Ерик-Еманюел Шмит

Миларепа

(книга първа от поредицата "Кръговратът на незримото")

Всичко започна с един сън.

Високи планини… кацнала върху скалите постройка, червена постройка, в приглушено червено, червеното на залязващото слънце; по-надолу — разлагащи се сред гмеж от мухи кучешки трупове… Вятърът ме превиваше на две. В съня си стоях здраво на двата си крака, а имах чувството, че съм много високо, много по-високо от себе си, някъде над тънкото, сухо като крило на пеперуда тяло. Беше тяло и не беше моето. В кръвта ми туптеше неутолима ненавист, която ме караше да търся по пътеките един човек, когото исках да пребия с тояга. Омразата беше тъй яростна, черно врящо мляко, че накрая кипна и ме събуди.

Озовах се със себе си, единствено със себе си, в моите си чаршафи, в моята си стая на Монмартр, под парижкото небе.

Сънят беше забавен.

Но сънят се върна.

Откъде идват сънищата?

И защото точно този се стовари върху мен?

Всяка нощ се озовавах по дълги каменисти пътища с все същата мъст в сърцето. И все тези кучешки трупове, и тоягата в ръката ми, която търсеше човека, когото трябваше да убие.

Започна да ме хваща страх. Обикновено сънищата се появяват, а след това избледняват. А този сякаш се вдълбаваше все по-силно! Започнах да живея в два свята, еднакво неизменни, еднакво цялостни: тук, в Париж, в дневния свят, където се блъсках във все същите мебели, във все същите хора, във все същия град, и там — но къде, там? — в света на високите скалисти планини, където исках да убия един човек. Ако сънищата се повтарят посред живота наяве, как да не повярваш, че живееш и втори живот? Каква ли врата ми беше открехнал моят сън?

Две години трябваха на отговора, за да приеме образа на една жена.

Беше жена, неуловима като дима от цигарата си, стоеше в дъното на кафенето, където закусвах, сама на масата си, с блуждаещ сред сводовете поглед. Аз дъвчех кроасана и я гледах без задна мисъл, ей така, просто защото беше от онези същества, които човек наблюдава, без да му е ясно с какво го привличат.

Тя стана и се премести срещу мен. Взе кроасана от ръката ми и го дояде. Направи го толкова естествено, че си премълчах. А след това ме погледна в очите:

— Ти си Свастика — рече тя. — Ти си чичото. Ти си човекът, от когото започна всичко, камъчето, в което човек се спъва в началото на пътя.

— Не мисля — казах аз простичко. — Аз съм Симон.

— Не — каза тя.

— Да, да, Симон съм от трийсет и осем години.

— Нищо не знаеш — заяви тя рязко. — Казваш се Свастика. Обикаляш планините от сънищата и се опитваш да пречистиш душата си. Иска ти се да се освободиш от омразата. Няма да успееш, ако не разкажеш историята на човека, с когото се бори, историята на Миларепа, най-великия от отшелниците. И когато я разкажеш сто хиляди пъти, най-сетне ще излезеш от самсара, безкрайния кръг на преражданията.

Върна се, седна на мястото си и се скри зад синкавата, несигурна стена на пушека. И повтори:

— Сто хиляди пъти, чуваш ли ме, сто хиляди пъти…

Разбира се, помислих си, че е чалната, но запомних двете имена, Свастика и Миларепа, чичото и племенника, проучих кои са. В една библиотека намерих песните на Миларепа, почитаемия и могъщ учител: И тръгнах на пътешествие към Тибет, защото исках да ида там, горе, на покрива на света. И прочетох стиховете, които той е оставил на своите последователи. И на трийсет и осем години разбрах, че наистина се казвам Свастика и че нося това име от девет века насам.

Сънищата ми казаха: бил съм куче, мравка, гризач, гъсеница, хамелеон и муха-лайнарка. Досега съм имал прекалено малко човешки животи, за да разказвам и да се освободя. Прераждал съм се много зле. Често като плъх или мишка, още по-често — умрели в капан или в зъбите на някоя котка. В това си тяло сега трябва да наваксам. Тази вечер, според моите изчисления и тези на моите сънища, мисля, че се доближавам до стохилядния път… Дали е деветдесет и девет хиляди деветстотин деветдесет и деветият? Или сто хилядният?

Как си представяте точното пресмятане при такива числа…

Историята ми започва в Тибет, в една област на север. Бях пастир.

Един ден демоните проникнаха в телата на моите кози и якове, животните ми се потяха от треска, краката им трепереха, бяха като в шемет и умираха за няколко дни, с пресъхнали муцуни. Болестта им ме разори.

Само с няколко бохчи, пристигнах при братовчед ми заедно с жената и с всичките деца. Братовчед ми ни посрещна много мило в Кяняца. В къщата му растеше малкият Миларепа, който изтича срещу нас, за да ни посрещне.

Помня първата му усмивка на прага, докато държеше вратата отворена.

Малкият Миларепа много се развълнува, като чу разказа за нещастията ни, ожали ни, прегърна ни и поиска да даде всичките си играчки на моите синове. А когато откри, че на мен и на жена ми ни беше останала само по една дреха, дреха, която можехме да изперем само в хубав ден, той се разплака. За миг неговото състрадание ме покри с въшки и дрипи. Добрината му ме принизи. В неговите ридания тази вечер, открих, че съм беден. Мисля, че точно тази вечер, вечерта на сълзите, аз осъзнах, че ще го мразя винаги.

Работех здраво. В тази област парите идваха лесно. За няколко години натрупах богатство.

Миларепа беше на шест години, когато изгуби баща си. Братовчед ми го беше оставил на мен със завещание, както и малката му сестричка и майка им. Тяхната собственост, яковете, конете, овцете, кравите, козите, магаретата, триъгълната нива и ливадите, както и цялото съдържание на хамбара, злато, сребро, мед, желязо, тюркоази, копринени тъкани и житницата, всичко ми беше поверено временно, докато Миларепа стане на възраст да върти стопанството.

