Флоран Лора

Шоколадово докосване

ЛОРА ФЛОРАН

ШОКОЛАДОВО  ДОКОСВАНЕ

(книга втора от поредицата "Любов и шоколад")

ПЪРВА ГЛАВА

– Тя се върна.

Дом се беше привел над огромния блок шоколад, върху който работеше, но се изправи, хвърли недоволен поглед към своята maitresse de salle[1] Гийомет, задето беше отгатнала, че този факт би го заинтересувал, и се промъкна до онова място зад стъклените стени, откъдето имаше най-добра видимост към търговската част на долния етаж. Той сви ръцете си в юмруци, за да не се изкуши да притисне изцапаните си с шоколад пръсти до стъклото и да остави отпечатъци като дете пред магазин за бонбони.

Тя седеше сама, както винаги, на една от малките маси. От една седмица идваше тук два пъти на ден. Веднъж сутрин, веднъж следобед. Сигурно беше туристка, която искаше да се наслади на колкото може повече ръчно направен френски шоколад за краткия си престой в Париж. Но дори той трябваше да признае за странно, че тя търсеше наслада единствено в неговия шоколад. Повечето туристи караха поред: отбиваха се при него сутрин, при Филип Лионе следобед, при Силвен Марки на другия ден. Туристите четяха пътеводители и посещаваха десетте най-добри шоколатиери в града; те не притежаваха информирания вкус, за да могат да преценят, че Силвен Марки беше отегчителен, а Доминик Ришар – единственият мъж, способен да развълнува женския език.

Тази жена явно не се вълнуваше лесно. Изглеждаше толкова затворена в себе си, толкова невъзможно тиха и сдържана. Тя имаше широка сочна уста, достойна да бъде възпята от някой поет, и очи с дълги мигли, чийто цвят не можеше да бъде отгатнат от такова разстояние. Косата ѝ винаги оставаше скрита под качулка или понякога под модна шапка или свободно завързан шал в стила на Одри Хепбърн. Върху изпитото ѝ лице се открояваха високи скули. Звезден прах от лунички покриваше лицето ѝ, толкова гъсти, че на места се сливаха.

Първия ден тя изглеждаше като скелет, само кожа и кости. Като модел, но беше прекалено дребничка и прекалено луничава, така че може би беше просто поредната градска анорексичка. Когато си поръча чаша с chocolat chaud, горещ шоколад, и шоколадов еклер, той очакваше да я види как се отправя към тоалетната малко след това, за да повърне, преди погълнатите калории да може да ѝ се отразят, и се подразни, защото ненавиждаше подобно отношение към неговия шоколад.

Но тя просто седеше там, с полузатворени очи, обвила нежно с ръце чашата. Жената остана дълго време – поглъщаше еклера и горещия шоколад бавно, малко по малко. И нито веднъж не посегна да извади бележник, списание или телефон, само седеше тихо и преглъщаше.

Когато тя си тръгна, Дом с учудване откри, че го обзе чувство на загуба. Той я проследи през прозорците – тя излезе на улицата и тръгна внимателно, сякаш се страхуваше, че тротоарът може да се надигне и да я ухапе.

Този следобед тя се върна, ръцете ѝ отново прегръщаха чаша с неговия chocolat chaud, но опита и парче от най-прочутата му шоколадова торта. Тя поглъщаше на бавни, малки хапки всичко наоколо.

Поглъщаше него. Всичко тук беше проявление на самия него. Грубият неизмазан камък на арките и трите стени. Тежките завеси от червено кадифе, които утоляваха неговия глад със своя пищен, страстен разкош. Бялата стена с релефен фриз от розови пъпки, необяснима приумица от негова страна, която се превръщаше в красив фон за тази жена. Блестящите строги и модерни стелажи. Плоските миниатюрни шоколадови плочки, тъмни, пищни и украсени с причудливи непонятни фигурки, изложени в метални рамки като произведения на изкуството; подбраната колекция от сладкиши, неговата gateaux аи chocolat[2], неговите еклери, неговите тарталети; лаконичните колони от карамели.

Дори хората на другите маси около нея бяха негови. Докато се намираха в неговия магазин, той беше техният владетел, макар че те си въобразяваха, че купуват частица от него.

На третия ден следобед, когато сервитьорът се качи на горния етаж с поръчката ѝ, Дом внезапно поклати глава.

– Дай ѝ това – той подаде на Тиери еклера с пълнеж от лимоновомащерков крем и шоколад, който беше сътворил сутринта.

Дом видя как сервитьорът ѝ прошепна нещо, когато остави сладкиша на масата, видя как тя вдигна глава и се огледа наоколо. Но тя не знаеше, че трябва да погледне нагоре и може би нямаше представа как изглежда той, така че не би го познала дори да го зърне зад стъклото.

Когато жената си тръгна, Тиери му донесе касовата бележка, която тя беше оставила на масата. На гърба беше написала Merci beaucoup и се беше подписала с някаква нечетлива драскулка, вероятно инициал. Л? Ж? Д? Можеше да бъде всяка буква.

Внезапно го обзе страх, че това мерси означаваше адио и той нямаше да я види повече, че тя си заминаваше, събираше багажа си в пълни със сувенири куфари. Тя дори си тръгна с кутия с неговите шоколадови бонбони. За да похапва в самолета. Цяла нощ мисълта как щеше да опустее неговият салон без нея прогаряше дупка в душата му.

Но на другата сутрин тя се върна, седна тихо, сякаш присъствието ѝ тук беше продиктувано от душата ѝ.

Цялото му същество се съсредоточи: наблюдаваше спокойствието ѝ, очертаните кокалчета на китките ѝ. Струваше му се, че ако се доближи прекалено близо до нея, може да я счупи, толкова крехка беше. Защо изобщо стоеше тук и я гледаше? Тя трябваше да седи в шоколатерията на Силвен, на някое лъскаво местенце, не тук при него, където шоколадът беше толкова тъмен, че човек усещаше ръбовете му върху езика си.

На нея без съмнение ѝ трябваше принц, а не някой, който беше прекарал първите шест години от трудовата си биография, между дванайсетия и осемнайсетия си рожден ден, в страховита кланица, обезкостявайки огромни кървави късове месо. От тази работа ръцете му бяха станали толкова грамадни и грозни, че душата му също бе погрозняла. Той беше овладял тъмните потайности на живота си, но за нищо на света не би я допуснал там. Не му се мислеше какво би могло да се случи, ако някога вдигнеше резето на онази врата.

– Тя май си пада по теб, а? – каза Сели, неговата шоколатиерка с къса стърчаща коса, избутвайки шефа си в ъгъла, за да види по-добре какво се случва в салона. Дом я изгледа свирепо. Той не разбираше защо неговите служители упорито се отнасяха към него като към по-голям брат или може би дори като към разточителен баща. Той беше само няколко години по-възрастен от тях и не ставаше за нито една от тези роли. Никой друг майстор сладкар в града не допускаше такова отношение от страна на служителите си. Може би той притежаваше таланта да наема идиоти.

Може би трябваше да ги дресира да треперят в унизителен страх пред него или най-малкото да го уважават, вместо да ги обучава да създават шедьоври. Обаче на Дом му харесваше да всява страх само сред равни. При мисълта че някой по-слаб можеше да се страхува от него, стомахът му се преобръщаше.

– Сигурно е отседнала в някой хотел наблизо – каза той.

– Явно не яде нищо друго в Париж, като я гледам колко е слаба – Сели в никакъв случай не беше дебела, но беше малко по-закръглена от идеала за парижанка, затова осъждаше строго жените, които гладуваха в името на модата. – Тя е пристрастена към теб.

Дом вложи цялата си мъжественост, за да потисне изчервяването си. Не можеше да каже защо, но колкото и да беше странно, идеята, че луничавата двойничка на Одри Хепбърн е пристрастена към него, му харесваше.

– Нали не си я виждал да притичва до тоалетната, за да повръща? – усъмни се Сели.

– Не, никога. Харесва ѝ да съм вътре в нея.

Сели издаде странен гъргорещ звук и го погледна със светнали очи, а Дом си повтори наум онова, което беше казал току-що.

– Ти няма ли да се разкараш от моето място? Нямаш ли си друга работа?

– Сигурно не по-малко от теб! – Сели се усмихна лукаво, но не помръдна.

Едва ли. Никой не работеше по-усърдно от собственика. Какво, по дяволите, правеха Силвен Марки и Филип Лионе с онези работници, които постоянно им се качваха на главата? Как беше допуснал това? Той беше най-едрият, най-грозният шоколатиер в света на парижкия шоколад, а ето какво трябваше да понася в своята собствена лаборатория.

Сели го погледна изпод вежди.

– Какво става с теб? Да не си болен? Защо не приложиш твоята... – тя вдигна рамене и ги раздвижи нахакано, явно опитвайки се да наподоби мъжкарска агресивност. Беше много смешна. – Ние можем да те покрием за няколко часа.

Тя се опита да го обърне на шега, начина, по който Дом подхождаше към жените – неговата агресия можеше да накара всяка жена да стане и да зачезне заедно с него за няколко часа. Но в кафявите ѝ очи се спотайваше дълбоко неодобрение.

Дом стисна зъби. Неговият сексуален живот не беше ничия работа, въпреки неговата печална слава и, хм...

– Не. Върви и се залавяй за пралините, преди да съм те накарал да дойдеш утре в три сутринта, за да ги довършиш.

За негово учудване Сели се размърда. Тя направи три крачки, после се обърна.

– Нали не си правил секс с нея навремето? Да не би да си разбил сърцето ѝ и сега тя да се лута тук като призрак и да търси трошици от твоите сладости?

Доминик я прониза с убийствен поглед.

– Разбито сърце, призраци, трохи – какви фантасмагории си разказвате за мен в кухнята, по дяволите, когато не ви чувам? – той никога не правеше секс с жени, които имаха сърца. А дори да имаха, техните сърца не биеха за него.

– Нищо. Просто разсъждаваме над възможните резултати от твоите действия, шефе, но според мен сме близо до истината – Сели го възнагради с дяволитата си усмивка и се отдалечи на още няколко крачки. Естествено, неговата въздишка на облекчение беше преждевременна, защото тя се обърна за последния изстрел.

– Е, ако бяхме надарени с творческо вдъхновение, можехме да измислим този сценарий – тя махна с ръка на Дом, заклещен в ъгъла между стъклото и камъка, погълнат от случващото се в неговия салон на долния етаж.

Той изви мускулестото си рамо под ъгъл, за да изключи лицето на Сели от полезрението си, и се съсредоточи върху масата на луничавата непозната.

По дяволите, тя си бе отишла.

Рак, помисли си той през нощта, пронизан от леден страх. Може би това обясняваше шапките, качулките и шаловете, които винаги скриваха косата ѝ. Може би това обясняваше призрачната ѝ слабост и способността ѝ да седи неподвижно цяла вечност и да попива живота му.

Той започна да приготвя чиниите с нейните поръчки лично – подреждаше сладкишите с естетическа прецизност, след което добавяше малки подаръци изненади: например миниатюрна кула от три от неговите квадратни bonbons, току-що излезли от залата за ганаширане, където тавите с бонбони лежаха върху метални решетки в очакване да ги отнесат в салона, за да попълнят витрините.

Той заставаше на тайното си местенце над салона, за да види нейната реакция. Тя не се усмихваше. Но захапваше бонбоните бавно, полека, изяждаше малкия четириъгълник на две, понякога дори на три хапки, сякаш искаше да се наслади на всеки един аспект от вкуса му. На неговата текстура върху езика си.

А когато привършваше с него – с тях, с шоколадовите бонбони, – тя винаги си тръгваше. Ставаше. Изтърсваше трохите от скута си, ако беше изяла някой от неговите прочути десерти от хилядолистно тесто с шоколадов пълнеж. Оставяше пари в брой, нито веднъж не плати с карта, така че той да научи името ѝ.

Дали той си въобразяваше, или костеливата ѝ фигура се беше смекчила, след като една седмица го беше поглъщала?

На шестия ден той разкри укритието си, напусна внезапно наблюдателния си пост, когато я видя да се изправя. Стъпките му бяха прекалено шумни, прекалено силни по металната спираловидна стълба, която се спускаше в залата. Дом успя да стигне до средата, когато тя застана пред вратата. Тя не се обърна да види откъде идва шумът. Застана неподвижно, докато плъзгащите се стъклени врати се отвориха и раменете ѝ потрепнаха във въздишка. После излезе на улицата.

Гийомет и двамата сервитьори го изгледаха изпод вдигнати вежди. Той се обърна рязко и се върна в своята лаборатория.

На седмия ден едва се сдържа да не отвори магазина, въпреки че никога не отваряха в понеделник, защото – какво щеше да прави тя? Къде щеше да отиде без него?

Той устоя на глупавия си порив и прекара целия ден, бродейки безутешно из Париж, ту яхнал своя мотор, ту пешком, обиколи всички туристически забележителности, което беше абсурдно. Разбира се, човек трябваше да намери време да се наслади на красотата на своя град и да не го оставя изцяло на туристите, но вероятността да видиш някого в Лувъра, когато дори не си сигурен, че въпросният човек е там... беше близо до нулата. Съзерцаването на Нике от Самотраки[3], която се извисяваше над тълпите в крилото "Ришельо", изпълни Дом с вдъхновение, осени го с вкусове и текстури, погъделичка небцето му, докато той се опитваше да измисли рецепта за шоколад, който да нарече "Победа".

Той харесваше Нике от Самотраки. Устременият, тържествуващ крилат мрамор би символизирал същността на душата му, ако той съумееше да я пречисти от нейния мрак и да я направи толкова красива.

След Лувъра Дом отиде дори до Айфеловата кула, която не беше посещавал от десетгодишен, когато ги бяха завели на екскурзия от училище. Изкачи първите два етажа пеш, все по-нагоре и по-нагоре, наслаждавайки се на очаквания протест на краката си, и разгледа ширналия се под него Париж. Неговият град. Навремето низвергнат от космополитния град, той беше завладял Париж и го беше нарекъл свой.

Дом харесваше Айфеловата кула. Тя сияеше над града в продължение на толкова много години, а той едва сега осъзнаваше този факт. Харесваше му нейната невъзможна, фантастична сила, масивната мощ на видения отблизо метал. Харесваше му фактът, че тя се бе издигнала над всички недоволства и критики, заобикалящи раждането ѝ, и бе поставила отпечатък от силата си не само върху града, но и върху целия свят. Дом извади малкия си бележник молескин, който винаги носеше в себе си, и дълго скицира извивките и ъглите на болтовете, металните планки – бъдещи фигури за повърхността на неговите шоколадови бонбони.

От перилата той оглеждаше мъничките фигури, които се носеха замечтано около Марсово поле. Дом не знаеше защо я търси. Тя беше прекалено ефирна и крехка за него, въпреки че по някакъв необясним начин излъчваше сила. Той дори не знаеше какъв цвят беше косата ѝ, чертите ѝ бяха много нежни, сини очи и широка, плътна уста, прекалено пухкава за изпитото ѝ лице; плътният воал от бледи лунички го очароваше напълно. Но... в неговата шоколатерия постоянно имаше безброй жени с красиви черти. Нямаше причина тя да се откроява сред тях, ако изключим начина, по който седеше там, толкова слаба, толкова тиха, скрита под качулки и широки рехави пуловери, поемаше цялата негова есенция в тялото си, сякаш това беше единственият смисъл в живота ѝ.

На осмата сутрин тя не дойде.

Сърцето му се вледени. Всичко загуби вкуса си. Той погледна елегантните лъскави витрини на шоколатерията си и му се прииска да изхвърли всичко навън. Те не му помагаха да забрави, че той вече не е онова дванайсетгодишно момче, изпратено от баща си да разфасова месо, за да си изкарва прехраната; че истинският живот не беше там, на онова кърваво, вонящо, студено място, докато баща му се топлеше с алкохол вкъщи.

Нещо мрачно и горчиво се надигна в него, онова нещо, което се процеждаше в неговите шоколадови бонбони, правеше ги "тъмни и жестоки", както ги беше описал един критик на страниците на Фигаро, явно одобрително, защото жадните да докажат своята садомазохистична връзка с шоколада парижани се бяха втурнали в салона му още на другия ден.

Когато тя продължи да не идва, Дом се изпълни с ненавист към себе си, метна се на мотора си и тръгна да обикаля улиците, профучаваше през задръстванията с нехайство към живота и крайниците си, устремен към Ил Сен Луи[4] под претекст, че трябва да види Филип, за да обсъдят шоколадовото изложение, което започваше след две седмици.

Събитието принуждаваше него и другите водещи шоколатиери и виртуози на сладкарското изкуство да си сътрудничат, което съвсем не беше сред техните любими занимания. Дом беше напълно наясно, че на него сътрудничеството му се удаваше най-лошо от всички. Той не можеше да понася съперниците си. Тяхното присъствие го изпълваше с желание да се впусне в кавга, да ги наругае и пребие, след което да се изкатери по телата им до върха и да отпразнува своята окървавена, ожулена и насинена победа. Да. Аз мога да набия всеки.

Обаче Магали, малката годеница на Филип, му харесваше. Дори много. Харесваше му дребничката ѝ фигура и ботушите, които носеше, и онази нейна непроницаемост, сякаш нищо не можеше да стигне до нея, затова Дом се изкушаваше от идеята да измести Филип в откровен ръкопашен бой. Надвисналото обещание за насилие при тази мисъл му харесваше, както и реалната опасност на ситуацията, това, че Филип наистина би се опитал да го убие и двамата щяха да премерят сили с юмруци и тела, а не само със сладкиши и шоколад.

Не го правеше защото... е, със сигурност не защото харесваше или уважаваше Филип. Само при мисълта за подобна мотивация той форсира мотора и профуча на една боя разстояние пред колата отпред.

Не го правеше, защото... по дяволите. Не го правеше, защото беше вдигнал стена с релеф от розови пъпки в салона си. Не го правеше, защото, независимо колко убедително му шепнеше понякога изкушението, Дом можеше да избере да не бъде мъж, който изпитва наслада от това да руши чуждото щастие. Той можеше да избере да не бъде мъж, който създава щастие, било то "тъмно и жестоко". И все пак, може би не го направи просто защото не завари Магали в компанията на Филип, а годеницата на Силвен Марки – Кейд Кори. А Силвен Марки намираше мъжкия бой за нещо толкова отегчително и инфантилно, че на човек му се отщяваше да се бие. Кейд разговаряше с Филип, когато Дом влезе в лабораторията на Лионе, облечен в рокерските си кожени дрехи. Филип правеше тортата за сватбата на Кейд и Силвен, която беше отложена веднъж поради някакъв семеен проблем на Кори – май някой беше влязъл в болница. Дом пет пари не даваше, но щом имаше клюка, неговият екип беше на първа линия, естествено. Понякога дърдоренето на служителите му успяваше да пробие концентрацията му, докато работеше.

Силвен Марки би се удавил в собствения си шоколад, преди да помоли Доминик Ришар да поеме приготовлението на сладкишите за сватбата.

– Доминик – каза безцеремонно Филип, явно не особено зарадван да го види.

– Филип – Дом дори не протегна ръка на Филип, който беше покрит с пудра захар. – Кейд – той целуна стройната кестенява жена по двете бузи. Навремето Кейд беше дошла в неговата лаборатория с предложение да купи душата му срещу няколко от нейните милиони и той би се изкушил, ако не изпитваше такова искрено отвращение към шоколадовите десертчета "Кори". В крайна сметка той вече няколко пъти бе продавал душата си, която се беше оказала забележително неподатлива на подобен род сделки. Накрая малкото богато момиче се беше задоволило със Силвен и Дом изпитваше вина, когато я видеше, задето я беше принудил да падне толкова ниско.

В хода на преговорите за душата му Дом беше флиртувал с Кейд от учтивост, но остана безразличен към нея. Онази тъмна, покварена част от него се будеше достатъчно често в присъствието на красиви привилегировани жени, които посещаваха магазина му, и той не пренебрегваше тяхната готовност да бъдат използвани от него. Имаше нещо крайно удовлетворително да бъде умоляван за още по-груб секс от жена, която преди десет години би го отхвърлила като жалка отрепка.

Но Кейд нито веднъж не бе проявила подобно желание, а освен сексуално удовлетворение принцесите не му носеха нищо друго. Техният живот беше прекалено гладък, твърде привилегирован. Плюс това шоколадови фабрики "Кори", за бога! Дом не беше Силвен; той имаше стандарти. Как изобщо Силвен можеше да държи вдигната арогантната си глава, след като се женеше за наследницата на мултимилиардна корпорация, произвеждаща подобна гадост за масовия пазар?

Дом се намръщи на Кейд Кори, питайки се какво беше видял в нея Силвен.

– Какво? – попита тя сухо, с което си спечели учуденото одобрение на Дом. При тяхната първа среща тя искаше нещо от него, затова се беше опитала да го придума. Такава, каквато я виждаше днес, напълно незаинтересована от неговото мнение, Кейд му харесваше повече.

Правата кестенява коса падаше безмилостно копринена, сините очи гледаха непоколебимо с увереността на човек, който притежава света. Странно, Дом постоянно се опитваше да открие какво се бе променило в нея.

– Нищо – той сви рамене и се обърна към Филип. – Ще участваш ли в шоколадовото изложение? Кейд, ти знаеш ли кои ще участват?

– "Кори" ще има силно представителство – тя посочи себе си с пръст, което, като я познаваше човек, явно означаваше, че се смята за силно представителство. – Девън Кенди. Калебаут, Крафт, Фиренце...

Доминик и Филип се спогледаха объркано.

– Аз имах предвид важните хора.

Кейд изръмжа тихичко в знак на неудовлетворение.

– Аз, ти, Симон, Силвен, мисля, че това са най-големите имена – каза Филип. – Ти лично ли ще участваш, или ще изпратиш някого от твоя екип?

– Лично – Симон Касе сигурно щеше да направи една от неговите изискани, невъзможни феерии от шоколад и цветна захар. Филип обичаше да подготвя витрини с безброй торти в елегантен декор. Силвен... – Какво прави Силвен? – попита той Кейд, тъй като тя, като новодошла на парижката шоколадова сцена, можеше да се окаже достатъчно наивна, за да му каже.

Тя му се усмихна сладко.

– Работи. Защо, ти не работиш ли? Нямаш ли клиенти?

Сериозно, ако Кейд продължаваше да го дразни, можеше дори да събуди симпатия в него. Или най-малкото уважение. Тя се държеше съвсем нормално за човек, който се беше изтърсил на свръхконкурентната шоколадова сцена в Париж със самочувствието, че може да ги купи на едро и да ги напъха в малкия си джоб.

Вместо да отговори, Дом се загледа в творението, върху което работеше Филип. От всички страни розови рози и сметана. Феерия от някакъв друг, приказен свят. Как успяваше да създава такива неща този човек? Дали благодарение на привилегированото минало на фамилия Лионе? Филип беше един от малкото мъже с ръст като неговия, но Доминик винаги се чувстваше по-едър край него, като някакъв тромав великан, прекалено ръбат и се страхуваше да не счупи нещо. Ръцете му бяха прекалено големи за сладкарския занаят. Грамадни, корави ръце на работник. Те принадлежаха на неговия първи занаят, на онзи, който му беше отредил баща му, занаята на касапин.

Дом обсъди подробностите за предстоящото изложение, но започна да става смущаващо очевидно, че не го свърта на едно място и няма реална причина за присъствието му тук, затова реши да потърси други места, в които да нахлуе и да се държи противно.

Той излезе от кухните на "Красавицата и звярът", както се наричаше шоколатерията на Филип, и се озова в чаения салон с елегантно облечена клиентела, удобно разположена сред мраморните колони под релефите с лъвски глави и изрисувани тавани. И се закова на място.

Тя беше там. Жената, която не беше дошла тази сутрин. Тя седеше в чаения салон на Филип, пред едно от онези розови, въздушни, приказни творения.

Дом се почувства като пронизан в сърцето. Стоеше там, несъразмерно грамаден и тромав за това място, в черни рокерски дрехи, с разчорлена коса и глупавото избръснато лице. Той, който в най-добрия случай се бръснеше веднъж на четири дни, се беше бръснал всяка сутрин през последната седмица. Защо? По каква глупава причина?

Тя поднесе лъжичката до устните си, наслаждавайки се на Филип върху езика си. Вписваше се идеално тук, сигурно по-добре, отколкото в грубата каменна обстановка в неговия салон, въпреки глупавите розови пъпки и кадифени завеси. Жената остави лъжичката на масата и се загледа в десерта си за момент с малко тъжно, изморено лице.

Дом помръдна и тя вдигна поглед. Очите ѝ пробягаха по фигурата му, по кожените дрехи, по твърдия поглед. Лицето ѝ се затвори напълно и тя му отвърна със същия агресивен поглед, сякаш се канеше да измъкне отнякъде боздуган, ако той тръгнеше към нейната маса.

Проклета да е, помисли си Дом, толкова огорчен и безумно наранен – човек би помислил, че току-що бе заварил девствената си невеста в прегръдките на друг мъж през първата брачна нощ. Той излезе от салона, не се блъсна и не строши нищо, но сигурно защото хората и дори предметите сякаш се изпаряваха от пътя му.

Беше цяло чудо, че не катастрофира, докато летеше като луд из парижките улици. А хората продължаваха да се изпаряват от пътя му.

