземат.

Руди обходи залата с поглед.

— Няма я тук. Има ли друг ресторант, отче?

От една скамейка се чу глас:

— Руди!

Една жена се изправи и за малко не падна, докато ни правеше знак с ръка.

— Руди!

— Мамо!

Руди се втурна към жената, която го викаше и я стисна в обятията си. Не разпознах в нея майката, която ми бе описвал Руди, едра, царствена жена, казваше той, с величествен бюст, стоманеносини очи и безкрайни, гъсти и твърди черни коси, които предизвиквали възхищението на публиката вместо това, той прегръщаше една дребна, почти плешива старица с втренчен, боязлив поглед в промито сиво, чието кокалесто, широко и плоско тяло се очертаваше под вълнената рокля.

Въпреки това те си шепнеха на ухо думи на идиш, плачеха си във вратовете и аз заключих, че ако Руди не бе сбъркал, то поне е поразкрасил своите спомени.

Той искаше да я отведе.

— Ела, мамо, в хотела има пиано.

— Не, Руди, искам първо да си довърша чинията.

— Хайде, мамо, ела.

— Не съм си довършила морковите — тропна тя с крак като инатливо дете.

Руди издаде своята изненада: вече нямаше пред себе си властна майка, а момиченце, което не искаше да пусне канчето си. С едно движение отец Понс му подсказа да не й противоречи.

Безразлична към всичко друго, тя довърши супата си бавно и съзнателно и отопи бульона с парче хляб, докато порцеланът стана като измит. Около нея всички оцелели правеха същото. Недохранвани години наред, те се хранеха с брутална страст.

После Руди й помогна да се изправи, като й подаде ръка, и ни представи. Въпреки изтощението си тя има изяществото да ни се усмихне:

— Знаете ли — каза тя на отец Понс, — останах жива само, защото имах надеждата да открия Руди.

Руди изпърха с клепки и смени разговора.

— Хайде, мамо, ела на пианото.

След като прекоси салоните, сякаш издялани от целувки и премина през няколко врати, натежали от копринените завеси, той внимателно я настани на табуретката и вдигна капака на пианото.

Тя погледна рояла с вълнение, а после с недоверие. Дали все още умееше? Кракът й изпълзя към педала и тя погали клавишите с върха на пръстите. После потрепера. Беше я страх.

— Свири, мамо, свири! — прошепна Руди.

Тя погледна сина си в паника. Не смееше да му каже, че се съмнява дали ще може, че няма сили, че…

— Свири, мамо, свири. Аз също преминах през войната с мисълта, че един ден ти пак ще свириш за мен.

Тя се олюля, след това се съвзе, погледна клавишите като препятствие, което трябва да победи. Ръцете й свенливо се доближиха, а след това деликатно потънаха в слоновата кост.

Извиси се най-нежната и най-тъжна песен, която ми бе дадено да чуя. Отначало малко треперлива и рехава, след това по-плътна и по-сигурна, музиката се раждаше, набираше сила и се разбиваше объркана и колеблива.

Докато свиреше, майката на Руди придобиваше плът. Сега зад онази, която виждах, разпознавах жената, която ми бе описал Руди.

В края на мелодията, тя се обърна към сина си.

— Шопен — прошепна тя. — Той не е преживял онова, което изтърпяхме ние, и все пак всичко е отгатнал.

Руди я целуна по шията.

— Ще продължиш ли да учиш, Руди?

— Заклевам се.

През следващите седмици редовно виждах майката на Руди, която една стара мома от Шамле бе приела да приюти в дома си. Тя възвръщаше формите, цветовете, косите и властното си държание и Руди, който ходеше вечер да я вижда, престана да се изявява като непоправимия слабак, какъвто винаги е бил, и дори показа изненадващи математически наклонности.

В неделя „Жълтата вила“ ставаше място за среща на децата, които се бяха крили. От околностите водеха всички още непотърсени от родителите си деца от три до шестнайсет години. Те минаваха по една временна естрада, скована под навеса. Идваха много хора, кой за да открие своя син или дъщеря, кой за племенник или племенница, кой за някоя далечна роднина, за която след Холокоста се чувстваше отговорен. Записваха се и двойки, готови да осиновят дете.

Толкова се надявах, че чак се боях от тези утрини. Всеки път, когато се качвах на естрадата, след обявяването на името ми, очаквах майка ми да извика. Всеки път, когато вървях по обратния път сред учтива тишина, имах желание да се осакатя.

— Отче, аз съм виновен родителите ми да не се връщат, не мислих за тях по време на войната.