Пред студеното тяло на братовчед ми и сред хлиповете на семейството му взех решение малкият Миларепа никога повече да не се усмихне, както беше дръзнал да ми се усмихне на прага на вратата, никога повече да не пролее онези мили сълзи, онези прекалено сладки сълзи, сълзите на богаташ, който се умилява.

Изгоних го от голямата къща и принудих него, сестра му и майка му да работят.

За няколко години майката се скърши в стара, грохнала жена, беззъба и сивокоса. Сестрата служеше за подлога на другите. Колкото до Миларепа, той беше пребледнял и отслабнал, косата му, която някога падаше на златисти къдри, сега бъкаше от въшки и гниди. Но въпреки това растеше и ставаше красив. Чакаше имането ми като нещо дължимо, държеше главата си изправена, вярваше в справедливостта, наричаше ме чичо и дори не се отнасяше с мен като с крадец. Ненавиждах го.

Когато стана на двайсет години и дойде да си поиска наследството, разбра, че никога няма да му го върна. Дълго ме руга и сетне започна да пие. Призори го прибираха по канавките. Малко по малко се приближаваше към простосмъртните. И най-после започна да се огъва.

Напусна областта. Изчезна някъде. Моето отмъщение се изпълваше. И за да бъде то завършено, трябваше само да изчакам сестра му окончателно да разтвори крака, което и сега правеше от време на време, когато подаянията не й стигаха.

Синовете ми се ожениха. Къщата ми се изпълни с бременни радостни снахи. Богатството ми растеше заедно с техните кореми. Струваше ми се дори, че пролетта е по-зелена и по-дълга. Съпругата ми наричаше това щастие.

Беше в деня на сватбата. Женех последния си син. Трийсет и петима гости вече пируваха в голямата стая, когато с жена ми излязохме да дадем разпореждания на слугите. Дали направихме добре, че излязохме?

Една пощуряла от страх слугиня изскочи от оборите.

— Господарю, господарю — крещеше тя, — конете са изчезнали!

Втурнах се. Яхърите бяха пълни, но вместо конете намерих пълчища скорпиони, паяци, жаби, змии и попови лъжички. Всичко това миришеше на черна магия.

Хукнах да предупредя гостите си. Но вече беше късно.

Разгонените кобили и разгорещените коне бяха нахлули в залата за пиршеството и сред адско цвилене конете се качваха върху кобилите с изпотени хълбоци и пяна по мордите, и всички тези, изпънати като лък, цвилещи и пръхтящи коне сипеха ритници по стените и колоните. Само за миг къщата рухна, гредите поддадоха, покривът се срути и се издигна облак прахоляк сред пращене на кости и сетни викове на похот и безнадеждност.

След това настъпи тишина, студена, тържествена тишина, тишината на ледниците в леденото сърце на зимата.

Трийсет и пет мъже и жени. Сред които моите синове и снахи. Всички мъртви. Жена ми и аз нямахме сили дори да крещим или да се жалим. Защо не бяхме мъртви и ние?

И тогава се появи Белокосата, и танцуваше щастливо сред руините.

— Миларепа, сине мой, благодаря ти! Ти отмъсти за нас. Благодаря ти, че през дългите години изучи магията и заклинанията. Не съжалявам, че ти дадох всичките си скрити съкровища, за да получиш върховно познание. Браво, сине мой, благодаря ти!

Надигнах се, за да ида да я убия. Но селяните се възпротивиха.

— Не я докосвай, иначе той ще си отмъсти.

Всички бяха загубили по някой близък в клането, заповядано отдалеч от Миларепа. Всяка сутрин по някой си обещаваше да иде да убие майка му. Всяка сутрин хората все по-трудно сдържаха негодуванието си. Тогава Белокосата пусна между хората едно писмо, за което казваше, че е от сина й Миларепа, но аз съм сигурен, че го беше писала тя.

„Майко — се казваше в писмото, — ако хората от областта продължават да проявяват омраза към вас, изпратете ми написани техните имена и имената на семействата им. Чрез заклинания ще ги умъртвя тъй лесно, като да хвърля във въздуха щипка храна. И така ще ги унищожа до девето коляно.“

Селяните дойдоха при мен с искане да върна триъгълната нива на майката и се стараеха или да й се усмихват, или да я избягват.

Макар и стар, отново започнах да трупам богатство. Разбира се, вече нямах деца, на които да го оставя след смъртта си, но не мислех за това, а само се опитвах да възстановя онова, което бях загубил.

Лятото беше прекрасно. От незапомнени времена, не беше имало такава жътва. Канехме се да жънем, когато внезапно се довя един малък облак, съвсем малък, съвсем мъничко по-голям от синигерче.

А след това се появи Миларепа, изкатери се на надвисналата над долината скала и хвърли проклятие.

— Пукни, змийо Свастика, отрово Свастика, прехапи си езика и пукни от собствената си отрова! Надуй се! Гръмни! Стани на въздух! На нищо! Ти си само жабешка слуз. Само лайно, което сам си изсрал, лайно с човешко лице, лайно с лице на задник, безплодно лайно, без мухи и без червеи, лайно, на което пикая!

Той призова демоните за свидетели, призова всички светци, разказа за лошото отношение, което бе търпял от мен, и заплака с кървави сълзи.

Тогава големи, много големи, невъобразимо черни облаци изведнъж се струпаха над долината. Той изкрещя и облаците се сгромолясаха в огромна маса, сякаш се бяха спукали от неговия крясък. Градушка удари земите, от планините се спуснаха пороища, а силен вятър, примесен с дъжд, изтръгна всичко, което талазите не бяха завлекли. Нямаше вече жътва, нямаше вече хора, нямаше вече къщи. Само няколко селяни, между които жена ми и аз, успяхме да се подслоним в пещерите.