ВТОРА ГЛАВА

Дом отметна всичките си задачи за седмицата, отби се при доставчиците; придвижваше се нахакано през уличното движение, шофирайки като някакъв агресивен самоубиец. Когато се върна в своя шоколадов салон, беше около три часа следобед. И тя беше там.

Седеше на малката маса сама, на фона на розовите пъпки, обвила с ръце чаша горещ шоколад. Той почувства абсурден, неустоимо болезнен порив да изтръгне чашата от ръцете ѝ и да ѝ се разкрещи, задето се бе държала като невярна уличница, която се преструваше, че е негова, а същата сутрин беше поемала Филип Лионе в сладострастната си уста. Дом си даде сметка, че губи връзка с реалността. Той потисна порива така, както смазваше всичките си деструктивни импулси, като например да започне юмручен бой със Силвен Марки на някое шоколадово изложение.

Усетила появяването на такава огромна маса от черна кожа в красивата зала, неговата непозната habituee[5] вдигна глава. После сключи вежди, отчитайки, че го беше видяла по-рано тази сутрин. Когато тя срещна очите му, лицето ѝ отново се затвори, сякаш бе готова да го прониже с камата си, ако той дръзнеше да се доближи.

Дом се обърна, опитвайки се да смекчи изражението си, да добие по-приветлив вид, преди тя да го види отново. По дяволите, тя не знаеше ли, че той беше приготвил тази tarte an chocolat et аи citron vert[6], която вкусваше в момента? Е, не точно тази, защото беше прекарал сутринта нацупен навън, но той беше измислил рецептата и беше обучил сладкарите си да я правят точно така, както той искаше.

Гийомет слезе на долния етаж с две чинии в едната ръка, което означаваше, че в салона имат много работа и не достига персонал. Доминик съблече черното кожено яке и изтича нагоре по стълбите, така че непознатата да види, че той работи тук. Дори му хрумна да даде пътьом някоя дружелюбна заръка на Гийомет – така непознатата щеше да види кой ръководи хората тук.

По дяволите, ако Силвен или Филип влезеха в собствените си шоколатерии в градски дрехи, всички щяха да ги познаят. Клиентите нямаше да се притеснят, че някакъв страховит грубиян от улицата е влязъл в салона, за да създава неприятности. Жените нямаше да посегнат към боздуганите си.

На горния етаж, в най-красивата кухня в Париж – лаборатория, пълна със светлина от големите прозорци, с дълги мраморни плотове, той се преоблече в своята сладкарска куртка. През него премина трепет от радостно ликуване както всеки път, когато видеше яката в цветовете на Франция, неговата награда за Най-добър шоколатиер на Франция. Прииска му се да я притисне до гърдите си като обезумяло от щастие дете. Но не го направи. Облече я така, сякаш най-естественото нещо на света беше той да има правото да носи тази яка.

Когато се върна на долния етаж, Дом се постара да започне от най-отдалечената маса от нейната, обхождайки залата, преструвайки се, че проверява дали клиентите му са доволни. Никак не го биваше в тази работа. Чувстваше, че сервилничи. Ако нещо не им харесваше, можеха да вървят по дяволите, да се махат. Но той се престори, заради нея, че прави това редовно, великият мастър шеф благоволяваше да разговаря с гостите, за да разведри живота им.

Така прави Филип Лионе, напомни си той. Беше го виждал. Noblesse oblige[7], принцът благоволяваше да напусне покоите си и да се усмихне на своите поданици. Силвен обаче изобщо не си даваше зор, Дом беше готов да се обзаложи. Той сигурно смяташе, че със самото си съществуване удостояваше земята с достатъчно noblesse oblige. Негодник.

Доминик се стремеше към неговата арогантност, но при него тя винаги се получаваше агресивна, недодялана, пресилена, като боксьор, който се опитва да си спечели уважението на хората с юмруци.

Какво му ставаше всъщност? Дом не се умилкваше на жените. Отиваше при тях, пронизваше ги с един предизвикателен поглед и ако на тях не им харесаше, можеха да вървят по дяволите. Ако пък им харесаше, с това романтичната част свършваше и следваше уединяване в нечий апартамент за няколко часа.

Но... по някаква причина той не искаше да спечели нейния презрителен или реципрочно предизвикателен поглед. Дом определено не искаше тя да го гледа така, сякаш преценяваше наум способността си да го убие при самозащита. Той искаше тя да го погледне така, както гледаше неговия шоколад, като източник на сила и щастие. Като нещо, на което не може да се насити.

Сърцето му се разтуптя при мисълта, че тя може да го погледне по този начин.

Когато стигна до нейната маса и най-после си позволи да се обърне така, че да не стои с гръб към нея, тя посягаше към чантата си и гледаше сметката, което моментално го ядоса. Той беше разиграл цял жалък спектакъл в стила на Филип Лионе, а тя дори не смяташе да го изчака да стигне до нея и да завърши представлението!

– Мадмоазел – каза той на наведената ѝ глава и веднага се наруга заради грубия си глас. Защо не беше отработил акцента си, за да звучи като Силвен? В мига, когато Силвен отваряше устата си, никой не разбираше, че той е роден в предградията, в низвергнатите околности на Париж, в покрайнините. Защо не можеше да овладее приятното нежно мъркане, с което Филип говореше на Магали? Не, Дом звучеше грубо и тромаво и... имаше чувството, че може да я нарани само с думите си.

Тя го погледна. Очите ѝ трепнаха, зениците ѝ се свиха и той си спомни как веднъж някой му каза колко страховит изглежда изправен, посъветва го да сяда или дори да кляка, когато разговаря със седнали хора. Но тогава той си помисли: Добре. Нека се притесняват.

Щеше да е грубо, дори за него, да придърпа отсрещния стол и да седне до нея. Вместо това той отстъпи крачка назад, което му костваше много, защото не искаше да отстъпва.

Това обаче помогна. Чертите ѝ се отпуснаха леко. Погледът ѝ се смекчи и дори загатна за интерес. Сините ѝ очи му напомниха за настъпваща лятна вечер, не прекалено светла, нито тъмна, с намек за сиво; някой разсеян човек можеше дори да не забележи, че бяха сини. Тя беше облечена с лек пуловер с цвят на гранит, с широко остро деколте, качулката беше вдигната на главата ѝ и скриваше ямката на шията ѝ. Няколко кичура коса, с цвета на един от неговите по-тъмни червеникави карамели, може би онзи с вкус на маракуя, надничаха отдолу. Широките ръкави бяха навити на китките, подчертавайки тяхната призрачна тънкост.

– Мосю? – акцентът ѝ го свари неподготвен. Очакваният английски акцент беше смесен с нещо друго, нещо, което му напомни за акцента на имигрантите от Френска Западна Африка, когато растеше, в претъпканите, бедни, запуснати квартали в покрайнините на Париж.

– Cela vous plait?[8] – той кимна към трохите от тарталетата пред нея. Всъщност трохи почти не бяха останали. Дали ги беше обрала с пръстите си? Доставих ли ви удоволствие? Хареса ли ви?

Тялото ѝ се отпусна, ръцете ѝ отново се увиха около вече празната чаша. Излъчването, което го беше привлякло първия път, се завърна. Тя сякаш попиваше всеки миг от удоволствието, което той можеше да ѝ даде.

– Oui.

Той почака, донякъде надявайки се да чуе "благодаря" или "вие сте прекрасен, може ли още малко." Но тя само го изгледа с любопитство. Все пак вече не изглеждаше така, сякаш се канеше да го халоса с боздугана.

– Вие сигурно сте сладкар тук? – внезапно попита тя.

Дотук с ликуващата гордост от френския трикольор върху якичката му. Вече нямаше как да предаде пропадналото послание; оставаше му само да избродира цялата си куртка с лозунга: Аз съм най-добрият, най-най-добрият в света. Е, наградата се връчваше на най-добрия във Франция, но в областта на шоколатиерството, това беше едно и също.

– Аз съм Доминик Ришар.

Деликатността на тона му го изпълни с увереност. Той успя да я заговори по начина, по който искаше да ѝ говори, като милувка по кожата.

И беше възнаграден. Очите ѝ светнаха и на него отново му се зави свят.

– Наистина ли? Мосю Ришар, какво удоволствие!

Тя протегна инстинктивно ръка. Определено американка, помисли си той, оценявайки твърдото ръкостискане. И по дяволите, ръката ѝ беше толкова деликатна в неговата. Твърдото ръкостискане подчертаваше крехкостта ѝ. Но все пак, този акцент – в нейния акцент имаше нещо, което я отличаваше от обичайната американска туристка. Откъде идваше това твърдо гърлено "р"? Дали не беше креолка? От Луизиана? Кадиените имаха ли такъв имигрантски акцент?[9]

– Мерси – каза най-сетне тя, посочвайки празната си чиния.

Вътрешно той се възгордя от лукавата си дипломатичност. Почувства се като един от своите бонбони маршмелоу, случайно попаднал прекалено близо до източника на топлина. Бълбукащ, размекнат и размазан...

– Колко дълго ще останете в Париж? – попита той. Не можеше да не я попита, трябваше да знае.

Очите ѝ помръкнаха. Тя сключи ръце под гънките на въздългите ръкави, като костенурка, която се прибираше в корубата си.

– Не знам.

Дом прокле факта, че беше допуснал ръката ѝ да му се изплъзне. Не беше предвидил, че тя ще я скрие. Обзе го безумното желание да вдигне ръката ѝ до устата си и да я целуне. Мамка му, тя беше американка. Сигурно щеше да му се размине, ако беше целунал ръката ѝ. Тя вероятно смяташе, че всички французи го правят.

Както и целувката с език. Погледът му пробяга по устата ѝ и се наложи да прехапе устни, за да запази спокойното джентълменско изражение на лицето си.

– Alors[10] – каза той, осъзнавайки, че е стигнал предела на силите си. Той, който не губеше време в излишни превземки, а скачаше направо в леглото... сега не можеше да я доближи дори на половин крачка повече. Ако опиташе, тя можеше да не се върне утре тук. Можеше да се почувства неудобно. – Надявам се да ви видим утре – той ѝ се усмихна леко и непринудено, сякаш просто се беше проявил като любезен домакин към клиентите си, което беше комично, тъй като той нямаше представа как се прави това. Доближи се до витрината, за да каже няколко думи на Гийомет, въпреки че едва ли беше в състояние да говори свързано. Неговата млада, елегантна салонна управителка го изгледа недоумяващо, но кимна един-два пъти, сякаш нарежданията му бяха съвсем смислени. Май щеше да се наложи да ѝ увеличи заплатата.

Изведнъж той усети нечие присъствие до лакътя си, почти допир, и сърцето му прескочи един удар.

Дом погледна непознатата, надявайки се, че не е млъкнал по средата на дивотиите, които говореше на Гийомет. Тя стоеше толкова близо, че почти го докосваше. По своя собствена воля. Тя можеше да го изчака да се отдалечи, преди да пристъпи към витрината. Значи сама искаше да застане почти до него.

Или пък беше напълно безразлична към неговото присъствие, но според Дом не бе така. Жена, която се отнася с безразличие към личното си пространство, не гледа хората така, сякаш преценява как да ги нокаутира, ако се приближат прекалено много, както бе направила тя в първия момент.

– Искам да купя една кутия шоколадови бонбони – каза тя на Гийомет от другата страна на витрината.

Той разцъфна в широка усмивка. Не можеше да я потисне.

– Изядохте ли вече предишната?

Очите ѝ се стрелнаха към него с интерес. Bordel[11], защо не си беше прехапал езика? Току-що се беше разкрил, че я наблюдава, поне дотолкова, че да знае какво е купила преди два дни.

Аз не те дебна, честна дума. Това, че те видях при Филип, беше чисто съвпадение. Плюс това той не можеше да дебне в своя собствен салон, по дяволите. Той беше просто.. прекалено голям. Имаше ръце на касапин. Как би дошла тя отново, ако се притесняваше, че някакъв грубиян я дебне? Там горе, залепил алчно ръце на стъклото. Слава богу, че поне се беше избръснал.

– Да – каза тя. – Обожавам ги.

Bordel, ето че онова чувство на размекнат маршмелоу го полази отново. Какво му ставаше?

Междувременно Гийомет си сложи бяла памучна ръкавица и извади плоска метална кутия.

Непознатата го погледна.

– Вие кои бихте избрали? – попита тихо тя.

Заля го вълна на сексуална възбуда. Дом се удиви колко безпомощен се почувства преди нейния прилив, като човек, който не умее да плува. Неведнъж жени му бяха задавали този въпрос; обикновено той означаваше покана за секс през следващите няколко часа. Може би това обясняваше реакцията му: като кучето на Павлов. Но той умееше да плува в тези води.

А жените с обсипани с лунички лица не му говореха по този начин. Само лъскавите жени, неумолимо уверените или красиво деликатните с пиърсинг на носа и пъпа, които обичаха да играят на лоши, или жените, които изневеряваха на мъжа си и трябваше да действат набързо.

Той протегна ръка към Гийомет, която му даде една бяла ръкавица. Той си я сложи и мина зад витрината. Не му беше лесно да се отдалечи от нея, когато тя го беше доближила нарочно, но преградата между тях му позволи да се отпусне малко. Благодарение на плота той не можеше да я нарани неволно. И можеше да ѝ се усмихне малко по-топло, без да я кара да се чувства преследвана.

Той задържа погледа си една секунда повече, разкри ѝ топлината в очите си.

– Кажете... какви вкусове предпочитате?

Дом не можеше да се познае. Той, с неговия експанзивен, агресивен, категоричен подход към жените, сега беше толкова въздържан, толкова деликатен и внимателен. Бавно, бавно, бавно, каза си той. Бавно. Тя е сметана или сладкиш, ши шоколад, който трябва да се темперира полека. Мисли за нея по този начин. Баааавно.

Позволи ѝ да те поеме. Така както седи в салона ден след ден и поглъща всичко, което ти си направил, сякаш това е единственото нещо в живота, за което копнее.

Той губеше ума си. Вече дори не знаеше кой е, щом се чувстваше по този начин, щом се държеше по този начин. С напълно непозната жена само защото тя беше влязла в неговия салон, седеше притихнала и го поглъщаше, два пъти на ден, седем дни подред.

– Сигурно всичко е ваше – призна тя някак смутено и Дом бе залят от нова на вълна сексуална възбуда. По дяволите, помисли си той като рибар, доловил неясния намек за цунами на хоризонта. Това не е добре.

– Просто... каквото вие решите – каза тя тихо. – Изберете вместо мен. Ще ми бъде приятно. За мен ще бъде чест.

Чест? Той не можеше да диша нормално. Чувстваше се като ученик, когато сексапилната учителка по математика се навежда над неговото домашно. Поне така той си представяше, че би се чувствал смутеният ученик, съдейки по книгите; той самият беше напуснал училище, преди да навлезе в пубертета. Изведнъж Дом се притесни толкова силно, че благодари на бялата ръкавица, задето скриваше потната му длан. Неговите вкусове бяха диви, шоколадът му беше тъмен, предизвикателен – неговата запазена марка. Опушеният шоколад ей там например – той можеше да е прекалено интензивен. Ами ако пък ѝ харесаше. Може би той трябваше да се придържа към най-обузданите вкусове, като този откровен тъмен шоколад с единен произход на какаото – но той беше толкова тъмен, толкова горчив при първата хапка, с траен, отшумяващ полека послевкус. Ами ако се окажеше прекалено горчив за нея, ами ако тя не понесеше мъчението на отшумяването?

За първи път в живота си Дом съжали, задето нямаше поне един неутрален шоколад, надеждно творение от 50% какао с малко таитянска ванилия.

– Кои ви харесаха най-много в предишната кутия? – попита с надежда той.

Усмивка озари лицето ѝ, печална и щастлива.

– Всичките.

Още една предупредителна вълна се разби в него. Да, помисли си той, цунамито наближаваше. Нещата не вървяха добре.

Дом наведе безпомощно очи, обзет от недоволство от самия себе си. Това бяха неговите шоколадови бонбони. Как беше възможно да се притеснява от тях? Защо не се осмеляваше да ѝ ги предложи? Те бяха най-доброто нещо в живота му, което правеше.

Ако не можеше да ѝ предложи тях, тогава най-добре да се откаже напълно. Защото не притежаваше нищо ценно.

– Този какъв е? – тя посочи един четириъгълен бонбон с мистериозна рисунка с цвета на гранат, по-наситен дори от нюанса на блузата ѝ.

Не можеше ли да посочи някой от не толкова предизвикателните?

– Сърце от карамел с балсамов оцет в обвивка от карибски тъмен шоколад.

Тя го стрелна с очи, ококорени и запленени.

– Балсамов оцет!

Ако се изчервеше сега, Дом нямаше да си прости. Какво ставаше с него? Това беше неговият шоколад.

– Ако предпочитате нещо по-традиционно... – всъщност той нямаше нищо традиционно, но може би лимоновият крем с мащерка беше сравнително деликатен? Тя беше харесала еклера онзи  ден. Навярно беше свикнала с някои от тези вкусови комбинации, ако беше ценителка на шоколад; другите шоколатиери го копираха по целия свят, макар и да не притежаваха неговата виртуозност; някои от съчетанията на вкусове, които се бяха смятали за скандални, когато той ги беше създал, постепенно бяха добили широка популярност. Имитацията може и да беше най-доброто ласкателство, но определено го дразнеше. Нищо чудно да му се наложеше да работи с млечен шоколад и ванилия само за да остане верен на бунтарския си почерк. Но Дом изобщо не се виждаше насред млечен шоколад и ванилия.

– Не, искам да го опитам – каза тя. – Щом вие сте го измислили, значи е добър.

Заля го топлина, по-плашеща и по-могъща дори от сексуалната възбуда. Все пак пръстите му се поколебаха, преди да хванат бонбона с гранатовата рисунка. Ами ако не оправдаеше нейното убеждение? Този проблем винаги съществуваше, когато човек предприемаше такива рискове с вкусовете; рисковете неминуемо обиждаха някого. Разбира се, той обичаше да обижда хората. Защо изведнъж бе поискал да прави по-безопасни неща?

С усилие на волята Дом улови шоколадовия квадрат и го постави в ъгъла на кутията. Просторната вътрешност на металната кутия му намигна предизвикателно, подканяйки го да я напълни. Странно, какъв ужас всяваше тази празнота.

Доминик, стегни се, каза си строго той. Бъди себе си: човек, който си вярва напук на всички останали.

- Може би този? – той взе една шоколадова плочка, щампована с деликатно бяло цвете. – Жасмин – почувства се неловко, като дървар, поднасящ цветя на принцесата.

Но този бонбон щеше да ѝ хареса, помисли си той; щеше да разцъфне в устата ѝ, като далечен спомен от вълшебна нощ в Прованс.

Освен ако не ѝ се стореше прекалено парфюмиран...

– Жасмин – учудено каза тя. – О, да.

Той я погледна и се разтопи от удоволствие.

– И този – в него увереността започна да приглажда перата си, възродена като феникс от пепелта. Въпросът бе защо беше изгорял в пламъците на нейния поглед. Отначало нейното присъствие беше толкова тихо. С нищо не предвещаваше, че ще изпепели такъв силен мъж. – Той има съвсем мъничък, таен, полутечен пикантен лаймовокарамелен център, който започва да се топи на езика веднага щом захапете горчивия тъмен шоколад.

Очите ѝ сияеха все по-примамливо, местеха се от лицето към ръцете му и обратно.

– Звучи толкова вълнуващо – изрече тя така, сякаш езикът ѝ си играеше с идеята, гладен за вълнуващи неща.

Топлината и сексуалната възбуда се бореха в него, сливаха се в непозната досега амалгама. Сигурно беше съчетание, познато на нормалните хора, като шоколад и ванилия, но за Дом беше непозната земя.

– Трябва да опитате този – той взе една плочка със златна рисунка, която будеше алюзия за море от узряла пшеница. – Ganache a I 'avoine.

Леко премигване и той осъзна, че тя не знаеше думата. Но макар неговите познания по английски да бяха съвсем оскъдни, Дом определено умееше да описва своя шоколад на този език; потокът от туристи в магазина му беше огромен.

– Овес.

Тя се засмя на глас с детска радост.

– Ганаш с овес? Да, искам да го опитам.

Наложи се Дом да се събере от локвичката зад плота и да се доведе до полутвърдо състояние след този смях. Дано да не беше прекалено очевидно и тя да не бе осъзнала, че се беше размекнал като желе.

Дом ѝ се усмихна лукаво. Тя можеше да бъде неговото огледало, както сияеше с тази усмивка и светеше с вътрешна светлина. Дни наред тя беше седяла напълно притихнала и неподвижна в неговия салон, а сега той я беше извадил от унеса.

Обхвана го чувство на триумф.

– Този – посочи той. – Той е толкова тъмен. С него не се бърза. Не можеш да го захапеш, очаквайки нещо сладко.

Трябва да го оставиш да се топи върху езика ти, да изчакаш остатъчния вкус, умението му да се люлее и успокоява.

Устните ѝ се отвориха леко. Погледът ѝ се плъзна бавно по тялото му, обходи лицето му, спря се върху устните му. Върна се на очите му, сякаш искаше да разгадае някакъв скрит смисъл. Това нямаше да е лесно. Неговите очи бяха почти черни, изобщо не приличаха на чистия син здрач в нейните, издаващ безхитростно разширяването на зениците ѝ.

Да. Прииска му се да размаха победоносно юмрук.

Полека, Дом. Бавно, бавно, бавно. Но той вече сияеше, докато описваше един след друг шоколадовите си бонбони, а нейната светлина се разпалваше все по-ярко след всеки един, нетърпелива за следващия. Той ѝ предложи един от най-провокативните, подаде ѝ да го опита. Тя се изчерви и понечи да отклони предложението, но той сломи съпротивата ѝ, щастлив и дързък. Тя взе бонбона от пръстите му и той не знаеше дали да благодари на ръкавицата, задето скриваше грамадната му ръка на касапин, или да я наругае, задето не му позволяваше да почувства ефирното докосване до кожата ѝ.

Очите ѝ се разшириха от вкусовете в устата ѝ, после се затвориха в пълно отдаване на удоволствието.

– Сякаш устата ти изживява някакво приключение. Целият свят е в тялото ти, докато отвън си на топло и сигурно – ръката ѝ, която при думите "топло и сигурно" посочи салона, сякаш се спря за миг върху него, но това май беше случайно. Неговият салон беше елегантен пристан, но никой не беше свързвал физическия образ на Дом с нещо топло и сигурно.

Приключение за устата ѝ обаче – е, това той можеше да ѝ даде.

– Вземете, опитайте друг – той набута бонбона в ръката ѝ. – Не, опитайте този.

Вълната червенина разми очертанията на бледите ѝ лунички, но тя се усмихна и взе бонбона. Нейният ентусиазъм или може би изчервяването го изкуши да остави настрана средноголямата кутия и да извади една от най-големите, да я напълни догоре, дори свръх. Но той се овладя. Предпочиташе тя да свърши запасите си от шоколад, за да се върне за следващата порция удоволствие.

Просторната вътрешност на кутията, която му се беше видяла толкова необятна, сега отесня. Той си игра колкото можеше по-дълго с последното празно квадратче метал, изкушавайки я да избере с кой от останалите вкусове да я запълни. Но накрая трябваше да сложи нещо там.

Дом пъхна последния бонбон и погледна лицето ѝ, опитвайки се да прецени момента. Дали да рискува? Да я покани ли на среща? Но ако тя се изплаши, ако се сконфузи, няма да я види отново.

Много по-лесно беше да поканиш на среща жена, ако не ти пука дали ще я видиш отново, осъзна Дом. Нима неговото перчене и непоклатима увереност с жените бяха отстъпили място на откровеното малодушие? Когато имаше какво да губи, той се оплиташе като пате в кълчища?

Защо изобщо смяташе, че има какво да губи? Той дори не знаеше името ѝ.

Тя изглеждаше напълно заинтригувана, запленена, със светнали очи и порозовели бузи, затова той задържа погледа си малко по-дълго. Но все пак не се бе опитал да флиртува с нея, не и по начин, който недвусмислено можеше да се определи като флирт. Пред себе си тя може би се преструваше, че те бяха само шоколатиер и клиент, разговаряха за неговата професия... по един страстен начин, защото тази професия вдъхновяваше страст.

– Утре трябва да дойдете пак – каза накрая той, за да опипа почвата – и да ми кажете дали са ви харесали.

Тя се усмихна така, сякаш той я беше направил много щастлива. Хм, може би беше уцелил точно какво да каже. Или може би трябваше да действа по-смело, може би тя щеше да се съгласи да излезе с него. По дяволите, защо беше толкова трудно?

– Ще дойда – обеща тя.

Той се засмя, напълно удовлетворен. Една сигурна стъпка напред беше за предпочитане от дълъг скок, който можеше да завърши в бездната.

За първи път, след като стана на осемнайсет, му хрумваше подобна мисъл. Целият му живот беше хроника на дългите скокове.

Гийомет пъхна кутията в една от дизайнерските хартиени торби с металическите инициали ДР отстрани и застана зад касата. Той се намръщи, когато непознатата понечи да извади портмонето си, не искаше тя да плаща за шоколадовите бонбони. Искаше да ѝ ги подари. Но ако ѝ предложеше, дали нямаше да престъпи границата? Дали нямаше да я накара да се почувства неудобно да дойде отново на другия ден?

По дяволите! Това го влудяваше.