— Не говори глупости, Жозеф. Ако родителите ти не се върнат, вината ще бъде на нацистите и на Хитлер. Нито твоя, нито тяхна.

— Не искате ли да ме обявите за осиновяване?

— Прекалено рано е, Жозеф. Без документ, удостоверяващ смъртта на родителите, нямам това право.

— Във всеки случай, никой няма да ме поиска!

— Хайде, хайде, трябва да имаш надежда.

— Мразя да имам надежда. Когато се надявам, се чувствам нищожен и мръсен.

— Бъди по-смирен, и се надявай поне малко.

Тази неделя, след традиционния панаир на сирачетата, за пореден път онемял и унизен, реших да отида с Руди на чай у майка му в селото.

Слизахме надолу по пътя, когато видях две фигури, които се изкачваха нагоре.

Затичах се, без да съм вземал решение. Краката ми не докосваха земята. Можех да полетя. Движех се толкова бързо, че се боях да не би някой от краката ми да се откъсне от хълбока.

Не бях разпознал нито мъжа, нито жената, а шлифера на майка ми. Шлифер на шотландско каре в зелено и розово, с качулка. Мама! Не бях виждал никой друг да носи шлифер в зелено-розово шотландско каре с качулка.

— Жозеф!

Хвърлих се срещу родителите ми. Дъхът ми секна, не можех да кажа ни думица и ги докосвах, пипах, стисках ги до себе си, проверявах дали са те, задържах ги и не им давах да си идат. Стотици пъти повтарях едни и същи хаотични жестове. Да, усещах ги, виждах ги, живи бяха.

— Жозеф, мъничкият ми Жозеф! Мишке, видя ли колко е хубав?

— Пораснал си, синко!

Говореха глупави, незначителни дреболии, от които се разплаквах. А пък аз не успявах дума да кажа. Тригодишното страдание, откак се бяхме разделили, се стовари върху мен и ме сравни със земята. С уста, отворена в дълъг, беззвучен вик, успявах само да хлипам.

Щом се усетиха, че не отговарям на нито един от въпросите им, майка ми се обърна към Руди.

— Моят Жозефеле е много развълнуван, нали?

Руди потвърди. Това, че майка ми отново ме разбираше и отгатваше какво ми е, предизвика нов порой от сълзи.

Повече от час не можах да проговоря. През този час не ги пусках, едната ми ръка бе вкопчена в ръкава на татко, а другата се гушеше в дланта на мама. През този час научих от разказа им пред отец Понс как са оцелели недалеч оттук, в една голяма ферма, където работели като аргати. А загубили толкова време, за да ме открият, защото когато се върнали в Брюксел, граф и графиня Дьо Сюли били изчезнали, а хората от Съпротивата ги пратили по лъжлива следа чак в Холандия.

Докато разказваха перипетиите си, майка ми често се обръщаше към мен, галеше ме и шепнеше:

— Мъничкият ми Жозефеле…

Колко щастлив бях да открия отново идиш, този тъй нежен език, че на него не може дори да се назове едно дете, без да се прибави ласка, умалително, някоя гальовна за ухото сричка, като бонбон, скрит в сърцето на думата… Това ми помогна да се съвзема и вече исках само да ги отведа до моето владение, до „Жълтата вила“ и нейния парк, където бях прекарал толкова весели години.

Щом завършиха историята си, те се наведоха над мен:

— Връщаме се в Брюксел. Ще отидеш ли да си вземеш нещата?

И тогава отново успях да проговоря.

— Как? Не може ли да остана тук?

Притеснено мълчание посрещна думите ми. Майка ми премигна, сякаш не бе сигурна дали е чула добре, баща ми се втренчи в тавана, като стисна зъби, а отец Понс проточи врат към мен.

— Какво каза, Жозеф?

Внезапно си дадох сметка колко ужасно бяха отекнали думите ми в ушите на моите родители. Заля ме срам! Въпреки това го казах на бис с надеждата, че втория път ще направи по-различно впечатление от първия.

— Не мога ли да остана тук?

Пълен провал! Стана още по-зле! Очите им се насълзиха и те отвърнаха лица към прозореца. Веждите на отец Понс се окръглиха.

— Даваш ли си сметка какво казваш, Жозеф?

— Казвам, че искам да остана тук.

Шамарът се стовари отгоре ми, без да съм го подозирал дори. Отец Понс ме гледаше тъжно, а ръката му пушеше. Погледнах го сепнато — никога не беше ме удрял.

— Извинете ме, отче — избъбрих.

Той поклати сурово глава, за да ми покаже, че не такава реакция бе очаквал и с очи ми посочи родителите ми. Подчиних се.