Преди няколко дни отново бях в кафенето, в което закусвам. Наблюдавах неуловимата жена…

(А, да, говори Симон, а не Свастика. Симон, девет века по-късно. Сега вече свикнах да бъда едновременно няколко души, Симон и Свастика, както свикнах и да живея два живота, този на късото черно кафе върху мраморната масичка и онзи, в който ме повеждаха дълбините на съня. Сега казвам „аз“ за доста „азове“ и това ме прави по-лек. Когато бях само себе си, имах усещането, че съм тежък, неподвижен, овързан, обречен на себе си като на затвор.)

… и тъй, гледах неуловимата жена, докато разказвах историята на Миларепа на един съученик, стар приятел, който по мои спомени винаги е бил стар, дори когато беше на двайсет. И тогава, между две пафкания на скептичната си лула, той ми рече:

— Вярваш ли в магията?

Изглежда въпросът беше от такова значение за него, както примерно двата крака и тазът, за да върви. Толкова бях изненадан, че не отговорих веднага. Той продължи:

— Вярвам в бурята и градушката, но не вярвам, че я е отприщил някакъв човек и неговите заклинания. Вярвам в къщата, която рухва, в подивелите коне, но не вярвам в манипулирането на случайността от един магьосник. А ти какво мислиш?

— Аз ли? Какво аз?

— Ти, Симон. На теб говоря.

— Ами че аз не мисля, аз разказвам.

Признавам, че не знам дали отговорът ми беше глупав или пък много мъдър. Всъщност колкото повече възрастта ми напредва, толкова повече границата между крайната глупост и големия ум се изличава. Както онази между съня и действителността.

Старият приятел примигна и дълго размишлява над изречението ми във вдлъбнатината на лулата си.

След това взе кибритена клечка, драсна я и изскочи искра. Той размаха клечката под носа ми.

— Аз вярвам само в науката, физиката и химията са достатъчни, за да обяснят всичко. И така, кажи ми, откъде идва пламъкът?

Очевидно беше, че ми се надсмива.

— Това е. А сега, ако ми кажеш къде е отишъл пламъка, ще ти кажа откъде идва.

Земята заздравява по-бързо от хората. Годините минаваха. Бях закрепил отново имението си, стопанството и имането, но синовете ми си бяха останали мъртви. Щом само имах един свободен ден, вземах сопата на убиец и търсех Миларепа в планината. И тъй, от белозъбата си младост до сивокосите дни на старостта си не бях правил нищо друго освен да мразя Миларепа. Докато…

Но е твърде рано. Трябва да разкажа историята на Миларепа поред, иначе този път може да не бъде приспаднат от дълга ми.

На другия ден след заклинанията си Миларепа не успяваше да намери покой. Нощем сънят бягаше от него, а картините се връщаха, да, връщаха се, лицата и писъците от болка, прострените напред ръце, майките, които диреха децата си в бушуващите талази, връщаха се шумът на водата, която заливаше дробовете, тежките мисли на последните мигове от агонията… Миларепа си даваше сметка, че силата му беше послужила само за зло, Миларепа се ужасяваше от себе си.

Той възжела покоя, както жаждата желае вода. Реши да отиде в Чро-уа-лунг, при великия Марпа Преводача, за когото някой му беше казал, че единствен може да му помогне. Като пресичаше Долината на Брезите, той пресметна времето, което му бе трябвало, за да получи формулите на проклятията — две години, и си рече, че за същото време вероятно ще получи и формулите на щастието. Когато прекрачи вратата на Великия Лама, беше почти щастлив.

Марпа го очакваше, защото предната нощ един сън го бе известил за това идване и му беше разкрил, че с Миларепа са свързани от предишни животи. Той втренчи в дошлия очи с формата на ечемичени зърна.

— Безценни Лама, о, велики Марпа. Аз съм ужасен престъпник.

— Ако си престъпник, не идвай да се самообвиняваш пред мен. Не си оскърбил мен, когато си допуснал грях.

— Предлагам ви тялото, словата и сърцето си, а ви моля за храна, дрехи и поучения. Моля ви, научете ме на пътя, който за един само живот отвежда до велико съвършенство.

Марпа изтупа робата си, сякаш нещо го беше подразнило. А след това притвори ресници и отговори:

— Приемам дара на тялото, словата и сърцето ти. Но няма да ти дам едновременно храна, дрехи и поучения. Или ще ти дам храна и дрехи, а ще идеш да търсиш поучения при друг, или ще те поучавам, но ще търсиш другаде храна и дрехи. Едното или другото, избирай!

— Избирам поученията ви.

Марпа задръгна лакътя си до болка. А Миларепа възкликна възторжено:

— Ще прося храната и дрехите си по цялата долина.

— Така да бъде — отвърна Марпа, като видя, че кръв изби на ръката му. — А сега излез от храма и отнеси книгата си със заклинания, защото миризмата ти кара идолите да кашлят.

Великият Лама го прие ледено. Съпругата му се показа доста по-гостоприемна и предложи на Миларепа купичка супа, както и ъгълче, където да полегне.

Още на другия ден той започна да проси из долината.

Марпа най-сетне отиде при новия си ученик и го запита какви са престъпленията му. Миларепа разказа за своето отмъщение и за магията за градушка и разруха.

— Чудесно — рече Марпа — в такъв случай ще ги използваш отново за мен. Качи се ей на онзи хълм и изпрати градушка над областите Яброг и Линг. А след това изпосечи планинците, които живеят в прохода Лобраг.

След като свърши работа, Миларепа се просна пред Марпа и поиска формулата на Учителя за постигане на щастие.

Марпа почервеня и заговори сякаш плюеше:

— Какво? В замяна на твоите престъпления, така ли? Искаш формулата на доброто срещу използването на злото? Ами че ти капчица достойнство нямаш! Ами че ти не заслужаваш да се занимавам с теб и даже да ти говоря! А сега иди върни реколтата в областите Яборг и Линг и излекувай планинците. Преди да си сторил това, няма да те приема пак.

Миларепа разбра, че трябва да се изкупи. Той направи всичко, което можа, за да поправи бедите, и се върна пред нозете на Марпа.