Дом се извърна рязко, за да не я гледа как плаща, изпълнен с дълбоко недоволство, сякаш цялата радост от избирането на шоколад през последния половин час беше смляна на кайма.

Тя го погледна с усмивка, взе торбата и се поколеба при вида на намръщеното му изражение. Малко от онази нейна волева студенина се върна, онова излъчване от самото начало – сякаш се радваше на неговите усмивки, но нямаше да търпи гнева му.

– Много благодаря, мосю – каза тя.

И това "мосю" зейна в душата му като рана, когато тя излезе навън.

ТРЕТА ГЛАВА

Джейми тръгна по булевард "Дьо Тампъл", далеч от кипящия живот около Площада на републиката, връщайки се в по-изискания квартал Маре с торбата от Доминик Ришар в ръка. От три месеца не се беше чувствала толкова щастлива и щастието я изпълваше, както хелият изпълва балона, съживяваше спаружения, смазан човек, в който се беше превърнала, и възраждаше забравената ѝ способност да се носи по вятъра.

За да провери, тя се опита да си припомни по-стари моменти на чисто щастие, моментите, когато бе виждала как нейната работа в какаовите плантации променя напълно живота на хората. И се натъкна на огромна грозна стена, както ставаше напоследък. Удари се челно в нея и отстъпи назад, неспособна да възроди тези спомени.

Така. Доминик Ришар. По цялото ѝ тяло премина приятно гъделичкане при спомена за неговия поглед, как ѝ подаваше да опитва шоколадови бонбони.

Колко различно впечатление ѝ беше направил, когато го видя първия път, застанал в чаения салон на Филип Лионе, агресивен, непроницаем, арогантен и опасен. Може би е бил ядосан за нещо. Сигурно не си е давал сметка, че я е гледал толкова студено. Може би изсечените черти на лицето му, черната стърчаща коса, проблясващите някак неумолими очи му придаваха невярно агресивно излъчване. Щом започна да говори за шоколадовите си бонбони, той се превърна в разпалено момче. Не, той не беше точно момче. Докато го гледаше как избира бонбоните, тя се чувстваше така, сякаш тези големи корави мъжки ръце галеха тялото ѝ нежно, навсякъде.

Боже, колко хубаво би било да я галят. Дори да беше само кратко увлечение, потапянето в тази топлина и удоволствие щеше да бъде блаженство.

Джейми се изчерви до корените на косата си, потънала в сластно мечтание. Увлечение ли? Тя не можеше да го купи, най-малко пък Доминик Ришар, и наистина не знаеше какво друго освен пари можеше да му предложи сега. Чувстваше се изцедена и празна. Отвращаваше се как костите ѝ стърчаха през кожата и ѝ придаваха вид на чуплива кукла. Тя искаше да изглежда неуязвима.

Дори в най-добрите времена Джейми беше дребничка и заради луничките си изглеждаше някак недорасла. Никой нормален мъж, който не преследваше зестрата ѝ, не би си загубил ума по нея. Повечето мъже, които я познаваха, бяха наясно колко пари има, но нейните малко на брой експерименти да излиза инкогнито с приятелки по баровете бяха показали недвусмислено, че мъжете, които не знаеха коя е, сваляха приятелките ѝ и не ѝ обръщаха никакво внимание. Понякога се случваше някой срамежлив, недодялан младеж да се прежали и да се ориентира към нея, докато неговите по-нахакани приятели ухажваха нейните приятелки, защото онези, които не бяха надарени със самоувереност и не знаеха коя беше тя всъщност, я смятаха за по-лесна топка, за момиче, навито на всичко.

Именно катастрофалното положение на любовния фронт и плачевните експерименти в баровете я убедиха, че готовите запаси от ухажори бяха функция на фамилното ѝ име. Дотогава тя си въобразяваше, че поне някои от тези мъже... просто я харесват. Без някаква специална причина. Заради самата нея.

Тази наивност беше отстъпила място на реализма. Все пак тя беше повярвала в себе си, в стойността на страстната си способност да променя живота на клетниците. А сега бе загубила и тази илюзия. Единствената непарична стойност, която имаше Джейми.

Така че как би могла да привлече висок, сексапилен, емоционален мъж, който твореше чудеса от шоколад със собствените си ръце?

Но нямаше нищо лошо, разбира се, да удовлетвори увлечението си, седейки в неговата шоколатерия, мислейки си за него и позволявайки му да ѝ продава шоколадови бонбони.

Всъщност в живота ѝ точно сега нямаше нищо друго, което би могло да запълни дните ѝ.

– Ти трябва да ръководиш шоколадовите фабрики "Кори", разбра ли – отсече категорично дядо ѝ. Джеймс Кори, или дядо Джак, все още живееше официално в града, носещ името на предците му, в Съединените щати, но по нищо не му личеше, съдейки по това колко време прекарваше в Париж, за да бъде близо до внучките си. – Баща ти е нетърпим. Винаги се опитва той да дърпа конците.

Джейми вдигна вежди.

– Искаш да поема шоколадовите фабрики "Кори", за да можеш да ми дърпаш конците?

– Аз искам само да те науча на тънкостите в занаята! – В сините очи на стареца се появи лукаво пламъче. Те седяха на терасата на апартамента, който той и баща ѝ бяха купили неотдавна. Оттам се откриваше великолепна гледка към китната зеленина на Люксембургската градина в едната посока, там, където Люксембургският дворец се издигаше гордо и малките цветни петна на платноходките плаваха в голямото езеро за радост на децата. В другата посока се извисяваше Айфеловата кула на фона на парижките покриви. – Тъй като ти цял живот отказваш да ги овладееш.

– Извини ме, че пропилявам живота си, вършейки нещо толкова маловажно – каза Джейми с опасно мек тон.

– О, от твоята работа има полза – старецът махна с ръка, напълно сляп за опасността. – Добра реклама най-малкото. Помогна ни да поведем кампанията за онази мания с честната търговия с шоколад. Трябва да го призная на Кейд, аз си помислих, че това е поредната ѝ снобска гурме приумица, когато те подкрепи в похода за справедливата търговия, но тя се оказа права. Ти ни помогна да завладеем пазара.

Едно мускулче в челюстта на Джейми заигра. В ума ѝ изникна образът на дванайсетгодишно момче, понесло товар, който тя не можеше дори да повдигне. Тя се беше опитала да повдигне чувала. Нейната снимка как пада на колене под непосилната тежест беше предизвикала международен фурор. За малко да донесе награда "Пулицър" на фотографа.

– Аз не го направих заради рекламата и пазарния дял.

Дядо Джак трепна, засегнат.

– Знам, Джейми, но не е необходимо постоянно да ми го напомняш. Аз се опитвам да си те представя като материал за бъдещ изпълнителен директор на водеща мултинационална корпорация.

– Не се мъчи. От мен никога няма да стане материал за изпълнителен директор. Обърни се към Кейд.

Като първородна дъщеря, Кейд беше вероятната наследница, а Джейми се беше постарала да демонстрира недвусмислено своя отказ от тази роля. Участието ѝ в антикапиталистически протести и диви купони в колежа беше превърнало позицията ѝ в повод за публичен скандал преди няколко години.

Дядо ѝ изсумтя.

– Ти опитвала ли си да разговаряш с Кейд напоследък? Станала е невъзможна, почти колкото теб. Аз се чувствам самотен в Щатите. Не можеш да ни оставиш сам-самички с баща ти, може да започна да го пердаша, както едно време.

Джейми се усмихна неволно.

– Ти наистина ли си го пердашил някога? – трудно беше да си представи баща си като малко момче, подвластно на чужд контрол. Та той контролираше половината свят.

– Не – дядо Джак доби недоволен вид. – Казвах на баба ти, че изпускаме златна възможност, но тя все настояваше да го наказваме, като му възлагаме допълнителни задължения. И виж докъде я докарахме.

– Той не прави нищо друго освен да работи?

– И се държи деспотично със собствения си баща.

– Според мен не можеш да отучиш татко да се държи деспотично, дядо – тя се усмихна лукаво на стария Кори.

Истината се изстреля от него във внезапен отчаян гневен изблик, разцепвайки като светкавица невинния бял облак:

– Поне ти щеше да си в безопасност.

Джейми се затвори в себе си, ръцете ѝ неволно настръхнаха.

– Това, което се случи, не ме направи безпомощна, дядо. Само неспособна да правя каквото и да било.

Може би, ако поемеше юздите като наследница на Кори, тя поне би могла да направи нещо. Дори ако това беше да управлява половината свят.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

– Бонжур – ниският, груб приглушен глас я погали и Джейми погледна безпомощно Доминик Ришар. Това увлечение я размазваше, толкова неочаквано и разтърсващо. Всичките ѝ защитни сили бяха сринати: физически слаба и със заспало летаргичен сън чувство за лична мисия; а сега сърцето ѝ също се канеше да я предаде, тласкайки я да преследва някакво красиво лошо момче.

Слава богу, че поне сърцето ѝ беше останало непокътнато. Единствената част от нея, която все още умееше да се вкопчва в живота.

Тя му се усмихна, за да благодари, задето го имаше и ѝ позволяваше да седи там и да тръпне от вълнение. Мъжете като него бяха прекрасни. Те сами се превръщаха в легенди, в суперзвезди, в личности, по които да въздишаш, седейки в ъгъла.

Учтив с гостите в салона, той сигурно нямаше представа какво въздействие имаше върху него любезността му. Звездите рядко си даваха сметка за това. Може би им минаваше през ума, че жените идваха при тях с лекота, но нямаха представа какви усилия полагаше тази жена да запази здрав разума си. Те никога не разбираха каква огромна сила им беше дадена, без да полагат дори най-малкото усилие.

Не че Джейми се опитваше да запази здравия си разум. Тя използваше онова, което навремето смяташе за силна воля, за други неща. Освен това защо да се съпротивлява? Слава богу, че беше способна да се наслаждава на радостта и безкрайната сигурност да си пада по недостъпен мъж.

Неговите почти черни очи се разведриха при вида на усмивката ѝ. Той несъмнено обичаше женското внимание, независимо от кого идваше то. Тя му даде още малко от това внимание, както навремето обичаше да хвърля гащичките си на сцената, при другите, които лежаха в краката на съответната рокзвезда. Ти си изумителен. Това е моят дар за теб.

Той се доближи до нейната маса и този път Джейми се отпусна в усещането за надвисналата над нея мъжка фигура. Той не таеше опасност. Той не я застрашаваше.

– Харесаха ли ви шоколадовите бонбони? – попита той с усмивка, която караше жената да се чувства в центъра на неговия свят.

Джейми се изчерви. След тренировката във фитнес залата снощи тя си легна и нападна кутията с неговия шоколад, затъвайки с всяка хапка все по-дълбоко в мъчителносладки фантазии за него. Някои от тези фантазии проблеснаха в ума ѝ сега и тя се изчерви силно.

– Разбира се. Харесвам всичко, което правите.

Неговата усмивка стана по-смела. О, той обичаше да го хвалят. С тази усмивка приличаше на момче, което току-що беше обрало стъклените топчета на всички деца в училищния двор. Джейми почувства как се разтапя.

Дом придърпа стола срещу нея и тя се стъписа. Колко време трябваше да ѝ отдели един от най-известните шоколатиери и сладкари във Франция? Ето това се казваше любезно отношение към клиентите. И какво правиш с обекта на тайните си копнежи, когато той седне до теб и те заговори?

– Кой ви стана любим? – жадно попита той.

Забавляваше я да осъзнава, че той си просеше ласкателства. Е, това тя можеше да даде, особено ако щеше да го задържи по-дълго до себе си.

– Всичките.

Дом засия от удоволствие, а то достигна до нейните ерогенни зони, които също потръпнаха.

– Хайде де – взе да я увещава той, налапал похвалата и жаден за още. – Все трябва да има един или два, които са ви харесали малко повече, малко по-малко.

Тя поклати глава.

– Всичките ми харесаха! – един след друг удивителни вкусове, всеки път изненадващи, винаги вкусни съчетания от екзотични цветя и билки и оцети с тъмнина, която се просмукваше дълбоко, завладяваше устата ѝ и отекваше в цялото ѝ тяло. Джейми беше влюбена в неговите шоколадови бонбони. Довечера тя щеше да поеме на още едно пътешествие по целия свят, придружавана от техния тъмен и омайващ създател, свита в леглото. Представяйки си как той я притегля до това изваяно тяло и ги слага в устата ѝ...

– Всичките ли ги изядохте? – гърдите му се надигнаха от вълнение.

Да, суета. Тя му подари още една пленителна усмивка, възхитена колко лесно беше да погали егото му и да го накара да се почувства щастлив, и кимна.

В този момент той се засмя почти до ушите. Джейми очакваше да го види как се изправя и изпълнява победния танц на футболистите.

– Обичате ли карамели? Искате ли да опитате няколко?

– Вашите ми харесаха – тя никога не беше яла други карамелени бонбони освен онези дъвчащите за масовия пазар, които се произвеждаха в едно от подразделенията на "Кори", и не ги намираше за нещо особено. Но три от неговите бяха попаднали като подарък в чинийката под чашата ѝ с горещ шоколад онзиден, много мил жест на гостоприемство и гъдел за клиента. Топли, маслени и съвсем леко дъвчащи, като кондензирана слънчева светлина.

Той скочи на крака, сякаш не можеше да седи повече на едно място – този мъж сигурно постоянно беше в движение – и отиде до високата витрина със селекция от карамелените бонбони на деня, където заграби няколко. Бързият, отривист и грациозен ентусиазъм на движенията му накара цялата ѝ душа да простене с потиснат копнеж. Беше като да е на парти с един от любимите си филмови идоли, да го гледа как флиртува и се забавлява, как танцува в истинския живот.

Джейми погледна голямата му ръка, когато той ѝ предложи карамелите, и облиза устните си. Малките кубчета блестяха светло и топло, светлината хвърляше отблясъци по финия целофан, който увиваше техните златни багри, сгушени в тази корава голяма длан. Тя взе един внимателно и пръстите ѝ докоснаха кожата му.

О, боже!

Това беше по-хубаво дори от онзи път, когато се беше натъкнала на любимия си секссимвол от киното и го беше убедила да ѝ даде автограф е перманентен маркер върху ръката ѝ, но беше истинско изпитание за бедното ѝ сърце. То биеше като лудо.

Карамелът поддаде под зъбите ѝ, мек, гладък, гъвкав, докато вкусът събуди небцето ѝ.

– Какво е това? – напомняше ѝ за нейните пътувания в тропиците, за доброто и за лошото в тях.

– Маракуя и манго – той я наблюдаваше нетърпеливо, може би дори малко притеснено, което я очароваше. Човек би помислил, че ако бонбонът не ѝ беше харесал, той щеше да бъде съкрушен. Доминик Ришар – този, който, по думите на сестра ѝ, беше толкова нетърпимо арогантен, че в сравнение с него Силвен Марки и Филип Лионе изглеждаха възпитани и скромни. Колко много обичаше да ласкаят егото му.

– Вкусно е – тя захапа другата половина. Какъв наситен вкус, каква чувствена консистенция. Довечера тя щеше да лежи будна и да фантазира как той лежи до нея и я храни с бонбони.

По кожата на цялото ѝ тяло преминаха тръпки в протест срещу това изтезание от копнеж. Какво не би дала тези големи груби ръце да я галят в истинския живот.

Ох-ох. С кино-и рокзвездите тя никога не се беше отнасяла от фантазиите към копнеж за нещо в истинския живот.

– Ами този? – той взе бонбона. Големите пръсти уловиха финия целофан и го отвиха, разкриха слънцето за нея...

Хармонична текстура и тръпчив вкус. Тя го погледна безпомощно. Може би, ако му дадеше адреса на апартамента, който беше наела, той би проявил интерес към афера за една нощ въпреки обикновената ѝ външност. Тя можеше да бъде неговата заклета почитателка. Вярно, че рискуваше да ѝ разбият сърцето, но неотдавна Джейми беше доказала, че е способна да оцелее след тотално унищожение.

– Вие ще ме убиете, мосю – засмя се тя. – Със свръхдоза от удоволствие.

В очите му проблесна недоволство.

– Наричайте ме Доминик – каза той. – Не обичам формалностите.

Веждите му подскочиха леко нагоре и той я погледна. Очакваше тя да го нарече по име или да му каже нейното. Но беше толкова топло и сигурно да не променят нищо.

– Не мога да си позволя такава фамилиарност.

Той се намръщи. Светлината върху лицето му помръкна.

Дом се поколеба за един дълъг момент, после кимна и се оттегли. Върна се към работата си. Облаците се струпаха над нейния слънчев миг, но тя сама си беше виновна. Той заговори на елегантната млада жена, която явно беше салонна управителка, погледна към Джейми, поколеба се отново и тръгна нагоре по красивата спирала от стъпала, за да изчезне в рая, от който се бе спуснал.

Но това бе забавно, тъй като Дом приличаше повече на дявол, отколкото на ангел. Може би след падението си Луцифер беше открил, че може да подкупи пазителите на райските порти с достатъчно добър шоколад. Тя би отстъпила, ако беше Бог. Джейми го проследи с поглед, донякъде с облекчение, донякъде със съжаление. Тя задържа в шепи чашата пред лицето си и топлината на неговия шоколад се разля по цялото ѝ тяло.

На излизане елегантната млада жена ѝ подаде малка кутийка, завързана с изящна панделка, в която дузина карамели проблясваха като пленени слънца.

– От мосю Ришар. Той пожела да ги вземете.

Объркана, Джейми понечи да извади портмонето си.

– Non, non. II vous les offre. Това е подарък. Той ви ги подарява.

Колко неописуемо мило. Той явно обожаваше отявлените си почитатели. Джейми пусна кутийката в износената си плетена чанта, съжалявайки, че подаръкът не беше от онези неща, които човек може да си пази вечно, вместо да трябва да ги изяде бързо, иначе щяха да загубят качеството си. На излизане от магазина тя чу музика. Сърцето ѝ вече биеше ведро, затова тръгна по посока на звуците, към Площада на републиката, където танцуваха хора.

Доминик обожаваше онзи първи момент, когато излизаше на улицата обгърнат в толкова плътен облак от аромат на какао, че хората се обръщаха след него, сякаш за да уловят вкуса му. Беше хиляди пъти по-добре, отколкото да мирише на кръв и смърт. По-добре, отколкото да излиза полъхващ на какофонията от миризми, които беше попил, готвейки лук и тиква, докато чиракуваше за готвач, или на масло и брашно, когато го повишиха в сладкар.

Той чу музиката от Площада на републиката и се усмихна. Обичаше да си проправя път през протестите на прибиране от работа вкъщи. Забавляваха го хората, които идваха да си починат в неговия салон и да похапнат разкошни десерти след едночасови енергични протести. Това беше Париж. Ненадминатият виртуоз на живота.

Протестът беше в подкрепа на имиграцията или срещу дискриминацията – това му стана ясно още преди да се бе доближил достатъчно, за да прочете лозунгите, съдейки само по пъстрото многообразие на тълпата, където имаше хора от всякакви етноси: от почти индиговочерните сенегалци, през бронзовите мароканци, до млечнобелите сламеноруси поляци. С либерална доза nos-ancetres-les-Gaulois[12] французи, които симпатизираха на каузата. Една пънк група забиваше на сцената под гордата статуя на Мариан, символа на френската република. Дом не различаваше добре всички думи, но групата беше известна с нейните заклеймяващи дискриминацията текстове.

Улиците бяха блокирани за автомобили и белите микробуси на полицаите образуваха стегнати барикади на кръстовищата, напомняйки на протестиращите какво би се случило, ако нещата излезеха извън контрол. Но полицаите си стояха спокойно в микробусите, докато хората танцуваха с лозунги и табели пред телевизионните камери, но като цяло спазваха благоприличие.

Дом забеляза своята непозната да танцува щастливо в края на шествието и сърцето му подскочи. Лицето ѝ беше озарено от широка усмивка, сякаш не искаше да мисли за нищо, а само да танцува.

Той застана на няколко метра от нея в края на тълпата и тъкмо се канеше да ѝ се обади, когато усмивката ѝ изчезна и тя побърза да се дръпне от навалицата.

Двама мъже я последваха и почти я настигнаха, когато той пристъпи напред да я пресрещне. Успя само да зърне суровото, свирепо изражение на лицето ѝ, доста пресилено за ситуацията, когато се озова пред тях. Двамата мъже вече се смееха, преграждаха ѝ пътя и ѝ подвикваха нещо; той долови думите "да се запознаеш с малкия".

Дом я улови за ръката и я дръпна рязко напред, така че тя падна върху гърдите му.

– Разкарайте се – каза той на двамата мъже, оголвайки зъбите си.

Отне му секунда да осъзнае, че я беше изплашил до смърт, когато тя се дръпна диво. После цялото напрежение се изпари от тялото ѝ и тя вдигна глава. След това непознатата се отпусна до неподозирана степен. Едва ли той можеше да ѝ вдъхва такава сигурност.

Двамата мъже се наежиха и през него премина желанието за бой, свирепото удоволствие при мисълта да ги предизвика, заедно е останалите от тълпата, които бяха с тези негодници. Какво го интересуваше, ако завършеше деня окървавен и пребит? И преди му се беше случвало. Той я сграбчи за рамото, готов да я тласне към закрилата на силите за борба с безредиците.

Но по-възрастният нехранимайко прецени якото тяло и кръвожадното изражение на Дом.

– Connard. Je t'emmerde.[13]

Негодникът се върна намусено в навалицата, по-младият изръмжа нещо, но последва приятеля си. Щом се престрашаваше да задява една толкова дребна жена само в компания, едва ли би имал смелостта да се опълчи на Доминик.

Дом ги проследи с поглед, за да е сигурен, че няма да се върнат с подкрепление, после изведе своята непозната от тълпата, без да сваля ръка от рамото ѝ, насочвайки я надолу по булеварда, за да се отдалечат от тълпата.

– Пардон – каза ѝ той, когато бяха достатъчно далеч от шума, за да се чуват. – Са va?

Тя се беше отърсила от мигновеното облекчение и сега изглеждаше – и се чувстваше с неговата ръка върху рамото си – напрегната и сърдита.

– Добре съм – каза тя троснато. – Съвсем добре – поколеба се и го погледна. Ядът и гневът ѝ утихнаха, разсеяха се; странно, но тя се изчерви.

Това беше обещаващо. Цялата му твърдост се разтопи като шоколад, оставен прекалено близо до огъня, и той се усмихна, безпомощно очарован.

– Това беше много мило от твоя страна – каза тя. – Благодаря.

Мило. Той можеше да я остави да се спасява сама, насочвайки се към някоя кола на силите за борба с безредиците или в най-близкия бар; мъжете не можеха да ѝ направят нищо друго, освен да я притеснят с няколко цинични думи и подсвирквания. Той можеше да тръгне към нея, да ѝ се усмихне, да я прегърне през раменете, без да обръща внимание на натрапниците, които моментално щяха да подвият опашки и да се насочат към някоя друга жена. Вместо това той едва не започна бой при обстоятелства, които можеха да превърнат един мирен протест в сцена на разпръсване на демонстранти със сълзотворен газ. Ако това беше нейната идея за добри обноски, те двамата си бяха лика-прилика.

– За мен беше удоволствие – каза той, което за жалост беше самата истина. Насилието сигурно беше като никотина; човек никога не преодоляваше зависимостта си към него. Той все още чувстваше могъщото желание да се върне в тълпата, да измъкне онези двама негодници навън и да им размаже физиономиите. – Надявам се, че не те изплаших.

Тя поклати глава.

– Стресна ме за момент – това беше пълна лъжа. За част от секундата нейната реакция беше на див ужас. Но този ужас се беше стопил мигновено, необяснимо, безследно. На лицето ѝ се изписа странно, отнесено изражение. – Ти ми замириса на шоколад – прошепна тя. Той си спомни онзи миг, когато тя се беше отпуснала на гърдите му, още преди да вдигне глава и да види лицето му.

Желанието го заля и разтърси. Единственото нещо, което Дом искаше в този живот, беше да съблече и двама им голи, да я обгърне с уханието си. Той се задъха от усилие да не го каже, да не се наведе към нея и да каже агресивно и гърлено: Ела и ме подуши навсякъде.

Главата му бръмна от усилие да не се покаже брутален и първичен като двамата негодници, от които я беше спасил. Той се изкашля и се насили да се отдръпне, преди да ѝ е налетял неудържимо.

– По-добре стой в средата, отколкото в периферията – каза той, мъчейки се да се фокусира върху практическия съвет, защото не искаше тя да загази сама някой ден, когато той беше зает в лабораторията и не подозираше къде се намира тя. – Размирниците винаги висят по периферията.

Тя направи физиономия.

– Обаче аз мразя да съм насред тълпата. Навремето ми харесваше, но напоследък се чувствам като в капан.

Хъм. Дребната фигура сигурно си имаше своите неудобства. Той можеше да си проправя път през маси от хора. Тълпите не го плашеха. Само го изкушаваха да удари някого.

– Аз също не обичам да съм в средата – той беше твърдо против удрянето на хора, които не го заслужаваха. – По-добре избягвай протестите. Сълзотворният газ е гадно нещо.

– Знам.

– Така ли! – тя беше американка, нали? Той беше останал с беглото впечатление, че американците са прекалено пасивни за протести, но може би това беше още един от шестващите медийни стереотипи.

Тя сви рамене някак неловко. След секунда Дом разпери три пръста.