— Извинявай, тате, извинявай, мамо. Това беше само начин да кажа, че тук ми беше добре и да кажа благодаря.

Родителите ми разпериха ръце.

— Прав си, миличък. Никога няма да можем да се отблагодарим на отец Понс.

— Не! — поде и баща ми.

— Чу ли, Мишке, нашият Жозефеле е загубил акцента си. Вече няма да ни вярват, че е наш син.

— Той има право. Трябва да приключим с този злощастен идиш.

Прекъснах ги, погледнах отец Понс и уточних:

— Исках да кажа, че ще ми е трудно да ви напусна…

Като се върнахме в Брюксел, колкото и да се наслаждавах на просторната къща, която бе наел баща ми, впуснал се с енергията на реваншист в сделките, колкото и да се отдавах на ласките, нежността и напевния глас на майка ми, се чувствах сам в лодка без весла, оставена по течението. Брюксел, огромен, необятен и отворен към всички ветрове, нямаше ограда, която да ми даде спокойствие. Ядях до насита, дрехите и обувките ми бяха по мярка, трупах играчки и книги в една великолепна стая, която бе само за мен, но ми липсваха часовете, прекарани с отец Понс в разкриване на големите тайни. Новите ми съученици ми изглеждаха блудкави, учителите механични, уроците безсмислени, а домът ми скучен. Човек не открива родителите си с една прегръдка. За три години ми бяха станали чужди, може би защото те се бяха променили, може би защото и аз се бях променил. Бяха оставили дете, а намираха юноша. Жаждата за материален успех, който владееше баща ми, толкова го беше променил, че ми бе трудно да разпозная сбития хленчещ шивач от Шарбек под сегашния благоденстващ туз на внос-износа.

— Ще видиш, синко, ще направя богатство и след това ти само ще трябва да продължиш — ми заявяваше той с блестящи от възбуда очи.

Дали имах желание да стана като него?

Когато ми предложи да подготви моята бар-мицва, причастието ми, като ме запише в хедер, традиционното еврейско училище, аз най-спонтанно отказах.

— Не искаш да получиш бар-мицва, така ли?

— Не.

— Не искаш да се научиш да четеш Тора, да пишеш и да се молиш на иврит, така ли?

— Не.

— И защо?

— Искам да стана католик.

Отговорът не закъсня — силна, ледена, суха плесница. Втората за няколко седмици. Първо отец Понс, сега баща ми. За мен освобождението май беше най-вече освобождаване на шамарите.

Той извика майка ми за свидетел. Аз повторих и потретих, че искам да приема католическата вяра. Тя плака и крещя. А същата вечер аз избягах.

С едно колело, след като няколко пъти се обърках, изминах пътя, който водеше към Шамле и към единайсет вечерта пристигнах в „Жълтата вила“.

Дори не звъннах на портата. Заобиколих оградата, бутнах ръждясалата вратичка към полянката и отидох в изоставената църква.

Врата бе отворена, капакът надолу също.

Както бях предвидил, отец Понс беше в криптата.

Щом ме видя, разпери ръце. Хвърлих се към него и излях своето смущение.

— Заслужаваш пак да те зашлевя — рече той и нежно ме притисна към себе си.

— Ама какво ви става на всички?

Заповяда ми да седна и запали няколко свещи.

— Жозеф, ти си един от последните оцелели от един славен народ, който изтребиха. Шест милиона евреи са били убити… шест милиона! Не можеш да се криеш повече пред толкова трупове.

— Какво общо имам с тях, отче?

— Че си получил живота си от тях. Че си бил застрашен от смърт едновременно с тях.

— Е, и? Имам право да мисля по различен начин, нали?

— Разбира се. Но все пак трябва да бъдеш свидетел, че са съществували, сега, когато вече не съществуват.

— А защо аз, а не вие?

— И аз, и ти. Всеки по свой начин.

— Не искам да правя бар-мицва. Искам да вярвам в Христос, като вас.

— Виж, Жозеф, ще направиш бар-мицва, защото обичаш майка си и уважаваш баща си. А за религията, ще решаваш по-късно.

— Ама…

— Днес е най-важно да приемеш да бъдеш евреин. Това няма нищо общо с вярата. По-късно, ако продължаваш да го искаш, можеш да станеш покръстен евреин.

— Значи винаги евреин, евреин завинаги, така ли?

— Да. Винаги евреин. Направи бар-мицва, Жозеф. Иначе ще нараниш сърцата на родителите си.

Отгатвах, че е прав.

— Всъщност, отче, на мен ми харесваше да бъда евреин с вас.

Той избухна в смях.