— Велики Лама, разкайвам се. Поучи ме.

Марпа се потърка по тила. Щом само видеше Миларепа, не можеше да се въздържи да не се почеше.

— По-късно, по-късно… Усещам, че не си узрял. По-лесно се върши зло, отколкото добро, злото е по-бързо, без усилие, но е като лепило, от което човек не се измъква толкова бързо…

— Велики Лама, умолявам те.

— Изгради ми една кръгла кула!

— Моля?

— Имам нужда от кръгла кула. Построй ми кръгла кула.

И Миларепа, който нощем просеше прехраната си, денем започна да събира и да дяла камъни, да копае основи, начерта, построи и издигна… ръцете и гърбът му кървяха от усилието, но кулата ставаше все по-висока. Когато кулата беше почти завършена, Марпа дойде да го види.

— Какво правиш?

— Довършвам кръглата кула, велики Лама.

— Ама ти луд ли си? Никога не съм ти искал кръгла кула} Това веднага да го сринеш и да върнеш камъните и пръстта, откъдето си ги взел.

— Но… Безценни.

— Казах!

И Миларепа го направи. Когато беше разрушил всичко, той остави камъните и пръстта, откъдето ги беше взел, и се просна пред Марпа.

— Велики Лама, разкайвам се. Поучи ме.

— Издигни ми полукръгла кула.

Без да възрази, Миларепа се захвана за работа. Поне този път знаеше къде да търси камъни и пръст.

И Миларепа продължи нощем да проси прехраната си, а денем започна да събира и да дяла камъни, да копае основи, начерта, построи и издигна… ръцете и гърбът му кървяха от усилието, но кулата ставаше все по-висока. Когато кулата беше почти завършена, Марпа дойде да го види.

— Какво правиш?

— Твоята полукръгла кула, велики Лама, тази, която ти поиска от мен.

— Аз? Да съм поискал такова абсурдно нещо? Веднага да разрушиш тази брадавица и да върнеш камъните и пръстта, откъдето си ги взел.

— Но… Безценни.

— Казах!

На Миларепа му се доплака, но ръцете и гърбът му, изранени от гранитните блокове, започнаха да леят кръв вместо сълзи. Но той пак се захвана и върна камъните и пръстта, откъдето ги беше взел.

На другата сутрин Марпа влезе в килията му и го погледна с блага усмивка.

— Размислих, Миларепа. Построй ми триъгълна кула.

— Сигурен ли сте, велики Лама?

Великият Лама започна да се чеше, сякаш Миларепа беше бълха или дървеница, нещо незначително и въпреки това нетърпимо.

— Имам ли навика да говоря врели-некипели?

И Миларепа продължи нощем да проси прехраната си, а денем започна да събира и да дяла камъни, да копае основи, начерта, построи и издигна… ръцете и гърбът му кървяха от усилието, но кулата ставаше все по-висока. Тялото му се беше превърнало в една голяма рана.

Понякога, щом паднеше нощта, съпругата на Лама идваше тайничко и му носеше мазила за раните и паничка супа.

Когато Миларепа завърши триъгълната кула, той отиде при великия Лама и с радост му съобщи новината.

— Велики Лама, завърших твоята триъгълна кула. Поучи ме.

— Ама че абсурд? Разруши тази непотребна постройка. И върни камъните и пръстта, откъдето си ги взел.

— Но… Безценни…

— Казах!

Великият Лама дори не повдигна виолетовите си клепки, за да погледне Миларепа.

— Изморяваш ме, Миларепа, само да знаеше колко ме изморяваш… Нищо ли не разбираш?

— Не, велики Лама, нищо не разбирам. Виждам само, че сте готов да помогнете на кого ли не, да дадете формулата на щастието и на най-дребното бълхаво улично куче, което дойде при вас, само не и на мен.

При думата „бълхаво“ великият Лама отново започна да се чеше.

— Пиян ли си?

Той отвори очи и се втренчи в Миларепа. И веднага дясната му ръка бясно зачеса лявото бедро.

— Съчувствам ти. Построй ми островърха бяла девететажна кула. Тя никога няма да бъде разрушена. Когато я завършиш, ще ти дам тайната.

И Миларепа продължи нощем да проси прехраната си, а денем започна да събира и да дяла камъни, да копае основи, начерта, построи и издигна… ръцете и гърбът му кървяха от усилието, но кулата ставаше все по-висока. Той си мислеше, че това обещание на Лама съдържа повече обещания от предишните.

Когато най-сетне след няколко месеца вдигна островърхата девететажна кула, той дойде и потърси награда за своите усилия.

Лама се нахвърли върху него, оскуба му косите, нашамароса го и го заблъска в стените. Преди да успее да реагира, Миларепа се озова проснат на земята, окървавен и насинен, а над него един мъж дебнеше всеки признак на живот по клепачите му, за да го удари отново.

— Ти си глупак, Миларепа, най-големият тъпак, който някога е стигал до този манастир! Нищичко ли не разбираш? Наистина ли си мислиш, че всичко може да се купи с глупавата сила на твоите мишци? И наистина ли вярваш, че някаква си кула, била тя кръгла, четвъртита, полукръгла, осмоъгълна или девететажна, може да те поведе по пътищата на мъдростта? Ами че твоята глава е по-твърда и от крайпътен камък!

А после гневът отново го облада и той пак го заблъска. Наложи се монасите да се намесят, за да спасят Миларепа от ударите на великия Лама.

През нощта съпругата на Марпа дойде и се зае да го лекува.

— Странно — рече тя. — Защо той отказва формулите на теб и само на теб? Не знам. А пък на мен казва, че ти си любимото му чедо… Може би иска да му правиш дарове, както би направил всеки? Ще ти дам някои мои неща. Буца масло, малко медно котле и най-вече онзи изумруд, за който ми казаха, че е много скъп.

Когато на другия ден Миларепа поднесе даровете си, загърнати в парче коприна, Лама го изгони с ритници.