– Точно три пъти са ме обстрелвали със сълзотворен газ – каза той, сериозно стреснат.

– Мен главно, докато бях студентка – гласът ѝ прозвуча сковано и оправдателно, сякаш разговаряше наум с някой друг. Той не би осъдил никого, задето се е забъркал в неприятности.

– Моите всичките бяха като тийнейджър – призна той, напълно обезоръжен. Подобно на бивш наркозависим, от осемнайсетгодишен той избягваше ситуации, които можеха да го отведат обратно към неговата зависимост, ако това беше най-точният начин да се опише връзката му с насилието.

– Две срещи на Г8 – каза тя, смутена по някаква причина. – Аз бях разглезена пикла.

– Проблемен квартал. Проблемите ги създавах предимно аз. Но не като онези двамата – побърза да добави Дом. Той никога не бе тормозил жени, които са наполовина на неговия ръст. – А третият път, когато вече не беше студентка, той за какво беше? – любопитството го принуди да попита, въпреки че тя явно не изгаряше от нетърпение да му каже.

Тя сви вежди, изражението ѝ стана много тъжно.

– Тогава бях в Африка – каза тя, нарочно без да уточнява подробностите. Щом беше пътувала в Африка, сигурно беше способна да прави разлика между държавите на този континент. – И бях толкова наивна, че да се включа в протест. Там имаше... всъщност имаше военни снайперисти на покривите, които застрелваха демонстрантите в главата. Най-обикновени хора, които протестираха мирно.

Тя явно беше невероятно силна, помисли си той. Прииска му се да я прегърне с две ръце през раменете и да я задържи там, докато съзерцава дълбините на нейната сила. През ума му премина мисълта, че сърцето му се бе пазило толкова дълго и накрая се беше хвърлило толкова безразсъдно след нея, защото притежаваше безпогрешни инстинкти да оцелява.

Но не, тогава той едва ли щеше да се чувства като безпомощно камикадзе.

– Не прави това – каза неволно той.

Тя го погледна въпросително.

Не се поставяй в ситуация, когато може да те застрелят в главата, искаше му се да каже.

– Не се включвай в протести в чужди страни, където не знаеш как може да реагира правителството.

– Като се започне със срещите на Г8, вече не го правя. В общи линии.

Той присви очи.

– Толкова добре ли познаваш похватите, с които френската полиция за борба с безредиците овладява тълпите, или с тактиките им за превръщане на тълпата мирни демонстриращи в обезумяла сган?

По лицето ѝ се изписа недоволство.

– Отидох там, за да потанцувам.

Дом я прегърна през раменете. Не можеше да се сдържи. Някой трябваше да я обуздае.

– Не се включвай в протести в чужди страни, където не знаеш как може да реагира правителството. Дори само за да потанцуваш – той понечи да я пусне, но се поколеба. – И не ходи сама в нощни клубове. По-добре си намери група за танци на кея, ако ти се танцува.

Въпреки че мисълта тя да отиде сама там също не му хареса – да я свалят всякакви типове.

Мамка му. Този път Дом успя да си наложи да я пусне. Преди да е започнал да ревнува от хора, чиито имена не знаеше. Това щеше да е старата песен. Les chiens пе font pas des chats. [14]

– Ще те видя ли утре?

Тя се поколеба, изчерви се леко, но кимна.

ПЕТА ГЛАВА

Джейми се съсредоточи върху задачата да не се чувства виновна за шоколадовите бонбони на Доминик Ришар, когато седна на масата срещу Силвен Марки тази вечер. Нейният бъдещ зет, наричан от някои най-добрият шоколатиер в света, щеше да се вбеси да научи, че тя посещава редовно салона на Доминик Ришар.

Както и другият мъж на масата – Филип Лионе, като се замислиш. Както и сестра ѝ Кейд. Сигурно единственият човек, който не би имал нищо против, беше Магали, годеницата на Филип, която вероятно би одобрила един студен душ върху арогантността на мъжете.

Те седяха в тризвездния ресторант на Даниел Фауре и Люк Лероа в "Отел де Льосе", тънещ в кристали и златен разкош, всред хора, които можеха да си позволят вечеря от триста евро на човек. Разбира се, всички на тяхната маса се чувстваха у дома или, в случая на Магали, поне се преструваха. Джейми имаше чувството, че на Магали преструвките ѝ се удаваха добре. Днес салонът беше украсен с огромни букети от рози, което създаваше впечатлението, че гостите вечеряха в гора с балдахин от червени кадифени рози.

Силвен Марки седеше начело на масата, с Кейд от дясната си страна и Джейми от лявата.

– Достави ми това удоволствие – бе казал той на Джейми. – Така ще съм заобиколен от красиви жени... – той намигна – и ще бъда възможно най-далеч от Филип. Освен това той ще позеленее от яд, когато ме види да седя начело на масата – но по този начин Силвен, като изискан, красив и грациозен поет, беше поставил Джейми, единствената дама без кавалер, в средата на компанията, а не в края на масата.

Филип Лионе, смятан за един от най-добрите сладкари в света, очевидно беше довлечен на тази вечеря от Магали. Джейми предположи, че ако човек е достатъчно амбициозен, за да стане един от най-добрите шоколатиери и сладкари в света, несъмнено е прекалено амбициозен, за да се сприятелява лесно с конкурентите си.

Тя си представи Доминик Ришар в тази компания и неволно се усмихна. Силвен беше симпатичен мъж, който вече се беше прежалил да се сгоди за една Кори от шоколадови фабрики "Кори", което беше еталон за неравен брак.

Обаче той се справяше учудващо добре, сякаш нейната вбесяващо съвършена сестра беше неговата наслада. Силвен беше оптималното доказателство, че Кейд може да получи всичко каквото поискаше. Дори цели държави. Водещи световни компании като техни филиали. Джейми бе чувала, че придобиването на Силвен беше минало през нахлуване с взлом в чужда собственост. Не можеше да не се възхити от увереността на сестра си, от нейната способност да преследва мечтите си. Навремето тя също ги имаше, до неотдавна, но сега беше трудно да се зарови в пепелта и да си спомни как бе изглеждала тази увереност преди.

Кейд беше по-привлекателната от двете сестри, с елегантни правилни черти и без лунички, но не беше красавица, за разлика от Силвен, който беше поразителен по един емоционален, страстен, поетичен начин. Той обаче явно намираше Кейд за убийствено красива. Всяка жена би се почувствала тъжна и самотна, виждайки топлото сияние в очите му, когато гледаше сестра ѝ.

Точно сега Силвен не я гледаше. Беше зает да сипе хвалби за най-калоричните ястия в менюто, опитвайки се да придума Джейми да ги поръча. А когато Силвен се стараеше да убеди някоя жена, че нещо е вкусно, той на практика беше неустоим.

Хрумна ѝ да си поръча салата за предястие, за да го провокира, тъй като обикновено така реагираше на натиск. Но вече беше преяла с шоколада на Доминик Ришар, който създаваше уютно топло чувство в корема ѝ. Затова тя направи нещо още по-провокиращо. Отказа да поръча ордьовър и избра най-лекото основно ястие.

Кейд се намръщи недоволно, с което амбицира Силвен да удвои усилията си да придума Джейми.

– Изобщо не съм гладна – каза Джейми. – Цял ден обикалях града и опитвах сладкиши – това и тренировките във фитнес залата в наетия за престоя апартамент бяха нейните основни занимания.

– Къде? – попитаха едновременно и еднакво възмутени Силвен и Филип.

Уф!

– Просто ми харесва да се мотая. Посещавам Лувъра. Опознавам различните квартали. Навсякъде е пълно с изкусителни буланжерии.

– О, буланжерии – каза Силвен, донякъде успокоен. Той не правеше хляб. Джейми скри усмивката си. Да, ако тя бе довела тук мъжа на своите фантазии, двамата със Силвен щяха да се хванат за гушите.

– Сигурна ли си, че е безопасно да обикаляш Париж сама? – попита Кейд, с което подразни Джейми. Толкова безпомощна ли изглеждаше? Макар да беше по-малката сестра, тя все пак беше прекарала последните няколко години в най-дивите, най-опасните краища на какаовия свят, където реформираше условията на труд и променяше живота на хората. Вярно, в края на тази мисия тя наистина изпадна в безпомощно състояние и белезите ѝ го доказваха, но оцеля въпреки всичко.

И не искаше да ѝ натриват носа заради този единствен момент на безпомощност.

– Добре съм! – тя прекара първите няколко седмици на физическата терапия в стаята за гости в апартамента на Силвен, където живееха двамата с Кейд. Жилището беше относително голямо за парижките стандарти, но беше прекалено тясно за Джейми и нейната загрижена сестра.

Затова Джейми нае малко апартаментче в северния край на Маре, близо до салона на Доминик Ришар. Разбира се, тя можеше да се настани в луксозния апартамент, който баща ѝ бе купил в Шести район, когато Кейд заяви намерението си да се установи в Париж. Но Джейми беше прекарала всичките си летни ваканции в колежа, стажовете ѝ бяха в най-отдалечените краища на света, а трите години след дипломирането си беше живяла съвсем сама в същите тези отдалечени краища, никога на същия континент със семейството си. Така ѝ харесваше. Да бъде далеч от фамилия Кори и всичко, което те можеха да поискат от нея. Може би в момента не беше толкова далеч, но... имаше нужда от собствено местенце, където да се свие, без да рискува някой друг да пъхне ключа в ключалката и да се появи най-неочаквано.

Този апартамент беше на двайсет минути пеш от Кейд, но сестра ѝ постоянно ѝ досаждаше с тревожното си внимание, което вбесяваше Джейми.

– Около Площада на републиката е малко по-диво, нали? – попита Кейд. – Ти внимаваш, нали?

Джейми изгледа иронично сестра си, макар че ѝ идваше да я удуши. Първо, според понятията на Кейд "по-дивата" зона северно и източно от Площада на републиката просто беше населявана от хора от работническата класа и от различни етноси, за разлика от Шести район, където живееше Кейд. Второ, Джейми беше в Маре, един от най-елитните квартали в Париж, макар и само на две пресечки от Площада на републиката. И накрая, по-диво от какво? От Мадагаскар? Кот д'Ивоар? Папуа-Нова Гвинея? Камерун може би? Кейд нямаше реална представа с какво се беше занимавала Джейми.

Кейд се изчерви леко под погледа на малката си сестра и вирна упорито брадичката си.

– Знам, че Париж е градът на любовта, но все пак е голям град. Просто се постарай да бъдеш внимателна. Недей да обикаляш празните улици посред нощ. Гледай наоколо да няма никого, когато набираш кода за достъп в сградата вечер – при последните думи тя стрелна Силвен с много странен поглед и прехапа устни. Необяснимо защо, Силвен се усмихна.

Джейми стисна зъби и се фокусира върху Филип, който седеше срещу нея до Магали, която беше облечена по последна мода и излъчваше такава увереност, че караше Джейми да се чувства ужасно луничава. Освен това носеше обувки на толкова високи токчета, че винаги изглеждаше по-висока от Джейми, което не беше честно, защото Джейми беше почти сигурна, че тя самата щеше да се извисява с няколко сантиметра над французойката, ако се срещнеха на равен терен.

– Е – усмихна се Джейми на Филип, – чувам, че ти правиш, как се казваше, pieces montees за сватбата на Кейд другия месец. Сигурна съм, че ще бъде изумителна.

Филип кимна разсеяно, очевидно напълно убеден в това и забравил, че трябва да се преструва на скромен.

– Първо обаче трябва да се представим на изложението следващата седмица – той кимна към Силвен.

Силвен завъртя очи.

– Ако Ришар не го съсипе. Отново са ми дали маса точно до неговата, знам си. Трябва да издирим шоколатиер, чието име започва с буквата П.

Филип сви рамене.

– Той няма да направи нищо, което би застрашило работата му. Просто не му обръщай внимание, опита ли се да започне кавга с теб.

Джейми вдигна вежди. Опита ли се да започне кавга? Тя си спомни момента, когато той беше на косъм да се сбие с първия излязъл насреща му в тълпата. Но това беше извънредна ситуация. С нея той беше толкова мил.

– Обаче не изключвам да направи нещо, с което да унищожи нечия чужда работа – каза замислено Силвен. – Например да препъне някого, който носи шоколадова скулптура.

Филип обмисли тази възможност, подпрял четвъртитата си брадичка на ръката си.

– Досега се е въздържал от такива неща – изтъкна той, но не изглеждаше убеден, че това беше гаранция за бъдещи действия.

– Знам. Обаче се усещаше, че се въздържа с усилие.

– Виж, не очаквай аз да защитавам Доминик Ришар – По някаква причина Филип погледна остро Магали и изви очи, стиснал устни. – Той е арогантен негодник. Също като теб, Силвен.

– Аз не съм негодник – възрази Силвен. – И не съм арогантен, само съм реалист. А Ришар е негодник.

– C'est vrai – внезапно се намеси Магали с дяволита усмивка. – Силвен е съкровище в сравнение с Дом. Ти просто смяташ, че всички ще паднат в краката ти, когато минаваш край тях, по същия реалистичен начин, както смята Филип – тя хвърли мрачен поглед на годеника си. – Но Дом знае, че може да се наложи да смачка фасона на някои хора, за да ги накара да му се поклонят. И е готов да го направи.

Да смачка фасона. Изразът предизвика неприятна реакция у Джейми. Но в ума ѝ онова изсечено лице се смекчи в доволна момчешка усмивка. Магали нямаше предвид буквално насилие, напомни си тя.

– Ти откога го наричаш Дом? – попита остро годеницата си Филип. – Толкова добре ли го познаваш вече?

– Той просто си е Доминик – Магали махна с ръка. – Не му позволявай да те ядоса. Той точно това се опитва да направи.

Филип улови ръката на Магали под масата с напрегнато изражение. Магали се наведе да му прошепне нещо на ухо. Устата му се промени до половинчата усмивка и той я погледна косо.

Дали Доминик Ришар бе свалял Магали? Джейми се заигра с вилицата си. Нищо чудно. Магали беше много чаровна и хубава. Когато любимата ти кинозвезда флиртува с някой твой познат, това не може да не те изпълни с... тъжен копнеж.

И все пак, тя какво очакваше? Въпреки че не беше привлекателна като Магали и сестра си, Джейми не свеждаше всичките си достойнства до външността си. Тя бе променяла човешки животи. Спасяваше деца. Намираше несправедливостите в света и ги поправяше. Тя беше жена, която дори мъж като Доминик Ришар можеше да обикне, ако се абстрахираше от луничките ѝ. Но сега... хм, какво можеше да му предложи тя сега?

Хей, виж, аз не съм красива или нещо такова, но навремето умеех да поправям неправдите по света, а сега... сега ме е страх да го правя.

Тя въздъхна и прогони тъжния копнеж. Ако той сваляше Магали, негова воля; това не я засягаше. Какво от това, че неговите съперници го смятаха за негодник? Те сигурно мислеха същото един за друг и за другите си съперници.

Джейми беше съвсем сигурна, че много от кинозвездите, които бяха нейни идоли в юношеството, при по-близко познанство също биха се оказали негодници. И подобно на нейните идоли, Доминик сигурно би се втрещил, ако знаеше за нейните фантазии как между тях може да възникне нещо. Така че ѝ оставаше да се наслаждава на платоничното си увлечение и толкова.

Независимо дали той беше негодник.

ШЕСТА ГЛАВА

– Не мога да продължавам да се бръсна всеки ден – изруга Дом на другата сутрин, разглеждайки отражението си в огледалото над мивката пред тоалетните в дъното на лабораторията. – Цялото ми лице е в обриви – той прокара ръка по пътеката от малки червени пъпчици около устата си. Сигурно мъж с обрив изглеждаше по-малко страшен от мъж с четиридневна черна брада, но наболата четина си беше секси.

Всъщност колко дълго трябваше да продължи това привличане на женския интерес по нормалния начин? Вчера той се беше почувствал обнадежден, но после тя отказа да го нарича по име и не му каза своето. Той разбра, че трябва да отстъпи назад, иначе рискуваше да я отблъсне. После, след демонстрацията, не събра смелост, не и толкова скоро след като ѝ беше показал истинското си лице. Дори да не бе обвит в шоколад, на практика никой, захапал тази шоколадова обвивка, нямаше да намери отвътре мек, сладък ганаш. Дори след години психотерапия той беше готов да раздава юмручно право при най-малката провокация. Непознатата явно не възразяваше, но тя несъмнено нямаше усещане за опасност. Той трябваше да внимава вместо нея.

Мамка му, тази история беше толкова сложна. Той постоянно се опитваше да си внушава, че тя е шоколад, защото знаеше, че с шоколада не трябва да се бърза, но тъй като тя упорито приемаше облика на жена, той се затрудняваше да я третира като нещо, което може да разбърка с лъжица.

За съжаление.

Иначе с голямо удоволствие би я разбъркал със своята "лъжица", помисли си той с дяволита усмивка в огледалото и въздъхна. Никога нямаше да се научи да бъде джентълмен.. Той се запита дали тя би му позволила да я люби часове наред, да го поглъща, както когато седеше в неговия салон, както отнасяше неговите шоколадови бонбони вкъщи и ги изяждаше за една нощ. Искаше му се тя да изяжда него със същата ненаситност.

Не, тези мисли го влудяваха.

– Не ми се отразява добре да се бръсна толкова често – каза Дом, като се върна в кухните, потривайки челюст с опакото на ръката си.

– Ах, колко си чувствителен – подметна сухо Сели, протягайки ниската си фигура над ганаша, който току-що беше изляла, за да го заглади между двете метални платки. Тя беше започнала обучението си при него осемнайсетгодишна, след като се беше измъкнала от много лоша ситуация в личния си живот. По онова време Дом беше само на двайсет и четири, току-що отделил се за самостоятелна работа, след като беше учил шест години при други шефове, нито един от тях майстор шоколатиер, което си беше чиста твърдоглава лудост.

– Какъв чувствителен мъж – пошегува се неговият карамелиер Аманд, вдигайки една тенджера от дългите мивки до стената.

– С това е известен – добави Сели.

Страхотно, сега неговият проблем с бръсненето щеше да бъде шегата на деня.

– Нали оставяш крема за бръснене да подейства няколко минути, преди да започнеш да се бръснеш? – попита услужливо Аманд. – Това променя нещата.

Дом му хвърли възмутен поглед. Младият карамелиер имаше тънка светлокестенява коса и можеше да не се бръсне три дни, преди човек да забележи някаква растителност по лицето му. Какво знаеше той, по дяволите?

– Аз от известно време използвам един страхотен крем за омекотяване, след като избръсна краката си – включи се Сели. – Искаш ли да ти отсипя в кутийка и да ти донеса да опиташ?

Той сигурно беше единственият майстор готвач в Париж, който позволяваше на работниците да му говорят по този начин. Те спазваха указанията му до най-малки подробности, когато ставаше въпрос за сладкарско изкуство, но за сметка на това бяха устатници и умници. Тъй като самият той беше бунтар, Дом изобщо не го биваше да налага своята воля. Всъщност неговите работници му говореха на "ти". Той беше готов да се обзаложи, че чираците на Силвен и Филип не си позволяваха такива волности.

– Просто се опитвам да помогна – Сели се подсмихна и заглади следващата плоча с ганаш.

На минаване покрай Сели, на път за "горещата" зала, кухнята, където се приготвяха карамелите, печаха се сладкишите и се подгряваше сметаната, той се поколеба.

– Не мирише ли много женствено този твой крем? – попита недодялано Дом с приглушен глас.

Сели се усмихна.

– На гардении. Това не те притеснява, нали?

Мътните да го вземат. Той отиде да обсъди специалитетите на деня със сладкарския екип, но получи нова порция съвети за бръсненето. Хрумна му да уволни Аманд, задето разнасяше клюки, но за съжаление главният карамелиер му беше слабост. Аманд му беше верен от първия ден, притежаваше заразително чувство за хумор и работеше като демон през коледния сезон. Затова Дом трябваше просто да се примири с участта на мишена за шегите на собствения си персонал.

Гийомет се изкачи по стълбите и го погледна с вдигнати вежди. Да, той определено трябваше да повиши заплатата на момичето. Поне тя владееше тънкостите на деликатната дипломация.

Сърцето му биеше до пръсване, когато се спусна по стълбите.

Когато видя какво го очаква в салона, той едва не хукна обратно нагоре и не уволни Гийомет на момента. Оказа се, че нейният поглед изпод вдигнати вежди беше прекалено дипломатичен.

Джейми веднага вдигна глава при звука на стъпки по металните стълби. Напоследък тя неволно следеше всяко движение, но никога с такава надежда в сърцето.

Напомняше ѝ за едно нейно увлечение като осмокласничка по момче от горния курс. Как си търсеше поводи да кисне с приятелките си на местата, където той можеше да се появи, кикотенето, фантазиите нощем за тяхната велика любовна история; пълната липса на ревност от неговата красива приятелка, защото това беше платонично увлечение и беше нормално той да не се интересува от първокурсничка. Освен увлеченията по кинозвезди това беше нейното най-забавно, най-безопасно влюбване в мъж някога.

Доминик слезе по стълбите с грациозната бързина на атлетичен мъж, който познава територията си толкова добре, че може да се спуска тичешком по витата стълба със завързани очи, без да гледа къде стъпват краката му, насочил поглед... право към нейната маса.

Той се усмихна веднага щом я видя и сърцето ѝ заби лудо. Как можеше да е толкова красив? Непокорната рошава черна коса, която плачеше за подстригване, едрата му фигура, движенията му. Проницателните, почти черни очи, четвъртитата гладка челюст, тези големи ръце, които караха тялото ѝ да тръпне с копнеж, сякаш можеха да я вдигнат като перце, да я приласкаят в тяхната топла сигурност. Неговият груб нежен глас, когато описваше различните вкусове, докато тя копнееше да се превърне в един от тях.

Какво не би дала Джейми в този момент, за да изглежда като високата, елегантна, красива брюнетка, която чакаше на касата. Тогава тя би имала шанс да се докосне до него, поне за малко.

Доминик забеляза брюнетката чак когато стигна до последното стъпало. Той се олюля и се наложи да се хване за перилото, за да запази равновесие.

Сърцето на Джейми падна в петите ѝ. По дяволите. Тя вече беше поръчала. Налагаше се да види с очите си това. Тя бръкна в чантата си, където беше зареденият с електронни книги айпад, който никога не беше отваряла в неговия салон.

Прекрасната брюнетка се обърна и погледна Доминик Ришар така, сякаш очакваше цялото му внимание.

И го получи. Доминик хвърли бърз поглед към Джейми, после се фокусира върху другата жена. Мекото излъчване на лицето му се стопи и на негово място останаха изсечените опасни черти. Онова изражение, което подтикваше красивите жени да го следват и да сядат зад него на мотора му. Той несъмнено имаше мотор, съдейки по кожените дрехи, с които беше облечен онзиден. Сигурно беше мощен, шумен мотор.

Джейми включи айпада си. Прилоша ѝ, сякаш гледаше как влак прегазва любим човек и не може да направи нищо, за да го спре.

– Доминик – каза брюнетката с красив секси глас. Как французойките постигаха това омагьосващо мъркане? Сякаш непрекъснато бяха на ръба на оргазма. Гласът на тази жена галеше като коприна и намекваше, че между нея и Доминик има история сред чаршафи от също толкова нежна коприна.

Джейми заби невиждащ поглед в списъка от заглавия върху таблета си.

– Бон... жур – каза Доминик.

Джейми не издържа и погледна нататък. Жената се усмихваше обещаващо... Боже! Джейми съжали, че не е французойка. Как можеше онази жена да обещае петдесет милиона оргазма само с една усмивка?

Това беше много по-лошо, отколкото да види момчето от гимназията да се целува с приятелката си. Приличаше повече на онзи път, когато беше заварила реалното си гадже в колежа да се целува с момичето, което го привличаше със своето тяло, а не с парите си.

Може би тя трябваше да излезе оттук, преди ударът да е станал непоносим.

СЕДМА ГЛАВА

Дом застина в паника. Той се смути, когато видя жената до касата, но после непознатата извади айпада си и всичко отиде по дяволите. До този момент тя нито веднъж не беше обръщала внимание на нещо друго в неговия салон освен на самия него. На най-доброто, което той можеше да даде на света. Вярно, че го предлагаше по сто евро на килограм. Но всяко нещо си имаше цена.

Той се ядоса на Гийомет. Ако знаеше какво го очаква тук, можеше да си остане горе и да накара брюнетката да се качи при него, да се оправи с нея там, където неговата малка луничава фея не можеше да го види.

Всяка извивка в тялото на брюнетката говореше недвусмислено, че тя отправя покана за секс, което определено беше ласкателно и дори малко възбуждащо, щом преживяването последния път ѝ беше харесало. Но той дори не можеше да си спомни името ѝ и... щеше да загуби своята редовна клиентка заради нея. Ако непознатата се беше понесла плахо към стръвта, която той полюшваше на кукичката, появяването на тази свирепа акула щеше да я прогони от неговите води.

С периферното си зрение Дом видя как непознатата подпря глава на ръката си и докосна екрана на айпада. Днес тя не носеше качулка. Ако се доближеше повече, можеше да види най-после каква беше косата ѝ. Дали цялата беше в онзи червеникавокарамелен цвят?

– Доминик – измърка брюнетката, очевидно убедена, че магията на гласа ѝ беше способна да се увие около него и да го притегли право към нея.