— И на мен също ми харесваше да бъда евреин с теб, Жозеф.

Посмяхме се. След това той сложи ръце на раменете ми.

— Баща ти те обича, Жозеф. Може би недобре, или по начин, който не ти харесва, и въпреки това той те обича, както никога повече няма да обича някого и както никой друг никога няма да те обича.

— Дори и вие ли?

— Жозеф, обичам те колкото другите деца, може би малко повече. Но това не е същата обич.

По облекчението, което почувствах, разбрах, че съм дошъл, за да чуя точно тези думи.

— Освободи се от мен, Жозеф. Аз приключих задачата си. Сега вече можем да бъдем приятели.

С широк жест той ми показа криптата.

— Нищо ли не забеляза?

Въпреки полумрака видях, че свещниците са изчезнали, Тора също, както и снимката на Йерусалим… Приближих до натрупаните на лавиците книги.

— Какво!… това вече не е иврит…

— Вече не е синагога.

— Какво става тук?

— Започвам колекция.

Той погали няколко книги, чиито чуждоземски букви не познавах.

— В крайна сметка Сталин ще убие руската душа — колекционирам произведенията на поетите-дисиденти.

Отчето ни бе предало! Вероятно отгатна упрека в очите ми.

— Не, не те предавам, Жозеф. За евреите, сега ти си тук. Сега ти си Ной.

Приключвам тази история на една сенчеста тераса над море от маслинови дървета. Вместо да се оттегля с приятелите си за следобедна почивка, аз не избягах от жегата, защото слънцето носи веселие в сърцето ми.

Петдесет години минаха от онези събития. В крайна сметка направих бар-мицва, поех предприятието на баща ми и не се покръстих. С истинска страст изучих религията на предците си и я предадох на децата си. Но Бог не дойде на срещата…

Никога през целия ми живот на набожен евреин, а след това на безразличен евреин, не открих онзи Бог, който бях почувствал в детството си в онази малка селска църква, между вълшебните стъклописи, ангелите, които носеха гирлянди, и мъркането на органа, онзи благ Господ, който се носеше над букетите от лилиум, над нежните пламъчета, над миризмата на лъснато с восък дърво и наблюдаваше отгоре скритите деца и селяните съзаклятници.

Продължих да се виждам с отец Понс. Върнах се в Шамле първо през 1948 година, когато общината нарече улица на името на мадмоазел Марсел, която тъй и не се върна от депортация. Всички бяхме там, всички деца, които тя бе приемала, хранила и снабдявала с фалшиви документи. Преди да открие плочата в нейна памет, кметът произнесе реч, посветена на аптекарката, като спомена и баща й, герой от предишната война. Сред цветята се мъдреха снимките на двамата. Вгледах се в снимките на Подяволите и на полковника: еднакви, съвсем еднакви, еднакво ужасно грозни, само дето военният имаше мустак. Трима дипломирани равини славословеха паметта и смелостта на онази, която бе дала живота си за нас, а след това отчето ги заведе да видят предишната му колекция.

По време на сватбата ми с Барбара, отчето получи възможността да влезе в истинска синагога и да проследи развитието на ритуала с истинска наслада. След това често идваше в дома ни за Рош ха-Шана[5] или за рождените дни на децата ми. Но аз предпочитах да ходя в Шамле и да слизам с него в криптата на църквата, която неизменна ни предлагаше уюта на хармоничния си безпорядък. През тези трийсет години той често ми казваше:

— Започвам колекция.

Разбира се, нищо не може да се сравнява с Холокоста и никое зло не може да се сравнява с друго зло, но всеки път, когато някой народ на земята биваше застрашен от лудостта на други хора, отецът се втурваше да опазва вещи, които свидетелстваха за тази застрашена душа. Все едно събираше необходимите неща в своя Ноев ковчег — колекция на американските индианци, виетнамска колекция, колекция на тибетските монаси.

Докато си четях вестниците, можех да предвидя как при следващото ми посещение отец Понс щеше да ми заяви:

— Започвам колекция.

С Руди останахме приятели. Допринесохме за изграждането на Израел. Аз дадох пари, а той се засели там. Хиляди пъти отец Понс заявяваше, че се радва, задето вижда свещения иврит да възкръсва.

В Йерусалим, институтът „Яд вашем“ реши да присъжда наградата „Праведник на народите“ на онези, които по време на нацизма и терора бяха въплъщавали най-доброто от човешката природа и бяха спасявали евреи с опасност за живота си. Отец Понс получи титлата Праведник през декември 1983 година.