— Всички тези неща вече са ми били подарявани! Не искам да ми плащаш със собствените ми притежания! Ако имаш нещо да ми даваш, то трябва ти сам да си го спечелил.

— Велики Лама, ще си тръгна. Вместо знание получих само оскърбления, удари и вече нямам сили.

— Къде отиваш? Когато дойде тук, ти ми подари тялото, словата и сърцето си. Ти ми принадлежиш. Мога да нарежа тялото, словата и сърцето ти на хиляди парченца. Ти си мой по силата на клетвата.

И тъй Миларепа остана. И си рече, че никога няма да постигне просветление в този живот.

Много обичам тази част от историята — всъщност Свастика я обича много. Но и аз също. Няма нищо по-потискащо от онези мерзавци, които се преобръщат и успяват в доброто толкова лесно, колкото и в злото. Шампионите по святост ме потискат.

— Всъщност — казвам всъщност, но това няма никаква връзка — неуловимата жена един ден изчезна. Може би се беше разсеяла заедно със своя облак дим… Не бях истински тъжен, но се ядосах, когато сервитьорът започна да ми твърди, че никога не било имало неуловима-жена-изгубена-сред-дима-от-цигарата-си на пейката в дъното! Не го приех добре, защото си мислех, че паметта и наблюдателността са част от професионалните качества на един добър сервитьор. Що се отнася до моя стар приятел със скептичната лула, той също твърдеше, че такава жена никога не е съществувала.

— Това е било илюзия! Очевидно е било илюзия.

— Може би — отговорих. — Но разликата между теб и мен е, че аз виждам илюзиите.

Затворен в килията си и убеден в своята безпомощност, Миларепа мислеше:

Когато вършех зло, имах какво да ям и неща, които да подарявам. Откакто съм в религията, нямам нищичко. Ако имах поне половината от златото, което давах, за да върша зло, бих могъл да получа посвещение в тайното учение. Религията е запретена за бедните.

Тъй като вече не вярваше в обещанията на Лама, той реши да сложи край на дните си. Приготви си чаша с отрова.

Щом в това тяло, тялото на Миларепа, никога няма да получа учението, щом само трупам грешки, ще се самоубия. Надявам се в отвъдното да се преродя в тяло, достойно за религията!

Жената на Лама спря движението на ръката му.

— Внимавай, Миларепа. Няма по-голям грях от това да сложиш край на живота си. С такава карма никога няма да се оправиш и ще свършиш като бълха или муха-лайнарка.

Когато Лама разбра, че смазаният Миларепа не е поел риска да умре, но вече няма желание да живее, той се усмихна и нареди да го доведат. За първи път го погледна, без да криви лице и без да се чеше, и му рече кротко:

— Досега всичко вървеше по реда си. Нямаше как да бъде другояче. В никого от нас няма лъжовност. Аз само подложих на изпитания стария магьосник, какъвто си ти, за да те пречистя от греховете ти. Понякога ми струваше скъпо да бъда тъй суров, но ако се бях поддал на състраданието, както жена ми, щях да те обгърна с искрено, но безплодно снизхождение — състраданието не позволява на никого да се поправи. Всяка кула, която ти издигаше, беше велико доказателство за вяра. И ти никога не се отказа. Сега те приемам и ще ти дам моето поучение. Ще се затворим в медитация и ще вкусим блаженството.

Той ми отряза косите. Най-сетне имах право на обръснатия череп и на кръглата глава, която изразява простота и отказ от земните неща.

— Миларепа, истинското ти име ми беше разкрито от моя учител Наропа в един сън, преди твоето идване.

Той ме нарече Мила Блясъка на Диаманта. Посвети ме в послушничество и ми заповяда каквито и да са страданията ми, да се обрека да върша добро на другите, а след това, след смъртта ми, да се върна на земята колкото пъти трябва и да продължа задачата си. Искаше да ме направи истински бодхисатва.

Извинете ме, боя се, че казах „аз“…

Наистина казах „аз“, нали? Казах „Аз, Миларепа“?

Да, да, сигурен съм.

Странна работа, винаги има един момент от този разказ, когато казвам „аз“ за Миларепа. „Аз, Миларепа…“ Не, ама че майтап! Човек винаги се заразява с историите, които разказва. От многото пътуване от Симон към Свастика и от Свастика към Миларепа забравям собствените си имена, документите за произхода си, губя торбата с навиците и рефлексите, които наричаме „аз“. Пътувам с лекота.

Дали това има значение?

Както и да е, ако го направя пак, поправете ме.

Великият Лама Марпа приготви необходимата храна и проводи Миларепа до някогашната тигрова бърлога в заслона на южната скала. Напълни с масло едно кандило и го постави на главата на ученика си.

— Медитирай денем и нощем, без да ставаш. Ако мръднеш, кандилото ще изгасне и ще останеш в тъмното.

— Ще ми остане светлината на деня.

— Нищо няма да ти остане, защото ще зазидам дупката.

И Марпа сам затвори изхода на пещерата с тухли и хоросан.

И тъй, медитирах ден и нощ и не помръдвах; не броях ни часовете, нито седмиците, разумът ми се пропиваше в медитацията и бях разтопил времето. Откривах, че не съм сам, когато бях сам, самотата ми беше населена от демони, пориви, спомени и желания гъмжаха от всички страни; имах желание да се раздвижа, да стана, да си тръгна, да избягам от себе си; бях като цар в непрестанна борба срещу бунтове и метежи, уязвим и обграден от заплахи цар. Понякога ме обвиваше покой, безмълвна зора в моята нощ.

Изведнъж, гласът на възлюбения Лама ми заговори през зида.

— Разруши стената, синко. Разруши вратата на килията си и ела да си отдъхнеш до мен. Ти прекара единайсет месеца, без мястото ти да изстине.

Трудно се надигнах и започнах да вадя тухлите. Но се спрях — ами ако Лама отново променеше мнението си?

— Чакам те, синко, чакам те — повтори Марпа.