И сигурно вече го беше правила. Дом беше ненадминат в бързия див секс, който не предполагаше гушкане след това. Нещо повече, той притежаваше специален талант за този вид секс.

На своята маса непознатата извади от чантата си шал и покри главата си с него, в стила на Одри Хепбърн. Това беше някак романтично и сладко, защото в лицето тя изобщо не приличаше на Одри Хепбърн. Може би малко в скулите.

Гадост, не, това не беше сладко. Тя беше дошла днес готова да се разголи малко пред него и сега отново се скриваше, а той дори не бе успял да види косата ѝ.

– Как си? – попита той брюнетката хладно, опитвайки се да се покаже недостъпен, без да оставя в случайния наблюдател впечатлението, че е груб, жесток и асоциален тип, който прави секс с жени, чиито имена не може да запомни и после се държи с тях лошо. Всичко друго можеше да е вярно, но той не се държеше с тях лошо. Тази жена го беше преследвала, беше осъществила малката си фантазия и няколко месеца по-късно явно отново бе започнала да си фантазира.

Брюнетката го удостои с малка интимна усмивка.

– Мислех си за теб.

По дяволите! Тя беше агресивна по свой превзет начин и тъй като изобщо не я беше грижа за него и явно не се отличаваше с деликатна емоционалност, нямаше да е никак лесно да се отърве от нея.

Не и без да създаде у случайния наблюдател твърдото впечатление, че използва жените, след което ги отхвърля безсърдечно. Дом правеше това, но в своя защита, защото те също бяха безсърдечни към него. В тази история сърца не бяха замесени. Той използваше жените, защото единствената причина да го потърсят беше, че те искаха да бъдат използвани.

Дом почувства, че се сковава от паника, после дързостта му се събуди и подтикна мозъка му към действие. Нямаше да се предаде без бой.

– Ела – той хвана брюнетката под ръка и я изведе на тротоара, извън полезрението на прозорците. После се обърна да я погледне. Дали изобщо знаеше името ѝ? Или тя му беше казала да я нарича bebe, или нещо такова?

Дом притежаваше талант и за това. За жени, които искаха да останат анонимни. Които не искаха да оставят никаква следа, дори името си.

Като неговата непозната, която седеше там, пазеше името си като съкровище, не му позволяваше дори да я разгледа отблизо.

– Извинявай – грубо каза той на брюнетката. Трябваше да действа бързо. Колкото по-дълго се забавеше тук, толкова по-лошо щеше да изглежда отсъствието му.

Брюнетката го изгледа слисано, усмивката ѝ изчезна.

– Аз не... аз срещнах някого – ударите на сърцето му бяха най-красноречивото потвърждение. Аз срещнах някого. Друга жена, чието име не знаеше. Но вчера я бе докоснал по раменете и тя не се беше дръпнала. Не беше изпищяла за помощ от силите за борба с безредиците.

По дяволите, за нищо не го биваше. Една част от него изтъкна, че постъпва извънредно глупаво, отказвайки лесен страстен секс с непозната в замяна на извоюван със сетни сили, несигурен, минимален шанс да излезе на вечеря с друга непозната. Но тази красива брюнетка никога не беше седяла в неговия салон така, сякаш самото му съществуване я караше да се чувства щастлива, сякаш тя не можеше да му се насити. Вярно, няколко часа секс щяха да направят тази брюнетка щастлива, но не беше... просто не беше същото.

Може би Дом бе съществувал със сексуалния еквивалент на десертите прекалено дълго. Цялото му същество копнееше за белтъчини, за едно дълго, бавно, пълноценно хранене. С десерт най-накрая.

На лицето на жената се изписа неудовлетворение и наранена гордост. Тя вирна брадичката си.

– Какво по-точно отказваш, Доминик? Да не мислиш, че ти предлагам нещо? – тя го измери с присвити очи.

Раменете му се отпуснаха. Бог да благослови жените, които живееха на принципа каквото повикало, такова се обадило.

– Ами сигурно просто си бях въобразил, че на теб също ти е харесало. Не можеш да виниш мъжете, че си фантазират разни неща – каза Дом, за да пощади гордостта ѝ. Тя сви рамене, за да затвърди победата си.

– О, беше страхотно, но тези неща не бива да се повтарят, както знаеш. Защото губят очарование.

– Да, разбира се – каза той. Това го знаеше много добре. И беше доволен, че не той беше проявил грубостта да го изтъкне. Дом погледна осветените прозорци на магазина в най-абсурдния контрапродуктивен порив да покаже на един точно определен човек какви превъзходни обноски има.

– Аз просто дойдох да взема една кутия от твоите шоколадови бонбони за гостите вкъщи – каза пренебрежително брюнетката. – И реших да ти се обадя, след като бях в магазина.

– Bien sѝr[15] – По дяволите. Това означаваше, че трябва да я пусне отново вътре.

Вътре в салона пред непознатата стояха чаша горещ шоколад и двойна монахиня с тъмен шоколад[16]. Недокоснати. Тя се беше изправила и оставяше няколко банкноти на масата. О, боже!

– Гийомет – каза той остро. – Би ли обслужила мадам?

"Мадам" извърна ядно глава, когато той я остави. Дом се надяваше елегантната дипломатичност на Гийомет да овладее дори тази ситуация.

Непознатата вдигна глава, когато той се доближи до нейната маса. Дори когато беше права, Дом се извисяваше с няколко глави над нея. Очите ѝ бяха огорчени, студени, лицето – съвсем бледо. Тази бледност беше най-страшна. Как да избегне впечатлението, че жонглира с две жени едновременно?

– Мадмоазел, бонжур – каза той тихо, пропъждайки цялата си твърдост, опитвайки се да я натика в някакъв килер, който можеше да затвори и заключи. Този път беше по-трудно. Дом беше нащрек. Нещо жизненоважно беше изложено на опасност, а той знаеше само как да се бори за онова, което искаше, да се бие с всички сили. Но неговата луничава непозната не беше боксъор. Той не можеше да получи каквото искаше с бой.

– Бонжур – сдържано каза тя.

– Не сте ли гладна? – попита Дом с плаха усмивка към недокоснатата храна на масата. Тя не беше опитала дори една хапка.

– Забравих, че имам среща.

Това беше лъжа. Сърцето му биеше толкова бързо, че му прилошаваше. Той беше толкова едър в сравнение с нея. Не можеше ли просто да я вдигне и да я отнесе далеч и да ѝ обясни... какво точно? Може би да ѝ обясни с ръце и устни по тялото ѝ. Тази мисъл премина през него като вълна. Боже, да, щеше да проследи тези лунички. Каква прекрасна вкусна сутрин щеше да бъде това. Нямаше друг начин да предаде... онова, което Дом искаше да изрази.

– Харесаха ли ви карамелите? – попита той с още по-плаха усмивка, молейки се тя да отвърне, както миналия следобед.

Веждите ѝ се сключиха, обезпокоени, после отново се изгладиха.

– Да – каза тя, но не се усмихна.

Усмивката му стана малко по-смела, подканваща.

– Кой ви хареса най-много?

– Всичките – каза тя с примирение. Погледна встрани, пъхна портмонето в чантата си.

– Искате ли да видите как се правят? – попита той, осенен от неочаквано вдъхновение, протягайки ръка. Дали това щеше да се окаже неустоимо изкушение? – Можете ли да се обадите и да отложите срещата?

Тя притихна и го погледна изпод смръщените вежди. После погледът ѝ пробяга край него, към плота, където Гийомет опаковаше шоколадовите бонбони за брюнетката. Дом не посмя да погледне изражението на брюнетката, но лицето на непознатата помръкна още повече.

– Сигурно нямате време за това – каза тя бавно.

– За мен ще бъде удоволствие – отговори той.

Очите ѝ отново стрелнаха брюнетката, после него, невярващи.

– Вие дори не знаете как се казвам. Нали? – попита тя тъжно.

– Не – той вдигна вежди в очакване.

Тя отново не отвърна с подобаващата учтивост и не му каза името си. Наистина. А той полагаше такива усилия да ѝ докаже своите обноски.

– Аз ви казах моето – насърчи я той. – Доминик.

Но най-неочаквано това я разсмя.

– Всички в Париж знаят вашето име, Доминик Ришар – каза му тя с... с нещо, което той можеше да опише единствено като нежен хумор. Сякаш в следващия миг тя щеше да разроши косата му.

Хм. Той не беше нейното малко момче. И все пак идеята за нейната ръка в косата му, дори да го погалеше като малко момче, прониза тялото му с желание.

– Елате на горния етаж – подкани я той. Изкушението явно наистина беше неустоимо, защото тя го последва към стълбите. – Ще ви хареса.

– Чао, Доминик – измърка брюнетката, като взе торбичката с шоколадовите бонбони и направи дискретен жест в смисъл: ще ти се обадя по-късно.

La salope[17], помисли си Дом с уважение. Сигурно затова ѝ беше хвърлил око първия път. Харесваха му жените, които отвръщаха на удара и играеха мръсно.

Той погледна своята непозната, очите ѝ отново бяха станали студени, дистанцирани, недоверчиви. Е, той не за първи път щеше да преодолее невъзможна бариера. Дом ѝ се усмихна.

– Елате – ела да ме видиш в стихията ми.

В последния момент Дом си спомни, че трябва да върви зад нея. Като тийнейджър, някакво подразнено момиче го беше порицало за липсата на галантност и това беше едно от нещата, които беше изтъкнало – че мъжът трябва да върни зад жената нагоре по стълбите. Дом бе отказал да я послуша. Навремето той за нищо на света не би се поставил в позицията на нечий слуга, бил той мъж или жена.

Но това не беше чак толкова лошо, помисли си той, докато вървеше зад нея нагоре по стълбите. Той не се чувстваше като неин слуга, а като дискретен воайор. Така успя да огледа дупето ѝ, докато тя се изкачваше и дори планира да ѝ помогне да го закръгли, тъпчейки я с неустоими вкуснотии на горния етаж. А ако тя залитнеше по тясната вита стълба, той можеше да я хване.

Озари го просветление. Може би това беше причината мъжът да се изкачва зад жената по стълби. Но дали трябваше да върви пред нея, когато слизаха надолу?

Това нямаше да е толкова приятно, защото тогава нямаше да може да оглежда дупето ѝ, но пък му хареса идеята, че ако тя се спънеше, щеше да се озове върху неговите широки рамене и да го прегърне. А той нямаше да я остави да падне.

Дом се засмя тихо. Може би, с малко късмет, тя щеше да залитне, защото беше прекалено заета да оглежда неговото дупе. Бяха му казвали, че има хубав задник, въпреки че контекстът беше откровено мръсен, отбеляза той, докато следваше мадмоазел Инкогнито нагоре по стълбите.

– Тя няма да ми се обади по-късно – прошепна ѝ той в ухото, когато то се озова на нивото на устата му благодарение на двете стъпала между тях. – Тя дори не знае моя номер.

Непознатата оплете крака и Дом дори успя да протегне ръка и да приложи на практика джентълменските си маниери, подхващайки я... може би малко по-ниско, отколкото беше възпитано, може би прекалено близо до дупето, но той не искаше гостенката да падне.

Тя залитна отново при неговото докосване, но не избута ръката му. Това е то, Дом. Тя или се страхува от височини, или е узряла да я поканиш на среща. Тя няма да изчезне като видение, ако я поканиш.

Той избърза две крачки напред, веднага щом се качиха на горната площадка, за да види изражението ѝ на влизане в неговата лаборатория.

Прииска му се да я целуне, когато лицето ѝ се озари като изгрев. По дяволите, цялото това бавно ухажване беше толкова трудно.

Джейми никога не беше виждала нещо подобно на кухните на Доминик Ришар. Макар да имаше някои общи неща с лабораторията на Силвен Марки, Силвен беше профилиран единствено в производството на шоколад, никакви сладкиши, никакви карамели, освен може би под формата на пълнеж в шоколада. Силвен заемаше приземен етаж, с високи прозорци, в по-скъпата част на Париж, затова разполагаше с по-малко пространство.

Владенията на Доминик... наистина бяха като възнесение в рая. Парижката пролет се лееше от огромните прозорци, два от които бяха отворени в този леко прохладен ден, за да влиза чист въздух. Лабораторията се намираше на две пресечки зад Площада на републиката, далеч от големите пътни артерии с оживено движение. Шумът от улицата само напомняше, че светът навън беше жив.

Дългите излъскани плотове от сив мрамор бяха отрупани с уреди. Всички сладкари бяха облечени в бяло освен едно съвсем младо момиче, което беше в черно. Пет малки машини за обвиване на бонбоните със слой от шоколад, които не можеха да се мерят с огромните фабрични машини, които Джейми беше виждала, стояха в единия край на основното помещение; едната обливаше с шоколад малките кубчета ганаш, които подаваше облечената в бяло жена, а друга щамповаше бонбоните на излизане от поточната линия.

По стените висяха метални съдове с всякакви форми и описания чак до високите тавани. Млад мъж подреждаше естетично сладкишите върху чинии, добавяше дребни декоративни елементи, преди да ги занесе в салона на долния стаж. Момичето в черно излезе от зала в далечния десен край на помещението и се насочи към друга зала в левия край, понесло голяма купа. Някой започна да разточва тесто върху един от мраморните плотове.

Момичето в черно отново се появи от коридора вляво в същия момент, когато един висок кестеняв мъж излезе от залата вдясно. Двамата погледнаха Доминик и Джейми, после се спогледаха многозначително и някак възхитено, преди да изчезнат обратно всеки в своята зала с... лека усмивка.

– Ела! – Доминик я дръпна за ръката. Напомняше ѝ на децата в какаовите плантации, как се залепваха за всеки възрастен, склонен да ги изслуша, отчаяно искайки да му покажат колко добре може да правят нещо полезно. Като да носят на раменете си товари, два пъти по-тежки от тях самите, или, по-късно, след като тя проведе първите си реформи във фермите и се върна да провери дали спазват указанията ѝ, колко добре учеха буквите, как рисуваха и как се казваха куклите им.

– Каква красота – промълви Джейми. Тя никога не си беше представяла, че една шоколадова лаборатория може да е толкова красива. Светла, просторна, пълна с щастие. Салонът беше изключително красив, но това помещение беше още по-ведро, по-живо. Ето на такова място трябваше да пристига нейното какао, какаото, обрано в притихналата жега под банановите листа, извадено от червените и жълтите сбръчкани шушулки от послушни ръце, започнало живота си като бял плод, по-сладък от манго. Доминик държеше неговият шоколад да носи знака на справедливата търговия, което означаваше, че част от доставките идваха от ферми под чадъра на "Кори". Джейми познаваше всяка брънка от неговата верига за доставки, възможно беше дори да е разстилала със собствените си ръце какаовите зърна да съхнат на слънце. Тя познаваше плодовоалкохолната миризма на зърната, когато започваха да ферментират; парливата сладост на спомена се примесваше с богатата, тъмна, топла интензивност на получения шоколад.

Огромен блок шоколад се издигаше над тях върху плот, който явно беше изчислен да издържи такава тежест. До него лежаха длета с различна големина, но блокът все още беше непокътнат.

– Какво е това?

– Трябва да измайсторя нещо за шоколадовото изложение другата седмица, но все още мисля – ръката му се плъзна по гърба ѝ и той огледа внимателно големия блок, сякаш го пронизваше с поглед. – Понякога човек трябва да види какво се крие вътре в шоколада.

Джейми се усмихна, питайки се дали би могла да го убеди да позволи на тийнейджърите от какаовите фермерски кооперативи да чиракуват в неговата лаборатория. Тя можеше да учреди стипендия за четириседмичен стаж, на ротационен принцип в различните ферми, изпращайки по един младеж на едномесечен стаж в Париж. Да ги приобщи към красивия краен продукт, с който се увенчаваше работата им.

Образът на развълнуваните младежи беше изтрит, изритан от ума ѝ от тъмнина, сякаш я бяха ударили по главата. Тя вдиша дълбоко успокоителното ухание на шоколад и се съсредоточи върху усещането за ръката на Доминик върху гърба си.

Той държеше ръката си там, нейното тяло го следваше така, сякаш танцуваха валс, докато той я водеше през помещението, спираше спонтанно тук и там, на местата, които смяташе, че ще ѝ харесат.

– Опитай това – той ѝ предложи един еклер направо от тавата.

Очите му засияха при вида на нейното изражение, когато захапа еклера. Джейми усети тъмния плътен вкус на мекия студен крем, искрата на нещо свежо в него, нещо неочаквано изкусително, което тя не можеше да определи.

– Pates de fruits[18] – той спря пред тава искрящи захаросани цветни бижута. – Опитвала ли си някога моите pates de fruits! – той понечи да ѝ подаде един, но видя, че устата ѝ още е пълна с еклера, затова се поколеба и сам налапа бонбона.

Очите ѝ се стрелнаха към устата му, питайки се ревниво какви вкусове се топяха там. Не беше шоколад. Нещо по-ведро, по-свежо, може би малко стипчиво, леко щипеше на езика му...

Нещо проблесна в очите му, някаква топла светлина. Джейми изви поглед, преди да се е изчервила – о, по дяволите, прекалено късно. Какво всъщност ставаше с онази красива брюнетка долу? Той как можа да я отпрати, за да покаже на Джейми кухните си? Сляп ли беше? Дали бе възможно да знае името ѝ и да се нуждае от финансова подкрепа? Той наскоро беше отворил това екстравагантно ново заведение, а икономическата криза сигурно се отразяваше върху търсенето на луксозни шоколадови деликатеси; може би се нуждаеше от свежи пари.

Дом я поведе към една врата и я побутна да мине пред него. Топлината на тялото му се вливаше в гърба и дупето ѝ, милваше тялото ѝ отвътре, както топлината на къкрещата пред нея сметана облъхваше нежно лицето ѝ, наситена с ароматите на магическа тайна градина.

– Това е кухнята, където вършим топлата работа, тук печем сладкишите, тук приготвяме карамелите. Аманд загрява карамела сега, виждаш ли? – тя погледна към високия, кестеняв мъж, който разбъркваше съдържанието на голямата тенджера, от която се носеха аромати на масло и захар. Сместа все още не беше завряла, но той изглеждаше напълно погълнат от работата, прехапал долната си устна.

– Ти знаеш ли нещо за приготвянето на шоколада? – попита нетърпеливо Доминик. Неговото присъствие само на няколко сантиметра зад нея разтапяше всички мускули по гърба и бедрата ѝ и тя полагаше неимоверни усилия да не залитне отново към него.

Джейми още не беше решила как да отговори на този въпрос, когато той започна да обяснява.

– Виж, тук приготвяме извлек от върбинка – Дом я поведе към тенджера със сметана, в която плуваше една клонка с дълги, тесни зелени листа.

Лимоненият свеж аромат на върбинка облъхна лицето ѝ, разведрявайки умиротворената миризма на сметаната. Неговата голяма ръка върху тънката ѝ талия беше като нагорещен камък за ритуален масаж, топлината му я разнежваше.

– Когато сметаната се насити с уханието, ще добавим шоколад за ганаша.

Ръката му се уви около кръста ѝ и я завъртя, за да я отведе в съседната стая.

– А това тук е по-хладна стая, където държим ганашите и новите партиди шоколадови бонбони, с които попълваме витрините.

Младата жена в черната сладкарска куртка се протегна над две дълги метални рамки, разглаждайки между тях шоколадов ганаш. Тя беше напълно съсредоточена в работата си, но на всеки две секунди устните ѝ потрепваха и тя ги стисваше с усилие на волята. Девойката погледна косо Доминик и Джейми, очите ѝ се оживиха със смях, затова побърза да наведе глава над мраморната маса.

Край масата, на която работеше тя, бяха наредени стелажи на колелца, отрупани с метални решетки, пълни до половината с прекрасни готови шоколадови бонбони.

– Вземи, опитай този, той ми е един от любимите – Доминик ѝ подаде един шоколадов бонбон, палецът му почти докосна долната устна на Джейми.

Тя затаи дъх и го погледна в очите. Какво изобщо ставаше тук? Нима той толкова обичаше своите поклонници, че беше готов да отпрати една красива жена, за да разтопи една съвършено невзрачна женска до състоянието на локва в краката му? Или той знаеше коя е тя? Или...

Джейми затвори устата си около бонбона, защото независимо какви бяха неговите причини, нейната беше... че устните ѝ можеха да докоснат неговия палец и показалец. Чувствителната кожа на устните ѝ потръпна при допира на топлите груби пръсти, а неговият шоколад порази вкусовите рецептори в устата ѝ – от загатването за морска сол, през горчивината, до сладостта, всичко започна да се топи върху езика ѝ.

Тя нехаеше какви бяха неговите причини. Нехаеше дали той беше привлечен от парите, нехаеше дори дали обичаше да прави секс с покорни почитателки. Независимо какви бяха неговите мотиви, тя все пак беше човекът, който получаваше повече. Цялото негово слънце и топлина, и емоционалност...

– Дом – каза някой и на двамата им отне почти минута, докато думата стигне до съзнанието им. Тя премигна, сконфузена, когато плътните черни вежди се сключиха и той накрая се обърна към говорещия.

– Извинете – каза нисък широкоплещест мъж, в чийто глас звучеше искрено съжаление. – Май не разбирам какво искаш да направя. Можеш ли...?

Доминик го прониза с убийствен поглед, но се извини на Джейми и отиде в стаята за готвене. Джейми го проследи с вдигнати вежди. Нима персоналът му го наричаше Дом? Говореха му на "ти"? Служителите на Силвен го наричаха шеф или мосю, и винаги му говореха на "вие".

Тя откъсна поглед от широкия гръб на Доминик и продължи да броди из лабораторията. Машината за обливане с шоколад имаше хипнотична притегателна сила. Каква деликатна, интимна каскада в сравнение с масивните потоци шоколад от промишлените машини във фабриките на Кори. Този тук беше много по-тъмен. Малките шоколадови сърцевини изчезваха под нея, подавани от възрастна жена в бяло, която ги нареждаше бързо и сръчно върху металната решетка; те излизаха от другия край облечени в лъскави шоколадови одежди. Като неуморна акробатка, по-младата жена ги докосваше с тънкия връх на ножа като с вълшебната пръчица на кръстницата от приказките, за да направи шоколадовите одежди достойни за бала.

Джейми искаше да бъде тези сърца от ганаш. Да изчезне в разтопения шоколад, да се скрие от света в топлата тъмнина. Тя погледна неволно към Доминик, наполовина обърнат към нея, сякаш не искаше да я изпусне от поглед, и прехапа устни.

Джейми осъзна, че двете жени до машината си разменяха весели, любопитни погледи, леко усмихнати, и се изчерви смутена.

Всички стени около стълбата бяха от стъкло. Дали оттук се виждаше красивият салон? Може би бялата стена с релефните рози? Тя се промъкна до мястото, където между стъклото и спираловидната стълба се образуваше малък заслон за един човек, до вътрешната стена с релефа от розови пъпки.

Да, оттук се виждаше част от салона. Това беше масата в дъното, където обикновено седеше тя. Сервитьорът тъкмо раздигаше недокоснатите сладкиши.

Някакво движение в кухните привлече вниманието ѝ. Доминик Ришар се беше обърнал да я потърси. Очите им се срещнаха от двете страни на стълбата и през двете стъклени стени. Той притихна съвсем неподвижен. И много голям.

Нещо в неговата поза я подтикна да се огледа за път за бягство, като преследвано животно. Но изход нямаше. Ако напуснеше този тесен ъгъл от стъкло, тя щеше да тръгне право към него и той щеше да я проследи.

Като гладен хищник, той не дочака тя да дойде при него. Проследи стъпките ѝ, хвана я натясно в нейното стъклено убежище. Хищник? Откъде ѝ идваха тези идеи? Тя не беше апетитната брюнетка. Той беше прекалено едър хищник, за да преследва някой с нейния ръст. Все едно пантера да дебне щурец. Нещо, което пантерата би направила само ако умираше от глад, а той определено не умираше от глад.

Дом спря пред нея, приклещвайки я в тесния ъгъл между стъклото и стената, раменете му се опираха в тях. Спиралата на стълбата беше зад нея, от другата страна на стъклото.

От тялото му полъхваше топлина. Тя потръпна, облъхната от тази топла милувка още преди той да я е докоснал. Той беше толкова близо, че тя виждаше бледия розов обрив по гладката му челюст, което предизвика нова гореща вълна през тялото ѝ. Толкова нежна ли беше кожата му? Или той се бръснеше прекалено бързо, нетърпелив да се хвърли в живота?

– Надничаш ли понякога от тук в салона, за да видиш дали има някой известен гост? – попита тя.

Дом погледна към нейната обичайна маса и обратно към нея със странно, предпазливо изражение.

– Тук често има известни хора. А ние обикновено сме много заети.

– А и ти самият си знаменитост – прекалено известен, за да виси тук и да шпионира клиентите, разбира се.

Той се засмя, явно доволен, че не се налагаше да изтъква своята известност.

– Ами ти?

Въпросът прозвуча искрено. Може би той все пак не знаеше коя е тя.

– Не – призна честно тя.

Той се наведе малко по-близо. Не, само така ѝ се искаше. Тя определено беше най-жалката почитателка в света. Толкова ѝ се искаше той да я вдигне на ръце и да притисне гърба ѝ до стъклената стена. Джейми беше забравила, че стъклото ги излагаше на показ за всички наоколо. Тя наклони глава, меките ѝ устни отправяха откровена молба. Какво би било да погали неговата кожа навсякъде?