Той така и не научи, току-що бе починал. Вероятно с неговата скромност нямаше да одобри церемонията, която Руди и аз замисляхме, сигурно щеше да протестира, че не бива да му благодарим, че само е изпълнил своя дълг и е послушал сърцето си. В действителност, такава церемония щеше да донесе най-голямо удоволствие на нас, неговите деца.

Тази сутрин Руди и аз се поразтъпкахме по пътеките в гората, която в Израел носи неговото име. „Гората на отец Понс“ съдържа двеста седемдесет и едно дървета, които символизират двеста седемдесет и едно спасени деца.

Сега вече млади храсти растат край дънерите на по-старите дървета.

— Виж, Руди, ако дърветата станат повече, това вече нищо няма да означава…

— Нормално е, Жозеф. Ти колко деца имаш? Четири. Ами внуци? Пет. Като спаси теб, отец Понс всъщност спаси девет души. При мен — дванайсет. При следващото поколение ще бъдат повече. И все повече и повече. След няколко века ще е спасил милиони човешки същества.

— Като Ной.

— Невернико, ти си спомняш Библията, а? Изненадваш ме…

С Руди се оказвахме различни във всичко не по-малко от някога. И все така се обичахме. Можехме яростно да се караме, а след това да се прегърнем и да си пожелаем лека нощ. Всеки път, когато го виждам тук, във фермата му в Палестина или когато той дойде при мен в Белгия, ние се дракаме по въпроса за Израел. Аз поддържам тази млада нация, но не одобрявам всяко нейно действие, обратно на Руди, който приема и оправдава и най-малките намерения на режима, дори и войнствените.

— Но, Руди, да бъде човек за Израел, не означава да одобрява всяко решение, което Израел взема. Трябва да се постигне мир с палестинците. Те имат същото право като теб да живеят тук. Това е и тяхна територия. Живеят тук отпреди да има Израел. Самата история на нашите гонения би трябвало да ни доведе дотам да им кажем онова, което векове наред сме чакали да кажат на нас…

— Да, но нашата сигурност…

— Мир, Руди, мир, отец Понс ни научи да желаем мир.

— Не бъде наивен, Жозеф. Често най-доброто средство да се постигне мир е войната.

— Не съм съгласен. Колкото повече трупаш омраза у двата лагера, толкова по-малко възможен става мирът.

Преди малко, докато се връщахме към маслиновата плантация, минахме край една палестинска къща, която току-що бе разрушена от веригите на един танк. Разпилени вещи се търкаляха сред праха, който се издигаше към небето. Две банди деца ожесточено се биеха сред развалините.

Накарах го да спре джипа си.

— Какво е това?

— Репресии от наша страна — отговори ми той. — Вчера е имало самоубийствен атентат от един палестинец. Три жертви. Трябваше да реагираме.

Не отговорих, а слязох от джипа и тръгнах по трошляка.

Две вражески банди от еврейчета и палестинчета, си хвърляха камъни. Тъй като не успяваха да се уцелят, едното хвана една греда, нахвърли се срещу най-близкия враг и го удари с нея. Отговорът не закъсня. След няколко секунди хлапетата от двата клана се налагаха с дъски.

Скочих към едното с вик.

Дали се изплашиха? Или се възползваха от намесата, за да прекратят битката? Разпръснаха се в противоположни посоки.

Обръгналият Руди ме последва бавно.

Наведох се и открих загубени от децата неща. Прибрах една кипа и един палестински шал. Пъхнах едното в левия си джоб, другото в десния.

— Какво правиш? — попита Руди.

— Започвам колекция.

Информация за текста

Eric-Emmanuel Schmitt

L’enfant de Noe, 2004

Издание:

Ерик-Еманюел Шмит. Синът на Ной

Френска. Второ издание

Преводач: Зорница Китинска

Редактор: Саня Табакова

Оформление на корицата: Лиляна Дворянова

ISBN: 978-954-9933-84-0

Излязла от печат юли 2010

Печат „Артграф“ — София

Издателство „Леге Артис“, Плевен, 2008

Формат 19×12 Печатни коли 10

Цена 9.00

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/35960

Последна корекция: 29 ноември 2015 в 18:08

1

На френски език има омонимия между името на отеца и пемзата. — Бел.пр.

2

Религиозните книги на юдаизма. — Бел.ред.

3

Бързо (нем.) — Бел.пр.

4

Националният химн на Белгия с нидерландска и френска версия. — Бел.ред.

5

Еврейската Нова година. — Бел.пр.

Content

Ерик-Еманюел Шмит
Синът на Ной
(книга четвърта от поредицата "Кръговратът на незримото")

Информация за текста

1