— Идваш ли? — промълви съпругата му. Разруших стената и се озовах сред топлината на слънцето. Великия Лама изглеждаше щастлив, че ме вижда.

— И тъй, какво те научих за тези единайсет месеца?

На какво всъщност ме беше научил? Какво бях извлякъл през тези единайсет месеца от учението на отсъстващия Лама?

Бях разбрал, че да повтаряш заклинанията, не служи за нищо, само усилието създава благоденствие. Бях разбрал, че доброто изисква повече усилия, отколкото злото. Бях разбрал и че тялото ми е несигурна лодка, ако го натоваря с престъпления, потъва, а ако я олекотя, като практикувам отделяне от света, щедрост и забрава на себе си, тя ме отвежда до вярното пристанище. Най-сетне, бях разбрал, че преди не съм бил човек, а само двукрако, леко окосмено и с членоразделна реч, а човечността се яви пред мен в края на пътя. Тя беше далеч, като мишена. Дали някога щях да успея да стана човек?

Продължих чиракуването си при Марпа.

Но една нощ един сън ме запрати отново в страната на моето детство и се събудих с обляна от сълзи възглавница и непреходното желание да видя отново майка ми, сестра ми и нашата къща. Заявих на великия Лама, че трябва да се върна в Кяняца.

За първи път великият Лама се разплака:

— Миларепа, ако заминеш, никога повече няма да те видя.

— Ще ме видите, Безценни, искам само да открия майка си. А после ще се върна в манастира.

— Чудесно знам, че няма да се върнеш. Остани още няколко дни и ще ти предам и последните си тайни. След това ще заминеш и ще изпълниш съдбата си.

И великият Лама ми предаде последните си поучения. Мислех си, че ги разбирам, но продължението на живота ми ми показа, че бях доловил само шума от тях, само думите, че бяха останали само в паметта ми, но не и в тялото, не и в сърцето ми.

Последния ден в двора, между коленичилите ученици, Марпа се преобрази в различни форми: диамантеното звънче, безценното колело, лотоса, меча и седемте дъги… Тогава разбрах, че Лама е постигнал същността на Буда, на пробудения. Изпълних се с огромна радост.

— Ела да спиш тази вечер при мен — рече Марпа.

И прекарах нощта до Учителя си.

На сутринта жена му влезе в стаята с ридания. Той я посрещна сурово, сякаш не разбираше сълзите й.

— Миларепа си отива, но няма за какво да плачем. Онова, което може да ни разплаче, е мисълта, че всички същества могат да бъдат Буда, но не го знаят и умират в болка и без идеал. Ако за това плачеш, то трябва да плачеш неспирно ден и нощ.

— Не издържам да гледам как нашият син ни напуска жив.

И тя захлипа още по-силно. И на мен започна да не ми достига въздух. Дори очите на Лама бяха влажни, но той се усмихваше, сякаш осветен от радост.

— Не бъди суров като мен към бъдещите си ученици. Никой не би могъл да изтърпи онова, което ти понесе.

Това бяха последните му думи. Както го изисква традицията, преди да си тръгна, допрях чело до стъпалото на крака му и се отдалечих.

Вървях няколко седмици и просех храната си, докато стигна до долината Кяняца. От ждрелото видях долу къщата ни с четирите колони и осемте греди, напукана като ушите на старо магаре; дъждът се процеждаше вътре, а в триъгълната ми нива избуяваха само бурени.

Имах желанието да изтичам натам. Но сърцето прекалено силно се блъскаше в гърдите ми. Боях се, че радостта или скръбта ще ме прекършат. Седнах да изчакам.

Когато слънцето поруменя, аз се реших и заслизах надолу.

Влязох.

Дъждът и пръстта бяха падали върху свещените книги. Птиците бяха покрили с курешки някои от тях, а в другите плъховете си бяха свили гнезда. Приближих до огнището. Там, в примесената с пръст пепел, бяха поникнали и растяха треви, а до него имаше малка купчинка бели, трошливи кости. Разбрах, че това са… костите на майка ми. При спомена за нея, припаднах.

Прекомерното желание разстройва душата.

Прекалено много бях желал да я видя. Тази жажда ме беше обсебвала седмици наред. „Ум, който умее да се сдържа и да ограничава желанието си за среща, този ум ще бъде водител.“ Думите на Лама се връщаха към мен. Имах нужда от тях.

„Нищо не е постоянно, нищо не е действително.“ Какво имах около себе си? Развалини. И кости. Онова, което някога беше, вече го нямаше. Преди бях син на майка си, а вече не бях. Този дом преди беше мой, а вече не беше. Хората и скалите са точно толкова мимолетни, колкото облаците и вятърът. Срещата между майка ми и мен беше илюзия. Раздялата ни — друга илюзия.

Започнах да медитирам и заживях с увереността, че баща ми и майка ми са се избавили от болката на прераждането.

Изтекоха седем дни преди да изляза от медитацията. Нарамих книгите на гръб. Отнесох костите на майка ми в пазвите на дрехата си. Щом само се изправих на крака, мъката отново ме заля — чувствах се натежал и залитах. И разбрах, че съм далеч от Буда.

Прекалено много държах на нещата.

Не се бях отказал от нищо.

Сега трябваше да се оттегля в пустинята.

Миларепа отиде в една пещера, за да медитира. Точно по това време го намерих. Говоря за себе си, Свастика, чичото.

Бях отишъл да проверя дали пастирите поддържат добре нашите пасбища. Правех сметки под шатрата, когато един просяк провря рошавата си глава през процепа.

— Благоволете да дадете на отшелника. Ще се моля за вас.

Веднага го познах.

— Непрокопсанико, махай се оттук! Как се осмеляваш да идваш отново тук след всичкото зло, което стори?

Той взе да се защитава, като заяви, че ние, чичо му и леля му, сме му отнели всичко и сме го тласнали към злото. Изгоних го с тоягата, а след това насъсках кучетата след него.