– Твоите кухни са толкова красиви. Никога не съм виждала нещо подобно.

За първи път комплиментът остана незабелязан. Може би той изобщо не го чу. Дом обви голямата си длан около китката ѝ и погали с палец изпъкналата кост.

– Ти не се храниш достатъчно – тихо каза той.

През нея премина искра гняв. Прииска ѝ се да отскубне ръката си, за да зашлеви... да зашлеви собственото си лице, защото само тя беше виновна. По цял ден не правеше друго, освен да яде, да тренира във фитнес залата и да обикаля Париж, което само по себе си беше гимнастика. Цялото ѝ съществуване беше посветено на задачата да възстанови силите си. По дяволите, тя правеше всичко каквото можеше.

Погледът му пробяга по стиснатата ѝ челюст. По лицето му премина сянка. После той отново погали китката ѝ с палец и тя омекна. Не беше способна да мисли, когато усещаше палеца му върху чувствителната кожа на това място.

– Излизаш ли понякога с непознати мъже? – попита той с нисък глас. – И позволяваш ли им да те хранят с храната на простосмъртните?

Погледът ѝ се стрелна към лицето му. Заля я гореща вълна, обагри нейната женственост, зърната и бузите ѝ. Онова омразно алено изчервяване пламна, като червен флаг, в случай че той не беше забелязал досега слабостите ѝ.

– Трудно е да паднеш толкова ниско. След като си вкусил твоите изкушения.

Комплиментът отново остана незабелязан, толкова погълнат беше той. Добре, щом това не го поласка, какво в нея можеше да му достави удоволствие? Последната стрела в нейния колчан беше преклонението пред героя.

Погледът му се плъзна бавно по цялото ѝ лице, пламнало като божур. Добре че си беше сложила шала, така той не можеше да види как червенината се спускаше по гърлото и гърдите ѝ.

– Трябва да вървя – прошепна той. – Обещах да участвам в някакво глупаво кулинарно предаване.

О! Тя щеше да се отдръпне назад, за да преглътне отхвърлянето, но нямаше накъде, беше в ъгъла между стъклото, камъка и него.

– Имаш ли някакви планове за довечера? – попита съвсем тихо той.

Този път Джейми се изчерви толкова силно, че имаше чувството, че ще изгори отвътре. Усети характерното пламтене в онези части на тялото си, които копнееше да притисне до него.

Тя трябваше да вечеря със сестра си, но Джейми можеше да откаже уговорката. Главата ѝ се люшна неуверено.

– Може ли да те взема?

Тя кимна плахо и всички мускули в тялото му се напрегнаха в отговор. И тогава притихналото зайче вдигна глава и осъзна, че беше приклещено от тигър. И потръпна в безпомощна наслада от факта, че той искаше да я изяде.

– Къде си отседнала?

Отседнала. Не попита къде живееш? Така че презумпцията за непостоянство присъстваше силно.

– Аз ще, ъъъ... – Джейми бръкна в чантата си за лист и химикалка. После се обърна към стъклото за опора, на която да пише, дъхът му опари извивката на шията ѝ, когато тя се опита да напише адреса. Възбудата облъхваше кожата ѝ. И в същото време той миришеше толкова вкусно на шоколад, че ѝ идваше да се свие в него като под юрган. Обзе я приятно усещане за завръщане у дома след дълго скиталчество. Той се наведе над нея, сякаш нямаше търпение да види какво пише.

Ръката му взе внимателно листчето, когато тя му го подаде. Не го смачка. Той вдиша дълбоко и я погледна. После изви тялото си като тежка порта на панти, които отдавна не бяха смазвани. Ако тя не му беше дала адреса си като парола, дали той щеше да ѝ препречва пътя, хваната натясно в този ъгъл, докато накрая не се предадеше?

По дяволите. Може би Джейми трябваше да пише по-бавно. Да изпусне химикалката няколко пъти. Така че телата им да се сплетат, когато и двамата посегнеха да я вдигнат.

Всеки момент тя щеше просто да се опре в него, да се облегне с цялата си тежест, да го остави да прави с нея каквото си иска.

С неимоверно усилие, сякаш се движеше в среда от гъст разтопен шоколад, тя успя да направи половин крачка. Иначе рискуваше да се покаже толкова жалка и той да оттегли поканата.

– Добре, до седем и половина? – уточни той, когато тялото ѝ мина, леко опирайки се в неговото. Тя можеше да мине и без да го докосва, но... защо да пропуска тази възможност? Ако пък той не дойде довечера, после щеше да съжалява.

Дали щеше да ѝ върже тенекия? Джейми го погледна през рамо. Дом я наблюдаваше настойчиво и замаяно, сякаш бе трескав и се опитваше да я види през мъглата на бълнуването си. Може би се разболяваше от нещо, което го караше да върши лудости.

– Ще ми бъде приятно – каза тя и той се усмихна, бързо и напрегнато.

Тази усмивка сгря всички кости в тялото ѝ, дори онази, упорито болезнената, която обикновено отказваше да се стопли. Едно топло, златно, обнадеждено сияние остана вътре в нея дори когато Джейми си заповяда да напусне този източник на топлина, това ухание на шоколад, и да излезе навън, насред пролетта в Париж.

В момента, когато тя излезе навън, в лабораторията изригна вулкан от ликуване.

– Иха! Еха! – извика Сели, размахвайки победоносно ръце над главата си.

– Шефе, ти успя!

Някой нададе вой на разгонен котарак. Аманд изсвири пронизително.

– О, я млъквайте, дяволите да ви вземат – възкликна Дом, галейки с пръсти листчето, сякаш беше скъпоценна коприна. Той не можа да скрие усмивката си и се изчерви силно.

Сели приседна на мраморния плот.

– Е, как се казва тя?

– О, мътните да ме вземат – Дом погледна листчето. Улица, номер. Без име. – Все още не знам.

ОСМА ГЛАВА

Получи се добре, че Джейми разполагаше с цели девет свободни часа до срещата с Доминик, защото трябваше да отиде на пазар. А тя нямаше представа как се прави това. Не беше излизала на шопинг от години, обличаше се от сергиите по пазарите или износваше старите дрехи в гардероба си, когато се връщаше в Щатите. Повечето ѝ дрехи сега бяха избрани от Кейд, докато Джейми все още лежеше в болницата. Джейми беше добавила шапките и шаловете, беше разширила асортимента от неща с дълги ръкави, които скриваха ръцете ѝ, но само толкова.

Какво беше прието да облечеш за среща с мъж като Доминик Ришар?

Първата ѝ реакция беше да се обади на Кейд, но Джейми не можеше да понесе мисълта да позволи на сестра си да я наставлява за подобно нещо, сякаш тя беше недодяланата безпомощна малка сестричка. Магали Шодрон имаше убийствен усет за мода, но Джейми не я познаваше достатъчно добре, за да ѝ се обади. А и трябваше да вземе телефона ѝ от Кейд.

Така че оставаше да разчита на себе си.

Точно както беше свикнала, което беше добре.

Тази задача я накара да се почувства неописуемо безпомощна, макар че това състояние се беше превърнало в нейна характерна черта напоследък. Какво пък, в тази конкретна безпомощност поне имаше нещо приятно. Да обикаляш улиците на Париж с неограничен бюджет, който можеш да похарчиш, за да се приготвиш за среща, и да не можеш да решиш какво да купиш. Това сигурно беше мечтата на повечето жени. Джейми си напомняше това, опитваше се да направи своя тази мечта. Шопингът трябваше да ѝ носи удоволствие. Не вина, не съжаление, само удоволствие.

Витрините на магазините бяха отрупани с неща, които едва ли щяха да ѝ стоят толкова добре, както на манекените. Какъв тоалет трябваше да облече? Как щеше да е облечен той?

А имаше ли значение, напомни си ядосано тя. За бога, в колежа тя беше обиграно светско момиче. Жената задаваше тона. Мъжът можеше да е обут в дънки.

Искаше ѝ се да облече рокля, но вечер ставаше хладно, а той можеше да дойде яхнал своя мотор. Освен това тя все още работеше върху мускулния тонус на прекалено тънките си крака. Накрая, след седем часа обикаляне по магазините и в пристъп на отчаяние, Джейми се спря на елегантен релефен клин и дълга туника в индиговосиньо, достатъчно свободна, за да смекчава ъгловатото ѝ тяло. Тежък метален колан акцентираше нейната тънка, достойна за парижките стандарти талия. Широки маншети пристягаха свободните меки плетени ръкави.

Тя нахлупи каскет върху късата си коса и се начумери, защото по нищо не приличаше на снимките на кинозвездите в списанията. Освен това каскетът подчертаваше голотата на шията ѝ, а тя мразеше да излага на показ тила си.

Може би тя нямаше да се чувства толкова уязвима в присъствието на Доминик. Мисълта за него успокояваше ледените тръпки по гърба ѝ, приглаждаше косъмчетата на тила ѝ като поглаждане на топла ръка.

Накрая Джейми свали каскета и тупира внимателно късата си, професионално филирана коса, като я прихвана от лявата страна с малка шнола със сапфирена пеперуда.

Гледайки се в огледалото, тя се почувства... незащитена и посегна да вземе един шал, после сви ръката си в юмрук и я дръпна, посегна отново, притисна ръка до бедрото си...

И тогава той позвъни.

***

Дом нямаше колебания какво да облече, защото този въпрос изобщо не стоеше пред него. Дори на официалните вечери за раздаването на кулинарни награди и в кулинарните предавания чистите дънки и пуснатата добре изгладена риза бяха върховете в неговия моден стил. Той би се чувствал като пълен глупак, ако се появеше в костюм, но тъй като винаги беше виждал своята непозната във всекидневни дрехи, идеята за костюм дори не му мина през ума.

Основната цел тази вечер беше да свали проклетата качулка от главата ѝ.

Затова, когато тя се появи на улицата с непокрита коса, той едва се задържа на краката си. Дом я чакаше, напрегнат и нетърпелив, стараеше се да не стои заплашително близо до вратата, и когато видя тази пухкава червеникавокарамелена коса около лицето ѝ, едва не я бутна обратно вътре, нагоре по стълбите и в апартамента ѝ. След което стената сигурно щеше да свърши добра работа. Той искаше единствено да затвори вратата в лицето на света, за да останат насаме.

Не, легло, поправи се строго той. Дори не си помисляй за нещо друго.

Умът му послушно се фокусира върху мисълта за легло, което не беше най-полезната посока в дадения момент.

– Красива си – неволно каза той и трепна болезнено, защото прозвуча точно както когато беше на шестнайсет години и все още си мислеше, че може да накара някого да го обикне въпреки всичко.

Очите ѝ се стрелнаха към неговите, скептични и леко смутени. Той спря ръката си малко преди да докосне косата ѝ, осъзнавайки, че не бива да гали фината тупирана прическа. Наистина беше прекалено къса за лицето ѝ. Може би затова все я криеше. Може би се беше подстригала наскоро и не се харесваше. Може би той трябваше да я убеди да я пусне по-дълга, поне до брадичката.

Трябваше да спре да си фантазира. Израстването на косата отнемаше време, а тя беше казала недвусмислено, че не смята да се задържа в Париж.

Дали беше настъпил моментът да я попита отново за името ѝ? Но ако тя го отрежеше, той сигурно щеше да се ядоса, затова просто я хвана за ръката и я поведе по тротоара.

Тя отвори леко устни и го погледна с толкова големи очи, че човек можеше да се удави в тях. Не, да скочи с парашут в тяхната безоблачна здрачаваща се синева, да се носи свободно, да се носи и носи... и забравил да отвори парашута, да се размаже на земята.

Дом не беше държал жена за ръката от... хм, откакто се помнеше. Не се беше получило, когато беше шестнайсетгодишен. Харесваше му хладният допир на пръстите ѝ. Боже, дано ръката му не беше като някакво чудовище, сграбчило нейната.

– Има ли място, където искаш да отидем? – попита я той. Мамка му, може би все пак трябваше да облече костюм. Неговото име щеше да им осигури достъп навсякъде, дори без резервация – чудесна възможност да я впечатли. Но той наистина не искаше да отидат в някое елегантно, напудрено заведение, където всички щяха да ги гледат.

– Не лъскаво – каза тя. Не беше направила никакво усилие да освободи ръката си от неговата. – Просто някое малко, топло и... забавно място.

– Забавно? – веждите му се стрелнаха нагоре. Нима тя искаше да я заведе на някое диво място? Обаче ако той се сбиеше и го арестуваха, това щеше да съсипе фалшивото впечатление, което Дом се стараеше да създава.

Наложи се тя да вдигне двете си ръце, за да илюстрира какво имаше предвид, но той не пусна ръката ѝ. Тя доближи свободната си ръка до другата, явно опитвайки се да изобрази близост.

– Топло – отново каза тя. И после направи нещо, което го обезоръжи: стисна леко ръката му с пръстите си, които едва обхващаха неговите, явно той беше символ на онова, което искаше да каже. За нея той беше топлина. Той бе думата, която тя не можеше да намери.

Дом се обърна и я целуна. Обгърна я с ръце, притисна я към една зелена врата и целуна пълните ѝ устни.

Срещна затворените ѝ устни, защото тя изобщо не беше подготвена за това. Но той беше прекалено изгладнял, за да се откаже, освен това бе отворил насила дяволски много врати през живота си. Без сила, без принуда, само твоите устни... моля те...

Тялото ѝ се отпусна върху ръцете му, устните ѝ се отвориха. Пръстите ѝ се плъзнаха нагоре по раменете му, по гладкото кожено яке и Дом съжали, че не го беше свалил, не го беше захвърлил на земята, за да може да почувства допира ѝ.

Устата ѝ го прие. След като дни наред беше изяждала всичко приготвено от него, дали харесваше неговия вкус? Моля те, харесай и мен.

Той не можеше да каже моля те, просто не можеше, но... го каза с устни. Примамвайки нейните. Поемайки нейните. Боже, не трябваше да я убеждава дълго.

Начинът, по който тя се отвори за него, го порази като фойерверк и ръцете му се обвиха около нея и я вдигнаха нагоре, и...

– Excellente technique, jeune homme[19] – подхвърли подигравателно минаващата покрай тях жена на средна възраст. Дом вдигна глава и я фиксира с ядосан, но признателен поглед. Човек винаги можеше да разчита на парижаните да му кажат, когато се излагаше като пълен глупак.

– Пардон – прошепна той на жената, чието име все още не знаеше, допрял чело в нейното. – Пардон. Не можах да се сдържа... – той замълча, защото презираше мъжете, които казваха, че не могат да се сдържат за разни неща.

Тя се беше отпуснала с цялата си тежест върху него, лицето ѝ беше зачервено, устните ѝ бяха отворени, тялото ѝ беше в ръцете му. О, боже! Доминик погледна към сградата, където бе апартаментът ѝ, само на няколко метра оттук.

Той ѝ обеща вечеря, нали? А не секс в стил бързо хранене.

Да, тя изглеждаше съгласна той да долепи отново устни до нейните и да я целуне, да превърне тялото ѝ в послушна кукла, да я отнесе на горния етаж, но това не означаваше, че той... че той не трябваше... че той...

– По-добре да тръгваме – Дом се изправи толкова рязко, че тя залитна и той изруга наум. Никога нямаше да отмие от себе си онези шест години жестокост. Улови отново ръката ѝ, по-внимателно.

Тя не каза нищо, но обви пръсти около дланта му. Доколкото можеше.

Когато съблече якето си в бистрото, Дом забеляза, че тя няма връхна дреха. Това го накара да се усмихне с опияняващо очакване. По-късно щеше да захладнее и той щеше да ѝ даде своето кожено яке, загръщайки я в своята топлина, докато я изпраща до апартамента ѝ.

– Харесва ли ти? – той ѝ се усмихна, доволен, че вече може да ѝ говори на "ти", докато чакаха в преддверието сервитьорът да им подреди маса за двама в малкото претъпкано заведение. Дом я беше завел в едно от любимите си бистра, на границата между Маре и Площада на републиката. Място, където човек можеше да хапне хубав стек, прясно изпържени картофки, обилно полети със сос рокфор, все неща, които той планираше да я убеди да поръча. Дали кокалчетата на китките не се бяха загладили след десет дни в неговия салон?

Усмивката ѝ го сгря като слънчев ден.

– C'est parfait [20]– каза смутено тя. След целувката тя беше станала много срамежлива.

Смущението ѝ го поставяше в доминантна позиция и той вече чувстваше корумпиращото въздействие на тази новопридобита власт, изкушен да я подмами в своите лапи и да я задържи вечно там. Сигурно не беше разумно от нейна страна да му позволи да доминира.

Всяка жена, която позволяваше на мъжа да доминира, беше пълна глупачка, но когато мъжът беше той самият... Какво пък. Тя беше тук за кратко, напомни си Дом. Той сигурно можеше да се държи като свестен човек през краткия ѝ престой в Париж.

– Какво правиш в Париж? – попита той, улавяйки ръцете ѝ през масата; плъзна пръсти под плетените ръкави, за да погали вътрешната страна на китките ѝ. Дом не се опитваше да я манипулира, просто не можеше да се сдържи. Обичаше допира на кожата ѝ, обичаше тази близост, обичаше унесения, замечтан израз в очите ѝ.

Но въпросът му я извади от унеса, очите ѝ се проясниха и охладняха.

– Имам семейство тук.

Това му прозвуча като лъжа, подейства му като студен душ. Той се топеше като маршмелоу до нея, а тя можеше да запази достатъчно самообладание, за да го излъже. Защо бе помислил, че той доминира в отношенията им?

– Но не живееш при тях?

В смисъл в кой апартамент трябваше да я доведе след вечеря, за да я има само за себе си?

Тя поклати глава.

– Обичам да имам свое собствено пространство.

Страхотно. Това нейно собствено пространство беше на няколко крачки от ресторанта.

– Какви близки имаш тук?

– Ами, сестра ми – каза тя неохотно, наблюдавайки го дискретно. – Баща ми и дядо ми идват понякога. Моето семейство открай време обича Париж. Майка ми ни водеше тук, когато бяхме малки. Тя и баща ми са прекарали тук медения си месец.

Дом се усмихна. Той не притежаваше много привилегии по рождение, но имаше поне една: беше роден в град, който размекваше женските сърца и ги настройваше романтично само с едно прошепване на името му.

Е, той не беше роден точно в този град. Дом беше останал в периферията дори на тази привилегия, произхождаше от опръскания с кал подгъв на елегантната рокля. Но вече беше превзел Париж.

– Затова ли говориш френски?

– Ммм. Отчасти. Майка ми умря, когато бях десетгодишна и баща ми не искаше да се връща повече тук. Но сестра ми и аз винаги сме имали... връзка с Париж, заради мама. И двете учихме френски в училище, а сестра ми неотдавна се премести да живее тук. Но аз съм практикувала езика главно на мисии за икономическо възстановяване и развитие във френскоговорещи страни. С това се... – тя се поколеба дълго над времето на глагола – с това се занимавах.

Мили боже. Несравнимо по-добър човек от него.

– Откога се занимаваш с това?

– От колежа.

От колежа. Значи тя беше учила десет години повече от него.

– Но стажувах и през летните ваканции в колежа, така че като цяло излиза дори по-дълго.

Доминик разтри врата си и не каза нищо. Беше точно както предполагаше. Той не можеше да ѝ предложи друго освен страхотен шоколад и страхотен секс. Защо тя продължаваше да седи в неговия салон и да се заблуждава, че може да получи от него нещо повече, беше мистерия.

Не, не беше мистерия. Беше свидетелство за неговата способност да създава илюзии. Тя никога не беше намеквала, че иска нещо друго.

В най-добрия случай той можеше да отложи осъзнаването на грешката ѝ. Дали баща му беше подлъгал майка му по същия начин? Прикривайки достатъчно дълго истинската си същност?

– Странно – каза неволно той. – Аз също загубих майка си, когато бях десетгодишен.

Нейните пръсти се увиха по-плътно около ръката му. Доминик моментално пусна врата си и улови другата ѝ ръка, защото двете му ръце заслужаваха справедлива подялба на ласките.

– Трудно е – тихо каза тя. – Извинявай. Каква беше причината – катастрофа или заболяване?

Той не трябваше да повдига този въпрос.

– Приятел – сухо каза той. Сухотата беше най-добрият тон, с който можеше да предаде случилото си, и му беше коствала много практика.

Очите ѝ се разшириха, шокирани.

– Приятел я е убил?

Той трепна.

– Не – хм, боже, и това не беше изключено. Казваха, че жените повтарят грешките си, напълно възможно бе майка му да е избягала с някой негодник като баща му. – Тя избяга с него. Искаш ли червено вино? Мисля, че това каберне совиньон от Медок[21] е добро.

Дали майка му беше добре? Той я бе мразил толкова дълго и сега изведнъж почувства отчаян порив да я намери и да се увери, че е невредима и щастлива. Нещо, което тя не бе направила за сина си.

Неговата все още безименна дама го гледаше с полуотворени устни и недоумяващ поглед. Да, нейните родители я бяха обичали. Тази мисъл прониза болезнено сърцето му. Той не я заслужаваше. Той не трябваше да седи тук и да я примамва в лапите си.

– Както ти искаш – разсеяно отговори тя за виното, премигна, опита се напразно да спре да го гледа втренчено.

Доминик махна на Аксел, сервитьора, и ѝ поръча една чаша. Джейми вдигна вежди, когато осъзна, че наляха само на нея.

– Поръчай каквото ти искаш.

И тогава...

– Аз не пия.

Тя премигна два пъти, после се разсмя.

Е, не болеше чак толкова. Дом вдигна вежди в очакване, докато смехът ѝ гъделичкаше и извиваше вътрешностите му, причинявайки му най-различни неетични неща.

– Наистина ли? Но... ти си французин! – възкликна тя.

– О, това е страхотно. Сигурно обожаваш да го казваш на хората.

Не, той всъщност предпочиташе да го премълчава. Хората го гледаха така, сякаш имаше две глави, а Дом не искаше да обяснява причината. Но сега се усмихна, а палците му погалиха нежно ръцете ѝ.

– Шоколадът ли е твоят единствен порок? – подкачи го весело тя.

– Ами не е единственият – призна той.

Тя погледна съединените им ръце и устата ѝ се изви по онзи особен начин, който събуди цунамито от топлина и сексуална възбуда в него. Сякаш през масата тя виждаше най-неотложния му порок в този момент, който го изгаряше. Миглите ѝ трепнаха и тя го прикова с продължителен поглед. Ръцете му стиснаха нейните.

– Баща ти сам ли те отгледа, или се ожени повторно? – попита тя. Сигурно подбираше теми, които правеха сексуалното напрежение по-поносимо.

– Ммм – ето какво заслужаваше, щом извеждаше жена на вечеря. Разговори, за бога. Дом се справяше много по-добре, когато пристъпваше директно към секса, преди, по време и след който никоя жена не го бе поглеждала дори с намек за съжаление. – Той не се ожени повторно. Това е много добро – Дом посочи най-здравословното предястие в менюто в стремежа си да компенсира захарта, с която я тъпчеше. – Готвачът запечатва козето сирене на силен огън и го полага върху легло от крехка салата, с гарнитура от карамелизирани смокини с балсамов оцет...

Той замълча, защото очите ѝ се отместиха от менюто към лицето му, сега присвити и леко подразнени.

Какво беше казал? По дяволите, старата тактика за секс на екс му се получаваше по-добре. Какво го беше подтикнало да я смени?

Ръцете ѝ помръднаха в неговите, сякаш искаше да ги освободи, и Дом инстинктивно затегна хватката си. Той гледаше пленените ѝ ръце, докато движението им утихна, после погледна луничките по скулите ѝ, широката ѝ уста, сведените сини очи, руменината, която не слизаше от бузите ѝ тази вечер. Заля го гореща вълна, която разтърси безпомощното му тяло. О, да. Ето това го беше подтикнало да смени тактиката.

– Искаш ли да замълча, за да се съсредоточиш върху менюто? – осмели се да попита той.

Тя поклати глава, без да отмести поглед от ръцете им.

– Не. Не, това, което ми описа, звучи добре.

Едва когато им сервираха предястието, Дом осъзна един от най-неприятните аспекти на идеята за тази вечеря, а именно, че трябваше да пусне ръцете ѝ. Затова той изви краката си под малката маса под такъв ъгъл, че постоянно да докосват нейните. А тя го погледна със сивосините си очи, изчерви се с цвета на залез и не се отдръпна. Изяде цялата си салата и само една трета от стека, но не спираше да топи пържените картофки в соса рокфор, докато не излапа цялата гъста амброзия от сметана и синьо сирене, така че той се почувства много доволен. Освен това му хрумна блестящата идея да заговори за най-хубавите места в Париж, вместо за фамилна история, така че за негова изненада разговорът се подобри радикално. Очите ѝ блестяха, докато му разказваше какво бе видяла и го питаше той какво харесва. Дом се озова в конфузното положение да осъзнае, че тя беше посетила повече от културните забележителности на неговия град от самия него.

Когато излязоха от ресторанта, той я наметна с якето си, много доволен от своята съобразителност да го вземе и от липсата на съобразителност от нейна страна да излезе без връхна дреха. Не размениха нито дума, докато вървяха по улицата. Дом знаеше, че трябва да поддържа разговора, да не я оставя да размисли, но сърцето му биеше толкова бързо, че не смееше да отвори уста. Той знаеше, че думите щяха да прозвучат насечено; тя щеше да долови неравното му дишане.