Втурнах се към селото, за да разкажа всичко на съпругата ми. Едва бях свършил, когато чухме Миларепа да тропа на вратата ни.

— Не мърдай — казах й, — ще се отърва от него завинаги.

Слязох с лъка и стрелите си. Накарах да отворят голямата порта и се прицелих в него.

— Чичо, ще ви дам нивата си срещу малко брашно и храна.

Около мен зашушукаха — всички сметнаха предложението за щедро и справедливо и всеки мислеше, че трябва да го приема. Не понасях някой да мисли вместо мен. Гневът изду вените ми. Пяна изби по устните ми. А сърцето поддаде.

Спомням си много слабо последните ми месеци, последните ми месеци в тялото на Свастика. Бях много болен и не можех да се държа на крака, бях, както свенливо казваха, много отслабнал. Поне да бяха прави! Отслабнал… И все пак имаше две неща у мен, които не отслабваха: ненавистта ми към Миларепа и ужасът от смъртта.

Миларепа се бе оттеглил в една пещера в белия варовик отвъд всяка населена земя. Медитираше върху твърда постелка, краката му бяха овързани с въже за медитация и се хранеше само с коприва. Тялото му се изпи като скелет и придоби цвета на копривата. Дори космите му станаха зелени, човек би го взел за труп. Само едно старо, разръфано парче плат пристягаше слабините му и толкова се бе смалил, че го наричаха „парцаленото човече“. Репутация на велик светец-отшелник обграждаше неговото оттегляне. Учениците се тълпяха. Всичко, което чувах за него, ми причиняваше болка, по-силна отколкото от сто хиляди удара с тояги.

Остатъкът от моите дни или моите нощи — защото вече не ги различавах — беше разтърсван от страха от смъртта. Всъщност боях се не от смъртта, не, а да не загубя всичко, което бях трупал цял живот: тюркоазите ми, съдините ми, коприните ми, сатена ми, златото ми, зърното и владенията ми, малката ми чашка от чанг. Всичко това щеше да попадне в чужди ръце, в невежи ръце, неспособни, гнусни ръце, които не го бяха заслужили. Смъртта беше един вид грабеж. Често нощем се изправях в леглото и виех: „Помощ! Крадец!“ Мислеха, че се обръщам към Миларепа, а аз говорех на смъртта, смъртта, която чакаше да ме обере, спокойна, самоуверена, неизбежна, маскирана крадла, отдавна влязла в дома на живота ми, която лукаво чакаше своя час. Тя беше приклекнала до леглото ми в стаята, надсмиваше ми се, караше ме да се пържа в собствената си пот и ме люлееше между страдание и болка, между събуждане и безсъние, бавно, сигурно, защото знаеше, че неумолимо ще прибере всичко, тялото ми, времето ми, дрехите и имането ми. Помощ! Крадец!

Колкото повече се страхувах от смъртта, толкова повече ненавиждах Миларепа. Мислите за тях се сливаха. Парцаленото човече беше съумяло да се отдели от всичко, което аз не исках да напусна. Вероятно изглеждаше несретник в очите на богаташите, грозник в очите на девойките и слабак в очите на силните, но аз, аз знаех, че с изпъкналите си изпод восъчната кожа кокали той беше дълбоко щастлив, парцалено човече, което не държи на нищо, дори и на дрипата, която би могла да прикрие слабините му, защото говореха, че се разхождал напълно гол. Зелен и гол…

Зелен и гол… в гроба ми. И въпреки това знаех, че истински живият беше Миларепа, и че аз щях да бъда истинският мъртвец.

Няма по-жесток дар от проницателността, която приема формата на ненавист. В последните ми часове по тибетските земи, на одъра на страданието, най-сетне провидях мъдростта. Тя приемаше формата на онзи, когото възненавидях и срещу когото се бях настървявал цял живот.

Още си спомням за последната си въздишка: това не беше шепот на съжаление, не, а вой на омраза.

Чичо Свастика умира. Той скита от тяло в тяло през вековете и най-накрая се всели в мен, Симон, като похлопа една вечер на вратата на сънищата ми. Всъщност, като казах „най-накрая“, то е, нали, защото се надявам, че аз, Симон-Свастика, наближавам до стохилядния път… Защото според моите сметки… всъщност, ще видим…

Онова, което чичо Свастика така и никога не разбра, е, че лелята, щом само изстина тялото на мъжа й, натовари един як с храна и отиде до бялата скала, където живееше племенникът й.

Миларепа медитираше заедно със сестра си, която най-сетне го откри след цял живот проституиране. Лелята не посмя да прекоси моста, който водеше към входа на пещерата.

— Миларепа, изпълнена съм с угризения. Чичо ти умря в ужасни мъки. Разбрах, че през целия си живот сме вървели по грешния път. Миларепа, можеш ли да ми помогнеш? Мисля, че имам нужда от теб.

Сестра му стана и наруга леля си. Тя се върна към най-далечното минало и обясни, че всички беди на семейството идват от чичото и лелята.

— Какви беди? — запита Миларепа. — Аз съм щастлив, както никога не съм бил. Научих се да се отдалечавам от себе си, да усещам суетата на нещата и да се моля за ориста на другите същества.

— Миларепа — отговори сестра му, — заради тях бяхме разделени, заради тях мама е мъртва, заради тях цял живот просихме.

— Не виждам нищо унизително в просията.

— Миларепа — примоли се лелята, — моля те за прошка.

— Мини по моста.

— Не, не съм съгласна — провикна се сестрата. — Да си ходи у тях!

— Хайде, не слушай сестра ми и мини моста.

— Няма да приема леля ни!

— Сестричке, онези, които са изпълнени с обикновени желания и враждебност, не могат да направят нищо за чуждите. А не правят нищо полезно и за себе си. То е все едно човек, понесен от порой, да твърди, че спасява другите. Ела, лельо, чакаме те.

— Благодаря, племеннико.

— Не съм ти племенник. Бях, но вече не съм. Малкият Миларепа е далеч, много далеч назад, в едно минало от плът и кръв, което вече не ме засяга. Вече нямам семейство по силата на семето, семейството ми е по силата на човечността.

Учех я на законите на причините и следствията. Леля ми се промени в сърцето и словата си, стана отшелничка и постигаше собственото си спасение чрез практикуване на религията и медитацията над формулите.

Аз напредвах.

Денем променях тялото си, както исках, според безбройните форми, които въображението ми предлагаше, и летях из пространството. Нощем в сънищата си можех още по-удобно да опознавам вселената, като се разхождах по всички скали, по всички гори и по всички небеса, като приемах образа на животно, растение или минерал, като преминавах от вода към пламък и от облак към мишка.

Но подозирах, че не съм съвсем истинският аз. Исках да ида в Течу бар ла, според предсказанието на Марпа. Тръгнах си от бялата скала, като понесох и гърнето, в което варях копривата. Но загубил сили от лишенията, покритият ми с мръсотия крак се подхлъзна на прага и паднах. Дръжката на гърнето се отчупи. Гърнето се търкулна по склона. Аз затичах да го спра. То се счупи в един камък. От счупеното гърне изригна зелена сянка, която имаше формата на гърнето, това беше останалата от копривата коричка.

Дълго гледах зеленикавата купчинка. В един и същи момент имах гърне и вече го нямах. Беше останало само едно негово подобие от глиноч. Нищо не е постоянно в този свят; всичко е белязано от мигновеност.

Разридах се. Смятах, че съм станал лек, и въпреки това гърнето, нищо и никаквото гърне, минаваше за мое съкровище и това гърне ставаше желано и мой господар, и в същия момент, когато се беше счупило, то отново бе потвърдило надмощието си над мен, тъй като беше успяло да изтръгне чувства от мен. То ми принадлежеше, но още повече аз принадлежах на него.

Сега, когато бях счупил глиненото гърне, какво ли щях да сторя с копривеното гърне?

Прекрачих го.

Тази вечер Монмартр е красив. Париж е като декор. Тибет — друг декор. Вятърът би трябвало по-често да раздвижва платната на декорите, за да потръпне в тях дъхът на небитието. Зад картината тупти празнота. Ако човек можеше да осъзнае далечния фон и безкрайния мрак на кулисите… Вече нищо няма тежест, когато човек знае, че всичко е само илюзия.

Небитие…

Миларепа учеше хората на мъдрост, като тръгваше от небитието.

— Трябва да медитираме върху смехотворното съществуване на човека, да разберем дълбоката си нищета, да се глумим и да се умиляваме. Състраданието премахва различията между нас и другите, състраданието прави човека щедър. А щедрият ще стигне до мен. И който стигне до мен, ще бъде Буда.

С течение на годините Миларепа спря да говори и запя.

— Трябва да затворим устата на аза. Отказът от себе си дава големи плодове.

Той пееше, пееше, непрестанно пееше. Създаде сто хиляди песни.

— Мисля, че вече всичко забравих. Като се оттеглях в кацналите на високо пещери, забравих грубия свят на сетивата и начина на мислене на моите братя и съседи. Като загубих знанието си, забравих илюзиите на невежеството. Като пеех само песни за обич, забравих раздорите. Като се упражнявах в благост, забравих разликата между мен и другите.

Той се наведе към Речунг-Па, любимия си ученик и му рече:

— Остарявам, Речунг-Па, това тяло вече се пропуква. Скоро ще ти покажа признаците на бъдещото си преселване, признаците на старостта и болестта.

Така и направи.

Миларепа се превърна в старец. Сега вече беше готов да умре, както зрелият плод е готов да падне от дървото.

Един ден той реши да го направи. Намериха го студен и неподвижен. Помислиха, че е мъртъв. Учениците му издигнаха клада, положиха го върху нея и доближиха пламъка. Но огънят не искаше да се разпали. Опитаха десет пъти, двайсет пъти, но дървото отказваше, като вода.

Защото трябваше любимият му ученик, синът му, да бъде тук.

Когато Речунг-Па дойде, Миларепа му се усмихна и го прегърна.

— Исках да видиш как умирам. Можех да замина само ако съм сигурен, че всички семена са посети.

Той се обърна към учениците си.

— По силата на най-висшата истина, няма човек, който медитира, няма обект на медитацията, няма крайна мъдрост, няма тяло на Буда. Нирвана не съществува, всичко това са само думи, начин на изразяване.

Рече и остана бездиханен.

Така на осемдесет и четири годишна възраст, на четиринайсетия ден от последния месец на зимата на Горския заек, под осмото лунно съзвездие, при изгрев-слънце, през хиляда сто и петнайсета година от нашия календар, Учителят Мила Блясъка на Диаманта, Смеещият се диамант, показа признаци на смърт.

Да тръгнеш от празнотата. Да завършиш с празнота.

Дали тази вечер е сто хилядният път?

Дали това е последният път, в който Свастика разказва за съдбата на племенника, на когото не съумя да бъде брат?

Забелязвам, че с всеки следващ път ставам все по-малко нетърпелив да стигна до края на разказа. И всеки следващ път все повече се боя.

Дали е за последен път?

Дали днес е моят ден?

Според предсказанието ще го разбера чак когато се стъмни.

Тъмнина.

Информация за текста

Eric-Emmanuel Schmitt

Milarepa, 1997

Издание:

Ерик-Еманюел Шмит. Миларепа

Френска. Първо издание

Редактор: Саня Табакова

Оформление на корицата: Владислав Кутрев

Издателство „Леге Артис“, Плевен

ISBN: 954–9933–45–8

Формат: 14×21,5

Печатни коли: 4

Цена 3.50

Предпечат: „Леге Артис“

Излязла от печат: ноември 2004

Печат: „Артграф“ — София

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/32713

Последна корекция: 13 декември 2014 в 13:42

Content

Ерик-Еманюел Шмит
Миларепа
(книга първа от поредицата "Кръговратът на незримото")

Информация за текста