Какво му ставаше? Как бе възможно той да се притеснява при мисълта за секс?

Пред вратата на нейната сграда тя се обърна и го погледна, напъхала ръце в джобовете на коженото му яке, отворила широко очи.

Той се наведе към нея, опрял ръце от двете страни на главата ѝ.

– Кажи ми името си – Дом се постара да каже това с ласкав глас, но не му се получи. По дяволите, той нямаше да бъде нейният див, държан в неведение любовник за една нощ, нейното инкогнито посещение на парижките потайности. Цялото му същество се разбунтува срещу тази роля, която бе изпълнявал толкова дълго.

Мамка му, тя нямаше да му каже. Неговата непозната погледна встрани, изражението ѝ стана замислено и далечно. Той можеше да изтръгне от нея истината, но тя го стрелна с поглед, с мечтателна жадна усмивка.

– J'aime[22] – каза тя с онова твърдо английско "дж" и цялото му тяло се разтресе.

А после притихна, притихна повече, отколкото в онази последна секунда, когато стигнаха до буквата "р" при раздаването на наградата Най-добър шоколатиер на Франция и дори когато неговите колеги най-накрая се съгласиха, че да, той беше един от най-добрите шоколатиери в света. Доминик напълно забрави за името ѝ.

– Какво обичаш? – прошепна той. Неговия... шоколад? Неговото тяло? Неговата компания?

Очите ѝ се разшириха и тя го погледна като уловена в капан: той се беше надвесил над нея и нямаше никакво намерение да я пусне. Лицето ѝ стана червено като божур, доколкото се виждаше в сребристата светлина на уличните лампи.

– Така се казвам – гласът ѝ прозвуча като задавен шепот.

Дом премигна за момент, а вътрешностите му се преобърнаха и вледениха.

– Ти се казваш Джейми! – той не можеше да произнесе твърдото дж; неговият английски се състоеше главно от ругатни и нецензурни думи, които беше запомнил от филмите, плюс маркетинговия речник за неговите шоколадови бонбони, практични неща като овес и черно сърце от ганаш с мъжествени нотки на зехтин. От неговата уста името ѝ прозвуча като любовно обяснение и тя отметна глава, сякаш я беше погалил с него.

Той зарови пръсти в късата ѝ коса, проследи извивката на тила ѝ, спусна се надолу по шията ѝ, по рамото, по ръката. Тя въздъхна под възбуждащата ласка и се облегна па вратата. Тялото му превключи на свръхскорост. Това беше, да.

Дом натисна с ръка корема ѝ и я плъзна нагоре по ребрата, мъчително бавно, докато дланта му се озова под гърдите ѝ. Тя притвори очи и отвори устни.

– Джейми – прошепна той. Името ѝ толкова много приличаше на други едни думи, че страхът и желанието се заблъскаха в него в някаква странна дива хармония.

Тя потръпна и изви главата си леко встрани, давайки му достъп до брадичката и гърлото си. Той се възползва от поканата, прокара устни съвсем нежно от ъгъла на устата ѝ, проследи линията на челюстта и се спусна надолу по шията ѝ.

– Джейми – промълви той и сърцето му се опита да спре, сковано от ужас от думата, но тялото му възкръсна. – Какъв е кодът?

Ръцете ѝ се заровиха в косата му. Той трябваше да си наложи да се отлепи, за да ѝ позволи да се завърти, опряла рамо в гърдите му, и да го въведе.

Не бъди глупава, искаше да ѝ каже един глас от неговото тийнейджърско минало. Не ми позволявай да видя кода. Не ме пускай вътре. Той го заглуши безмилостно.

Когато вратата се отключи, той я отвори моментално и я поведе навътре. Вратата се захлопна зад тях. В тъмното той я вдигна, сложи я да възседне бедрото му, така че да освободи ръката си, и обхвана гърдата ѝ, която до този момент не бе дръзвал да докосне. Този път устните ѝ го посрещнаха отворени.

Вратата – към нещо ценно – го посрещна отворена. Това му подейства насърчително.

Тя обичаше да изяжда нещата на малки хапки, напомни си той. Тя седеше в салона часове наред. Тя обичаше да не бърза. Затова той щеше да ѝ се отдаде бавно, тук близване с език, там вкусване, после захапване на устните ѝ, ефирно плъзване на неговите. Това обаче беше толкова трудно, че тялото му трепереше от усилие. В опит да се откъсне от нея Дом опря ръце на вратата от двете страни на главата ѝ. Единствената ѝ опора, както беше възседнала бедрото му, бяха ръцете ѝ, вкопчени в неговия гръб.

Това му харесваше. Харесваше му как тя се вкопчваше в него. Отново с усилие на волята отлепи устни от нейните, задъхан.

– Кажи ми накъде да вървя – сигурно ѝ прозвуча като някой дивак, като мъж, който не умее да се владее.

Тя му посочи стълбите. Той я вдигна, така че краката ѝ да обвият бедрата му, и я понесе нагоре. Спря няколко пъти, защото оставаше без дъх, но не заради стълбите или от тежестта ѝ. Спираше, за да я целува, сграбчил перилото на стълбището, за да не се търкулнат надолу по стълбите.

На нея това ѝ харесваше. Харесваше ѝ. Неговият вкус ѝ харесваше.

Той взе ключа за апартамента от нея, защото тя изглеждаше толкова изгубена в целувките, че можеше да го остави да я целува облегната на вратата. Но ако в живота на Доминик имаше една врата, която трябваше да отвори, то тя беше тази.

Двамата влязоха вътре и той спусна резето, оставяйки навън целия проклет свят.

Легло, напомни си той, като се огледа наоколо, виждайки като през мъгла малко жилище, дъсчени подове и червени завеси. Никакви стени, никакви подове. Легло или може би диван, защото ето там имаше един и – легло!

Куфарът на пода в спалнята прониза сърцето му, което се сви на топка от удара. Капакът беше подпрян на стената

– Куфарът беше пълен, някакви дрехи лежаха сгънати върху скрина. Тя дори не беше подредила дрехите си в гардероба и чекмеджетата. Не бе разопаковала куфара си, готова бе да си тръгне.

Доминик не обърна внимание на сърцето си. Никой в живота му не се бе отнасял с търпение към него, късно беше да сменя тактиката си. Той включи най-близката лампа, Джейми се скова и се отдръпна от него.

– Аз не... изключи я – помоли го тя.

Той се поколеба с ръка на ключа.

– Наистина ли? – попита разочарован. Тя стоеше в индиговосинята туника, която скриваше отпечатъците от ръцете му там, където той ги бе притискал до тялото ѝ, но лицето ѝ пламтеше, устните ѝ бяха подпухнали и червени, очите ѝ бяха потъмнели и гладни. В тъмното той нямаше да може да види дали тялото ѝ също пламти, накъде водеха луничките, как откликваха те на милувките му.

Устата ѝ замръзна в упорита гримаса. Тя понечи да скръсти ръце пред гърдите си. И той изгаси лампата.

Дом все пак я виждаше на светлината от улицата, но по-скоро като силует в мрака. Бледите лунички и нюансите на изчервяването оставаха скрити. Следващия път, обеща си той, докато протягаше ръце към нея, притеснен от постоянните си опити да превърне случващото се между тях в нещо трайно.

Изведнъж тя коленичи на високото легло, така че лицето ѝ се изравни с неговото. Когато устните им се сляха, ръцете ѝ се плъзнаха под ризата му и напипаха тениската. По дяволите, колко много дрехи носеше. Но тя вдигна нагоре тази бариера и се долепи плътно до кожата му. Дом смъкна коженото си яке от раменете ѝ, което за момент го лиши от допира на ръцете ѝ, после ги хвана и ги върна върху копчетата на ризата си.

– Не мога да повярвам, че ти... – тя прекъсна, за да продължи да го целува точно както той си беше мечтал, дълго и бавно, сякаш искаше да му се наслаждава вечно.

– Не можеш да повярваш какво? – попита той, долепил устни до нейните, откопчавайки последните копчета на ризата си, докато тя се бавеше с горните. Ръцете му се спуснаха по тялото ѝ, той свали тежкия метален колан и го захвърли на пода, защото му пречеше от самото начало.

– Няма значение – прошепна тя, плъзгайки длани по гърдите му през ризата и тениската. – Не искам да знам.

Дом не можеше да прехапе езика си, за да млъкне, защото той вече беше преплетен с нейния. Чу се да протестира задъхано до нейните устни, докато я смъкваше на леглото:

– Да, има. Има значение. Искаш.

Сърцето му полудя, когато я видя да лежи тръпнеща на леглото. Той събу ниските ѝ, широки ботуши и прокара длани по краката ѝ през тънкия клин, по стройните стегнати мускули, твърде малки, но не и немощни. Ръката му погали тънкия ѝ прасец, по-твърд, отколкото бе предполагал.

– Кажи ми истината – каза неочаквано рязко той в тъмното. – Болна ли си? Рак ли имаш? Добре ли си?

Дом чакаше отговора, парализиран от страх.

– Не – гласът ѝ прозвуча гневно. – Съвсем добре съм.

Той пресметна неволно калориите, които тя поглъщаше в магазина му. Освен ако не хапваше нищо друго, сметката не излизаше.

– Ядеш ли нормална храна?

– Не – в гласа ѝ определено имаше гняв. Той съсипваше момента, ама че идиот. – Аз ям само най-добрата храна в света. И да, това включва изобилие от плодове и зеленчуци – Тя не каза: Долу ръцете, но тонът ѝ беше красноречив.

– Пардон – той положи тялото ѝ на леглото и се подпря на лакти. – Аз просто... – палецът му погали скулата ѝ. Кожата ѝ беше толкова нежна, костта отдолу беше едновременно толкова силна и толкова изящна. – Аз просто... – какво се канеше да каже?

Той наведе глава и я целуна отново, този път безкрайно дългата и бавна целувка му се удаде. Дом се търколи по гръб и я придърпа върху себе си, без да спира да я целува. После насочи ръцете ѝ отново към копчетата.

– Свали я – прошепна той до устните ѝ. – Моля те. Искам да почувствам ръцете ти.

Но той не избърза да свали нейните дрехи. Тя може би умееше да се наслаждава на вкусовете му с часове, но той беше съвсем сигурен, че щеше да ѝ се нахвърли лакомо веднага щом я съблечеше гола.

Тя се опря на гърдите му, притисна длани до мускулите му и го погледна. Защо не му позволяваше да включи осветлението? Дом беше убеден, че тя се беше изчервила. Джейми се изправи, обкрачи го и погледна несъмнения знак за неговата сексуална възбуда.

Сигурно се беше изчервила. Нямаше начин. И когато неговите бедра се извиха към нейните необуздано като див звяр, който постоянно се измъкваше от каишката, тя сигурно се изчерви още повече. Джейми прехапа долната си устна и го стисна с копнеж в едната си длан. Той хвана пръстите ѝ и ги притисна до копчетата. Най-накрая тя им посвети вниманието си.

Той продължаваше да смята, че не може да се възбуди повече от това, а тя продължаваше да го опровергава. Когато почувства как ръцете ѝ разтвориха ризата и пробягаха по тениската му, когато почувства как тя обязди възбудения му член, притискайки се до него, когато почувства как ръцете издърпаха тениската нагоре, плъзгайки се по кожата му... желанието го разтърси безмилостно. Не.

Не, това не беше добре.

Доминик тръпнеше като някаква искряща красива звезда, от която Джейми искаше да изцеди цялата светлина, до последната капка.

Той се надигна, за да ѝ позволи да издърпа ризата през главата му и двамата се озоваха лице в лице.

– Ма minette [23]– прошепна той и хвана китките ѝ, за да спре ласките ѝ, преди да е изгубил контрол. – Имам ли право на втори опит?

Тя притисна лицето си в ямката между врата и рамото му и кимна.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Още една причина Джейми да настоява за тъмнина, беше изчервяването, което несъмнено покриваше цялото ѝ тяло. Кожата ѝ показваше горещината, която Доминик генерираше в нея.

Той я разпалваше. Тя нямаше представа какво го бе вдъхновило да ѝ се отдаде, но като някакъв сух отчаян сюнгер се стараеше да го попие до последната капчица. После той можеше да я извива отново, както си иска, за да си върне силите, но на нея пак щеше да ѝ остане нещо от него. Дано само и той да изпиташе някакво удоволствие.

Джейми изви глава и обсипа с целувки широките му рамене. Защо един шоколатиер и сладкар имаше такива рамене? Неговата работа беше физическа, вярно, но тя виждаше груба сила, раменете на строителен работник или на мъж, който полага сериозни усилия във фитнес залата. Джейми стисна бицепсите му, изпитвайки с нокти тяхната твърдост. Доминик беше взел душ преди срещата с нея и беше отмил уханието на шоколад, което я караше да се чувства у дома. Сега той ухаеше на своята същност, ароматът на какао ѝ се изплъзваше и колкото и да го търсеше по тялото му, не успяваше да го намери. Това беше съвсем нова миризма.

Тогава защо Джейми копнееше за нея?

– Джейми – копринената мекота на името ѝ я развълнува.

– Какво? – прошепна тя, плъзгайки устни по гърдите му. Те се надигаха и спускаха. Той придърпа ханша ѝ по-близо до неговия.

– Нищо – едната му ръка поглади гърба ѝ през плетената материя. – Просто ми харесва да изричам името ти – ръцете му се мушнаха под дупето ѝ и го стиснаха леко. – Кажи моето.

Тя притисна лице до гърдите му и го остави да почувства усмивката ѝ.

– Мосю?

Пръстите му стиснаха дупето ѝ за наказание.

– Това не е смешно.

Наистина ли? Е, може би тя имаше особено чувство за хумор. Той дръпна главата ѝ назад, за да я отлепи от гърдите си и да я погледне в тъмнината.

– Е, може би съвсем малко – съгласи се той. – Някой друг път.

Това не беше ли секс за една нощ? Някой друг път можеше да си поиграят на еротични игри. Може би "някой друг път" беше просто евфемизъм. Изведнъж тя го прегърна с всички сили, притисна се плътно до него, сякаш искаше да поеме цялата му топлина в тялото си.

Явно беше по-силна, отколкото мислеше, защото почувства как го остави без дъх. Той вдигна нагоре туниката ѝ, ръцете му драскаха леко голия ѝ гръб и тя потръпна неистово. Тези ръце бяха толкова груби. Толкова големи. И толкова... нежни. Цялото ѝ тяло заплака като пресъхнала земя за дъжд, неговите докосвания сякаш бяха целебни.

– Кажи моето име – каза той отново.

– Доминик Ришар.

Той разтърси бедрата ѝ за наказание – малко движение, което я залюля сладостно и мъчително.

– Само моето.

Тя разхлаби хватката си дотолкова, че да плъзне ръка по бицепса му, докато с другата продължаваше да се държи здраво. Какви мускули имаше само!

– Доминик.

Той завъртя телата им, обърна се на една страна, смъкна клина ѝ, грубите му големи длани ожулиха голото ѝ дупе и краката ѝ. Джейми се изви диво при първото съприкосновение на студения въздух с нейната женственост. Той беше захванал гащичките ѝ заедно с еластичната материя на клина. В първия момент тя не знаеше дали той осъзнава това, тъй като дългата туника прикриваше голотата ѝ. После ръцете му пропълзяха бавно, мъчително бавно нагоре по голите ѝ крака и... той разбра.

– Cherie[24] – прошепна той, без да спира да я целува, докато ръката му милваше вътрешността на бедрата ѝ. – Толкова много ли ме искаш?

Разбира се, той не можеше да види, че тя цялата беше пламнала като божур, но нейната влажна и гладна роза не беше чак толкова дискретна. Джейми се изви под него, зарови лице в тялото му, кимна безпомощно, докато ръцете ѝ го прегръщаха страстно, и се плъзна отгоре му.

– Искаш ли ме, Джейми? Наистина ли? – той пъхна един от своите големи, заоблени пръсти на един сантиметър вътре в нея.

Тя се задъха, притискайки глава до гърдите му, за да скрие лицето си и в същото време да види ръката му между бедрата си. После заби диво нокти в кожата му.

– Съвсем мъничко, може ли? – прошепна той в косата ѝ, пъхвайки пръста си малко по-навътре в нея. – Малко по малко, нали?

Тя поклати глава до гърдите му в знак на диво несъгласие. Не, не малко по малко. Всичко, всичко, всичко. Но той не ѝ обърна внимание, а пъхна пръста си само един сантиметър по-навътре.

– Харесва ми – прошепна задъхано той. – О, да, харесва ми да усещам как се отваряш за мен. На теб също ти харесва, нали, cherie, харесва ти да ме поемаш вътре в теб. Кажи ми, че ти харесва.

Нейните пръсти се забиха в мускулите на гърба му.

– Да – тя всеки момент щеше да заридае от желание, тялото ѝ от кръста надолу вече стенеше. – Много добре знаеш, че ми харесва.

– Искам ти да ми кажеш – пръстът му се плъзна още по-дълбоко, другата му ръка се уви около бедрото ѝ, без да я принуждава, а по-скоро да я насърчи да не мърда. Стените на цветето ѝ поддадоха под неговия натиск, после се обвиха плътно около пръста му, устните ѝ го засмукаха гладно. – Искам ти да ми го кажеш.

О, да, похвала. Той обичаше да го хвалят. Тя отметна глава назад, така че той да види лицето ѝ, отчаяното ѝ изражение.

– Обожавам го – прошепна Джейми. – Обожавам го. Искам те вътре в мен. Не мога да ти се наситя. Искам те. Недей, не ме измъчвай.

– Да те измъчвам? – той погали косата ѝ нежно. –Minette, мислех, че ще ти хареса да е бавно. Не искам да те измъчвам.

Тя се помъчи да се усмихне, тялото ѝ се разтърси от желание.

– Някой... някой друг път, може би – тя му отговори със собствените му думи. – Точно сега, аз просто... наистина те искам.

– Джейми – той я притегли плътно до тялото си, обърна я с гръб към гърдите си и я прегърна силно. Джейми обожаваше тази прегръдка, но тялото ѝ се изви, негодуващо срещу изваждането на пръста му.

– Можеш да ме имаш – прошепна той в тила ѝ. – Джейми. Нека само да проверя нещо преди това.

– Какво? – тялото ѝ се изопна до неговото, наслаждавайки се на триенето на кожа в кожа, но жадно за много повече.

Ръката му се притисна силно до нейната женственост, придърпа таза ѝ до неговия, все още обут в дънки.

– Само едно мъничко нещо, Джейми.

Той постави палец върху най-малкия център на абсолютна власт върху тялото ѝ. Тя потръпна и се отпусна върху него, разцъфвайки безпомощно, докато той галеше дълбините на вагината ѝ.

– Ето го тук – грубият опитомен глас сам по себе си беше секс, по-могъщ дори от милувката на ръцете му. – Cette petite chose[25]. Харесва ли ти, любима? Искаш ли по-силно? Харесва ли ти... ето тук? Ето така, котенце, така, спипах те, дай ми го, дай... толкова си красива... да, о, да...

Тя свърши толкова бързо, че би се засрамила, ако ѝ беше останала някаква мисъл. Тялото ѝ полетя право към него, сякаш той беше слънцето. Тя тръпнеше неконтролируемо, докато се издигаше към екстаза. Той я държеше здраво, докато светът наоколо изгуби очертанията си. Тялото ѝ се извиваше и тръпнеше в стоманената хватка на ръцете му.

– Да! – триумфът в гласа му беше непогрешим, ръката му се сви в победоносен юмрук до нежните гънки на нейната женственост. Той потри леко кокалчетата на ръката си до кадифената плът, нежно, колкото да изтегли оргазма, да ѝ позволи да се наслади на отшумяващите вълни. Накрая тя притихна, погали отмаляла лицето си в него и той я отмести за момент, колкото да събуе дънките си, да бръкне в задния им джоб и да се върне при нея. Беше излязъл запасен с презервативи, разбира се. И двамата искаха това, нали?

Той коленичи на леглото между краката ѝ и издърпа туниката през главата ѝ. Когато захвърли дрехата на пода, Дом застина за миг, притиснал юмруци до бедрата си. Джейми никога не беше виждала толкова силно възбуден мъж. Той дишаше тежко, ръцете му се притискаха до мускулите на бедрата му.

– Ще... ще го свалиш ли вместо мен, Джейми?

Той гледаше сутиена ѝ. Все още отмаляла от екстаза, тя се надигна послушно на лакти, колкото да се пресегне и да откопчае сутиена. Когато се отпусна отново на леглото, Джейми смъкна бавно презрамките по раменете си и свали сутиена, почувства се така, сякаш даваше свещен обет. Жертвата на девицата. Жертвоприношение.

– О, боже! – гласът му беше дрезгав, той се наведе над нея, обви бедрата ѝ със себе си и ѝ хвърли дяволита усмивка. – Ето затова исках да съм сигурен. Но ти ми обеща... – Той проникна в нея само с облия връх на члена си. – Да... харесва ли ти това, Джейми? Искаш ли още?

Тя го удари по бицепса.

– Не прави това! Не ми го давай на час по лъжичка!

Въпреки избилата по слепоочията му пот мускулите на цялото му тяло се изопнаха от усилието да се сдържи, после усмивката се разля по лицето му.

– Искаш да кажеш, че предпочиташ това? – той се тласна силно в нея и я изпълни плътно, докрай.

– Да! – тя сграбчи дупето му, опитвайки се да го притегли още по-дълбоко, извивайки тяло, за да го поеме без остатък. Чувството да бъде изпълнена с него беше прекрасно. Обновяващо и възраждащо. Неумолимото интензивно телесно изживяване ѝ носеше неописуемо удоволствие.

– Мамка му, Джейми – усмивката му се стопи. Сега лицето му беше диво, свирепо. – Ти... ти ми обеща, че мога да опитам повече от веднъж. Май ще ми трябва втори опит – той се изтегли и проникна в нея отново, още по-дълбоко.

Там се овладя, за нейно огромно неудовлетворение.

– Казах да не е бавно!

– Не – той поклати глава като боксъор, който се опитва да осмисли хода на битката. – Аз... повече не мога да се владея. Кажи ми – кажи ми, ако ти причинявам болка.

Джейми погледна това изсечено лице на лошо момче, тъмната рошава коса, залепнала по потните слепоочия, катраненочерните му очи в мрака и се засмя невярващо.

– Ти – да ме нараниш? Ти си луд. Само, моля те. Моля те, искам те целия. Отдай ми се изцяло.

– Боже! – той прозвуча съкрушено. – Добре, това ще ти хареса, cherie. Няма да е бавно.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Джейми сънуваше слънчеви лъчи. Те се процеждаха през дебелата сянка на банановите листа, през втори балдахин от какаови листа и играеха по кафявите листа, които скърцаха меко под краката ѝ. Ръката ѝ галеше грапавата обвивка на един какаов плод, голям колкото топка за ръгби. От дървото надзъртаха нежни цветове. Някакъв мъж ѝ се усмихна и пое плода, разцепи го с умел удар на своето мачете, после ѝ подаде разполовения плод. Вкусът не можеше да се сравни с нищо друго: бял и месест, това не беше праскова, нито манго, нито киви, а какаов плод, който по нищо не приличаше на шоколада, в който щеше да се превърне.

– Това е изумително – каза Джейми. Тя се гордееше с този мъж, гордееше се със себе си. Той беше решен да успее със своята малка ферма, опълчил се на робството, което беше познал, отвлечен едва единайсетгодишен. Тя го беше финансирала с парите на Кори. Беше учредила програма за неговата ферма, която осигуряваше образование за децата, докато навършат четиринайсет години, а после им позволяваше да работят по три часа платено и да посещават училище, докато навършат шестнайсет. Много родители бяха убедени, че няма полза от училището, защото образоваше децата им за възможности, каквито те никога нямаше да имат, затова тази комбинация се беше оказала най-приемлива за този регион. Вече нямаше робство, нямаше побои, нямаше непосилни товари, носени от малки деца. В съседните ферми бяха научили за програмата; всички в околността искаха да се включат. И Джейми откликваше. Променяше облика на целия регион. Тя можеше да промени целия свят, ако упорстваше.

Мъжът ѝ се усмихна лукаво, доволен. Тя продължаваше да върви, навлизаше все по-дълбоко и по-дълбоко в плантацията, докато, както става в сънищата, се озова на бреговете на Амазонка, нищо че беше на друг континент, където какаото растеше в естествения си хабитат, в гъстата тъмна гора. Тя се усмихна, защото тук беше в пълна безопасност, щастлива. После речният бряг пропадна под нея и някакви корави ръце я измъкнаха от водата, и...

Тя се събуди с вик, задъхана от пронизваща болка. Не. Не. По дяволите, този сън започна толкова обещаващо. Кога щеше да успее да избяга от кошмарния му край?

Джейми потърка очи и се огледа. Ако беше изкрещяла в съня си и... беше потърсила нечия закрила.

Него го нямаше. Едва започваше да се зазорява, а него вече го нямаше.

Джейми въздъхна. Всъщност тя не беше очаквала той да е там. Би било хубаво, но... тя нито за миг не се беше залъгвала с напразни надежди.

Джейми пъхна ръце под главата си, картините от изминалата нощ изтласкаха последната секунда от съня ѝ. Тя се усмихна сънено с изранени от целувките устни и потъна в мисли за него. Бяха се любили часове. Или той я беше любил часове наред. Той я беше изтощил. Тя си спомни как бе ставала все по-покорна, наситена с него, и все пак искаше още, докато той имаше сили да я гали с ръце и устни.

За първи път от един месец Джейми се будеше, усещайки болки в тялото, които не я вбесяваха, не я изпълваха с желязна решимост и не хвърляха тъмни сенки върху нея. Вместо това я изпълваха с радост. С чувството, че ги е заслужила. Защото е жива.

Каква изключителна нощ! Тя никога, никога не се беше озовавала в положението на онова момиче, запратило гащичките си на сцената, което рок-идолът отвеждаше със себе си. Може би съдбата най-после беше склонила да сбъдне мечтата ѝ.

Усмивката не слизаше от лицето ѝ през цялото време, докато ядеше здравословната си закуска и вземаше душ. Когато се облече, Джейми отвори високите френски прозорци за пролетната сутрин и включи лаптопа си за първи път от една седмица.

Тя щеше да успее. Отново щеше да бъде силна. Усещаше го, сякаш бе изцедила цялата сила на Доминик Ришар и се бе заредила с нея.

Скъпа Джейми, гласеше съобщението от Антоан Сумбуну, шефа на един от най-големите фермерски кооперативи под шапката на "Кори".

Благодаря за имейла от твоята секретарка, с който ни уведомиха, че ти си добре.

Кейд беше човекът, който назначи секретарка, за да отговаря на имейлите с пожелания за скорошно оздравяване. Джейми не беше в състояние да ги поеме.

Кога мислиш, че ще можеш да се върнеш в Абиджан? Надявам се, че някой ден в близко бъдеще ще можем да проведем кръгла маса по въпросите на устойчивото производство на какао, както планирахме. Между борбата за власт и санкциите тук нещата не вървят добре. Фермерите едва оцеляват, а ти знаеш какво означава това...

Означаваше, че условията на труд стават все по-ужасни и нечовешки. Означаваше, че експлоатацията и трафикът на хора растат.

Всички сме много щастливи, че ти си по-добре. Кога ще те видим отново?

Джейми опря чело на масата, после обви главата и тила си с ръце, разперила широко пръсти, за да ги прикрие. Точно когато си мислеше, че е овладяла гаденето, студената пот и парализиращия страх, скочи от стола толкова рязко, че той падна назад и тя удари коляното си в масата. Джейми преметна чантата си през рамо и излезе от апартамента.

Навън, на улицата, далеч от онова, което я раздираше със своята непосилност и неотложност, тя се почувства по-добре. Париж я посрещна със своите зелени врати, кафенета с червени тенти и елегантни хора, със своята неизмерима дистанция от останалата част от живота ѝ.

Усмихната леко, тя погледна нагоре по улицата, в посоката, която водеше към салона на Доминик Ришар. Но Джейми нямаше да тръгне натам. Едно е да си страстна почитателка, друго е да си досадна лепка. Съжаляваше само, че не се беше запасила с повече от неговия шоколад, преди да се впусне в онази сексуална лудория, която я лишаваше от правото да се мотае в неговите владения.

Тя потъна в спомена за вечерта и нощта с него, докато се изпълни с топлина и удоволствие. Всичко друго избледня, озарявайки лицето ѝ с голяма щастлива усмивка. Джейми тръгна на юг към Сена.

– Еха! – възкликна Кейд пред Градините на Тюйлери, където тя и Джейми имаха среща. – Какво става с теб? – тя огледа сестра си. – Изглеждаш... изглеждаш... – очите ѝ се спряха върху врата на Джейми и се присвиха. – Да не си срещнала някой мъж?

– Нямам ли право на личен живот? – сряза я Джейми и уви шала около врата си. Доминик имаше много остра брада.

– Не – каза Кейд. – Твоето чувство за лично пространство е прекомерно. Вече ми ходиш по нервите. Кой е той? – лицето ѝ обаче се разведри. – Парижанин ли е?

Джейми изгледа остро сестра си.

– А ти защо се радваш толкова много?

Кейд изключи ведрото изражение със силата на волята си, с която упражняваше и контрол в съвещателните зали.

– О, не знам – Кейд сви рамене с безразличие. – Просто, нали знаеш... – Тя зарея поглед към децата, които пускаха разноцветни лодки в езерото. – Ще бъде приятно, ако ти също решиш да живееш в Париж. В противоположния край на Париж, разбира се.

– Кой ще ръководи "Кори"? – попита сухо Джейми.

– Татко. Той е на петдесет и три и изобщо не е готов да пусне кормилото, независимо какво казва. Аз също не съм готова да се оттегля напълно, но разсъждавам в дългосрочна перспектива и смятам, че когато татко поиска да се оттегли, можем да назначим изпълнителен директор. Но дотогава има поне петнайсет години, дори повече. Мили боже, нали не мислиш, че някой от нас си въобразява, че ти би поискала да се заемеш с управлението на бизнеса?

Не, нищо подобно. Но все пак. Джейми скръсти ръце. Тя не знаеше защо толкова се дразнеше, че след като цял живот се беше опитвала да убеди хората в своята непригодност за дадена роля, накрая те приемаха тази непригодност. Но точно сега почти всеки намек, че тя не може да направи онова, което беше решена да направи, ѝ късаше нервите.

– Дядо Джак иска да поема управлението.

– А ти съгласна ли си? – попита учудено Кейд. – Аз мислех, че ти харесва да работиш с дребните фермери. Това е нещо... – тя се замисли върху избора си на думи, но каза меко: – Ти постигна удивителен напредък. Знаеш това, нали, Джейми?

Точно сега Джейми не искаше нищо друго, освен да седи в салона на Доминик Ришар и да яде шоколадови бонбони и сладкиши от хилядолистно тесто. Но това рано или късно щеше да му омръзне. Не можеш да се вкопчиш в живота на някой мъж като ларва и да изсмукваш всичко красиво от него. Тя цял живот се беше опитвала да не бъде паразит.

Джейми се страхуваше да се върне там. Предишната нощ... неговите ръце върху тялото ѝ, навсякъде, нейната пълна откритост... Тя усети как се изчервява пред сестра си.

– Аз изобщо не искам да ръководя "Кори", не – каза тя. Въпреки че, ако не вършеше нищо друго, може би поне трябваше да зарадва баща си и дядо си? Поне веднъж.

Снощи... това беше секс за една нощ, нали? Вземи каквото можеш, до пълна пресита, защото повече никога няма да видиш този човек. Секс с почитателка.

Тя можеше да отиде в неговия салон и да провери дали той щеше да ѝ се усмихне. Джейми копнееше да отиде там. Но как щеше да се почувства, ако той я погледнеше така, както бе погледнал брюнетката? Ами ако вдигнеше вежди в смисъл: Не приключихме ли!, след като тя се беше... разголила напълно пред него.

Повечето мъже не се изнизваха, докато спиш, ако искаха да те видят отново. Джейми беше приела от самото начало, че тяхната история бе за една нощ. И нямаше да се опитва да я превърне в нещо друго.

– Добре ли си? – попита Кейд, когато седнаха в едно от кафенетата на градините. Храната в кафенетата на Тюйлери не беше кой знае колко добра, но мястото беше прекрасно за почивка в пролетен ден в Париж. Джейми беше прекарала сутринта в Лувъра, загледана в Нике от Самотраки.

Огромната статуя на Победата, обезглавена, без ръце, разперила широко криле, която дори да беше от мрамор, можеше да се вдигне в небето и да полети над всичко.

Понякога Крилатата победа ѝ помагаше, друг път я караше да се чувства пълен неудачник, неспособна да се издигне до висините на политналия мрамор.

– Омръзна ми всички да ме питат това – каза подразнено Джейми. – Съвсем добре съм.

– Днес наистина изглеждаш добре. Ще се радвам да ме запознаеш с този парижанин, който те кара да изглеждаш така.

– Ще престанеш ли? – тя си поръча кайсиев нектар и прегледа менюто с френските палачинки. Тук те бяха ужасни, но мястото беше божествено. Поръчаха си и Джейми стрелна с поглед сестра си, докато тя връщаше менюто на сервитьора. – Разкажи, кои други обекти проучи, докато се опитваше да купиш Силвен?

– Аз не го купих – сряза я Кейд. Явно не за първи път ѝ отправяха това обвинение.

– Аз не казах, че си го купила, а че си се опитала да го купиш. Целият свят знае, че всъщност ти го открадна – Джейми се беше развличала да чете някои забавни публикации в блоговете, докато лежеше в болницата и избягваше собствените си имейли. Тоест когато отоците около очите ѝ спаднаха дотолкова, че да може да чете. – Кои други шоколатиери прегледа?

Такава си беше Кейд. Независимо в каква авантюра се впускаше, тя несъмнено беше проучила двайсетте водещи постижения в категорията на въпросната авантюра.

– Ами... посетих Филип, но шоколадът не е неговата стихия. Все пак името му беше подходящо за линията, която планирахме, така че ставаше – Кейд мрачно поклати глава. – Поне един от тези шоколатиери и сладкари в Париж да имаше достатъчно ум, за да оцени икономическата полза за себе си, вместо да се държат като ощипани госпожици, за които офертата на водеща американска корпорация е смъртна обида.

Джейми се усмихна.

– Кой друг? Доминик Ришар?

– Уф, той ли – Кейд завъртя очи. – Струва ми се, че той беше готов да ми продаде секс в офиса си, но не и шоколада си, о, не.

Думите я пронизаха като нож, изневиделица, като първия път, когато я бяха нападнали със сопи. Джейми седеше протегнала крака до масичката, изглеждаше спокойна и щастлива като парижанка през пролетта, а отвътре ѝ идваше да се свие на чакъла и да повърне.

– Обича да флиртува, а? – успя да процеди през вцепенените си устни.

– Ако си падаш по такива флиртове... – Кейд сви рамене. – Той е много агресивен и не е никак романтичен.

Джейми присви леко очи, изпълнена със съмнение. Нима нейните стандарти бяха толкова различни от стандартите на сестра ѝ? Какви бяха романтичните жестове на Силвен? Да не застилаше земята с рози, по които да мине Кейд? И какво разбираше тя под "агресивност"? Неговата усмивка? Споходи я мъчителна мисъл: може би Кейд беше привлякла интереса на Доминик веднага и той беше започнал да я сваля по-напористо. Кейд беше хубава. Много елегантна и стилна, с харизматичната увереност на жена, която притежава света.

Джейми заби поглед в чакъла под краката си, опита се да си представи Нике от Самотраки, безръка, но разперила криле над стълбището в Лувъра, да види нея и да изключи всичко останало.

– Идва от скотобойна, което е достойно за уважение, но понякога наистина му личи.

– Той идва от скотобойна? – прашният чакъл се разтресе под краката ѝ. – Кланица? Там, където закланите животни се разфасоват и транжират с огромни сатъри? – имаше серия от статии, спечелили наградата "Пулицър", за условията на труд в такива кланици в Щатите, публикувани, докато Джейми учеше в колежа. Тя ги беше изучавала в часовете по местно икономическо развитие. Джейми искаше да посети такава скотобойна в рамките на проект, който после да представи пред целия клас, но навсякъде беше забранено за посетители. Когато тя се опита да се вмъкне тайно като стажант, не я допуснаха дори до първото събеседване.

Прекалено млада, прекалено образована, свикнала с привилегии, следователно напълно непригодна за тази работа. Явно не им се беше видяла достатъчно груба, закоравяла или изпаднала в крайна нужда. – Там е студено, нали? И... и... жестоко.

– Мисля, че да. Нямам представа как изглеждат във Франция, но едва ли е много по-различно.

– Не разбирам – каза бавно Джейми. – Той е един от най-добрите шоколатиери и сладкари във Франция.

– Това е невероятна история. Баща му го изпратил да работи в касапница, когато бил дванайсетгодишен. Той работил там, докато станал на осемнайсет, после успял да постъпи като чирак в кухнята на някакъв добър готвач в Париж. Станал чирак в една от най-престижните сладкарници в Париж, а след това отворил своя собствена шоколадова лаборатория, която почти моментално била провъзгласена за една от най-добрите и започнала да изпълнява доставки за всички петзвездни хотели в Париж. И това само за няколко години. В началото човек можел да опита неговите шоколадови бонбони само в луксозните хотели, щамповани с логото на хотела, и малцина посветени знаели кой всъщност ги прави. Това беше една от причините да смятам, че поне той щеше да склони да ни помогне да разработим гурме линията. Но не, той очевидно се е издигнал над това – Кейд отново доби ядосан вид. – Миналата година той спечели титлата "Най-добър шоколатиер на Франция", а ти не можеш да си представиш на какви трудни тестове поставят майсторите, преди да провъзгласят някого за най-добрия във Франция. Той използва наградата като трамплин, за да отвори салона си. Всички са луди по него, макар че аз лично намирам, че някои от неговите вкусове са откровено диви и неприемливи.

Джейми седеше вкочанена. От самото начало знаеше, че не го заслужава, тя, разглезеното богато момиче, което не можеше да се качи на коня си след едно-единствено падане, а сега... Нике от Самотраки се изправи във въображението ѝ, нейният красив, древен, неуязвим мрамор се пръсна на хиляди парчета. Идеше ѝ да заплаче, но нямаше да се размекне. Една красива нощ щеше да я зареди задълго.

Но ѝ се доплака неудържимо.

– Добре ли си? – попита отново Кейд. – Ръката ли те боли?

По дяволите, как мразеше, когато хората я питаха за нейните слаби места!

– Не – тя наклони глава назад и се загледа в олющената кора на платана над нея. – Съвсем добре съм.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Той я беше любил толкова ненаситно, точно както смяташе да не прави, и беше дяволски хубаво. Тя само се увиваше около него и го молеше да не спира. Нейното да, да, да, моля те! все още отекваше в главата му. Дом напразно опитваше на вкус най-новия си ганаш – всичко имаше нейния вкус.

Той я беше любил часове наред. Отиваше да изхвърли презерватива в банята, убеден, че след миг ще заспи изтощен до нея. Гушваше се до нея, прегръщаше я, целуваше голата кожа, защото... просто защото искаше да се гушка. И само след миг плъзваше полека устните и ръцете си по нейното тяло и всичко започваше отначало. Нямаше насита за начина, по който тя го притегляше към себе си, как дори капнала от умора, тя продължаваше да го милва сънено и да му се отдава, да го поглъща. Доминик беше имал много жени, които нямаха насита за секс, но тя нямаше насита за него.

Мамка му, може би той просто се самозалъгваше.

Когато я беше оставил преди зазоряване, за да отиде на работа, той целуна един по един пръстите ѝ, свити върху възглавницата.

– Джейми – прошепна съвсем тихо Дом и потръпна от тази дума. После погледна с надежда лицето ѝ в сумрака, но тя не се събуди и накрая той трябваше да се отлепи от нея.

Огромният блок шоколад го посрещна в тъмната лаборатория. Доминик го съзерцава, докато се включваха лампите, хвърляйки меки отблясъци върху мрамора, правейки прозорците да изглеждат още по-черни в часа преди зазоряване. И внезапно разбра, в пристъп на обнадежден страх, какво се опитваше да излезе от този блок шоколад. Той се преоблече, качи се на плота и се хвана на работа.

Отначало Доминик повярва в скулптурата, която шоколадът го призоваваше да извае. Но когато Джейми не се появи тази сутрин, сърцето му потъна толкова дълбоко, че вече не беше в тялото му, а затъна и се изгуби в калта. Тя не идваше и не идваше. В 10:01, в 10:02, в 10:03. В 11:14, в 11:15, в 11:16. В 14:03, в 14:04, в 15:19, в 15:20. Нямаше я.

Мътните да го вземат, не и тя, не. Сигурно не беше... получила каквото искаше. Всичко, което искаше. Сигурно. Защото тя обичаше да се наслаждава бавно, полека.

– Значи тя те е вдъхновила? Е, как се казва? – попита непочтително Сели, като смушка с лакът в ребрата собствения си шеф и един от водещите парижки шоколатиери, когато той слезе от плота, за да се включи в обичайната работа и защото скулптурата отново започваше да го ужасява.

Той се поколеба, после се усмихна смутено. За бога!

– Джейми – той не можеше да произнесе името ѝ, както го казваше Джейми, с твърдото "дж". Когато той го казваше, всеки път излизаше меко и копринено и се понасяше във въздуха като неуловимо, останало неизпълнено обещание. Обичам... Какво? Косата ти, твоята усмивка, твоите лунички, начина, по който ме гледаш, как те усещам в ръцете си.

Единственото нещо, което не можеше да бъде, беше Обичам те, защото то щеше да прозвучи различно, Je I 'aime, без друго възможно значение.

– Не може да бъде! – възкликна Сели. – Измислила го е! Джейми?

Той се поколеба, топлото чувство в него замръзна. Наистина ли го беше измислила?

– Ако това е истинското ѝ име, тогава е невероятно слааадко! – изтананика Сели в екстаз и се понесе с танцова стъпка, грабнала тенджерата с ганаш към залата за охлаждане. – Което е смешно, защото става дума за теб! Размекнал си се! Това е върхът! Кога ще я видиш отново?

– Сели, можеш ли да си гледаш работата и да си разкараш задника от личния ми живот? Мамка му! – Дом се изнесе с ръмжене, за да спаси забравения на огъня карамел па Аманд. Часът беше 15:27. Той всеки момент щеше да изтръгне този часовник от стената и да го запрати на улицата.

Нея все още я нямаше.

Доминик отиде във фитнес залата веднага щом излезе от лабораторията. Първо се изтощи с щангите, после направи няколко рунда бокс, в които размаза противниците си, наказвайки ги безмилостно за това, че веднага щом си тръгнеше оттук, щеше да отиде да виси пред вратата на нейния апартамент, без да знае дали тя щеше да го пусне да влезе.

Дом се връщаше в залата с щангите, когато я видя. Най-страшното беше, че сърцето му не спря да бие, когато я видя. Напротив, започна да бие отново. Той беше преживял бруталната тренировка с тежести, няколкото рунда бокс, без нито един удар на сърцето си.

Тя лежеше на една пейка, зачервена и потна, лицето ѝ беше изопнато от напрежение заради тежестите, които буташе с ръце. Беше облечена в синя плетена блуза, с отделни ръкави, така че само раменете ѝ бяха голи, което беше странно, защото явно ѝ беше горещо. Беше затворила очи, съсредоточена върху физическото усилие, така че не го видя веднага.

Дом коленичи до нея. Толкова близо до изопнатите раменни мускули и нежната извивка на бицепсите ѝ, напрегнати с всичка сила. Достатъчно близо, за да проследи с пръсти фините капчици пот по кожата ѝ и да ги опита на вкус. Боже, защо да се бави толкова? Достатъчно близо, за да се наведе напред и да долепи устата си до изопнатия мускул на рамото ѝ...

– Джейми – прошепна той. Как обичаше да изрича името ѝ. Всеки път нещо в него трепваше.

Очите ѝ се отвориха стреснато, ръцете ѝ потрепериха и той пое лоста с тежестта и го върна в леглото му. Тежестта не беше голяма. Дом можеше да я повдигне с една ръка, дори под този неудобен ъгъл. Странно. Не би допуснал, че човек, на чието лице беше изписано такова усилие, който изглеждаше толкова решителен, вдигаше толкова незначителна тежест. Може би тя тренираше съвсем отскоро?

Джейми се надигна на лакът на пейката, задъхана, със силно зачервено лице. От усилието? Заради него? От спомените от снощи?

Дом ѝ се усмихна, готов да я оближе цялата.

Може би той щеше да я убеди да включат лампата този път, да му позволи да провери какво се случва с тези лунички под топлината на ръцете му. Дали се изчервяваше цялата?

Тя му се усмихна с плаха усмивка и през тялото му премина желание да я вдигне и да я изнесе оттук, да вкара в действие загретите мускули. Ама че грубиян беше. Дом се зачуди какво ли си мислеше тя, виждайки го такъв, без ръкави, с издути бицепси от тренировката, със залепнала за слепоочията коса.

– Не знаех, че идваш в тази зала.

– Само от две или три седмици – каза тя. Дом обожаваше гласа ѝ, дрезгав, плътен и задъхан. Джейми се опитваше да успокои дишането си. Прииска му се да ѝ направи нещо, от което да не може да си поеме дъх. – Обикновено идвам сутрин.

Но не тази сутрин, помисли си той с бавна усмивка. Тази сутрин, когато той я беше оставил на разсъмване, за да отиде на работа, тя сигурно беше спала до много, много късно, упоена от неговото ухание по чаршафите.

Погледът му се плъзна нагоре по тялото ѝ, до устата ѝ. И без това не можеше да направи друго. Ако не бяха заобиколени от звънтящ метал и запотени тела, неговата уста вече щеше да е върху нейната.

– Ти не дойде днес – прошепна той и тя се изчерви силно. – Липсваше ми.

Устните ѝ затрепериха. Тя го погледна така, сякаш беше най-безцеремонният лъжец на света, който за първи път се опитва да каже истината. Дом установи, че знае какво да нрави. Цяла нощ беше любил тялото ѝ и то го беше научило на нещо. Тя имаше нужда да ѝ вдъхват увереност. Той хвана ръката ѝ, потри я леко, така че палецът му да легне плътно в дланта ѝ и я целуна. В първия момент тялото му потъна в копринено топло блаженство от допира с нея. И ако той можеше да се възползва от всички онези стереотипи за французите, то беше сега.

– Ти скоро ли свършваш? – попита тихо.

Под тясната плетена материя на блузата зърната ѝ се очертаха. Дом отново трябваше да потисне порива на тялото си. Това е обществено място, Дом. Дори ти не можеш да ѝ налетиш тук.

– Аз... аз всъщност тъкмо дойдох – призна неохотно тя.

Той прокара палеца си от дланта до китката ѝ.

– Колко дълго продължава твоята тренировка?

– Около час – очите ѝ постоянно се местеха към различни части на тялото му, към бицепса, раменете, устата, челюстта. Неволно Дом прокара опакото на свободната си ръка по брадата си. Мамка му, вече беше набола. Ако започнеше да се бръсне по два пъти на ден, щеше да се изрине. Той огледа шията ѝ, опитвайки се да различи между луничките и изчервяването дали снощи ѝ беше оставил следи.

Палецът му се плъзна по-нагоре, описвайки малки осморки по най-чувствителната вътрешна част на ръката ѝ.

– Може ли да дойда да те взема? Може ли да те заведа на вечеря?

Вечеря? Тялото му нададе болезнен вой. Не отново, по дяволите! Ще минат часове! Часове, преди да може да се докопа до тези малки напрегнати мускули. Обаче тялото му трябваше да се научи на самодисциплина. След подобна тренировка тя в никакъв случай не трябваше да пропуска основно хранене. Тя го погледна, синевата на очите ѝ го омая, когато тя прехапа долната си устна.

– Часът ще е едва шест – спомена кротко тя. Нито един ресторант в Париж не сервираше преди седем и половина. Имаше за запълване час и половина.

– Може да се разходим из града, вечер е много красиво – чу се да казва Доминик.

Ах, ти негоднико! изплака тялото му. Ах, ти мазохистичен негоднико.

Но някаква част от него беше нащрек за нейния отговор, неспокойна, изплашена.

– Искаш ли да се разходиш с мен?

Тя премигна, и наистина, това изчервяване трябва да беше заради него; тя вече си беше починала от тежестите.

– Да.

Знаеш, че си много по-добър в секса, отколкото в романтичните разходки, изтъкна горчиво тялото му. Съветвам те да запомниш това.

Млъкни, заповяда той на своя недисциплиниран, разглезен мъжки атрибут.

Добре, а какво ще ѝ кажеш? Имаш ли някоя блестяща тема за разговор? Само не смей да ѝ разказваш отново за детството си! Това е романтична разходка! Не може ли просто да се държим за ръцете и да мълчим?

Проклетият малък немирник се намуси. Аз лично мисля, че ще бъде много по-романтично да...

Я млъквай вече!

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Може би пълноценното романтично преживяване му харесваше, помисли си Джейми, поглеждайки едрия мъж, който вървеше до нея, стиснал здраво ръката ѝ. Може би той имаше нужда от всичко това, от страхотния секс, но също и от преданото, изтръгнато от тялото ѝ сърце, от тези разходки край Сена. Може би, ако Кейд беше проявила интерес да купи секс в неговия офис, той щеше да разхожда и нея край Сена. Може би щеше да държи ръката ѝ по същия начин.

Може би това беше просто инстинкт: да получи всички похвали от последната паднала в краката му почитателка. Джейми погледна неговата голяма, осеяна с белези ръка, която здраво държеше нейната. После вдигна очи към лицето му.

Доминик ѝ се усмихна, преди да погледне встрани. Със смутена усмивка, доколкото това бе възможно върху неговото изсечено лице на лошо момче.

Дом не говореше, но думите бяха излишни, когато човек беше в Париж през пролетта. По-добре да се съсредоточи върху хладния бриз от реката, който развяваше немирната му черна коса, върху мостовете, които се простираха над столетията, върху свежата млада зеленина на дърветата по кейовете. Вечерта падаше все по-късно и по-късно. Слънцето тъкмо започваше да залязва, обагряше в нюанси на розово, златно и сиво ниските перести облаци. Небето над тях беше синьо, но клонеше към сиво. Половината свят изглеждаше влюбен, двойки се разхождаха, хванати за ръце по бреговете на Сена. В далечния край на този залез, на запад, далеч надолу по реката, която блестешe в розово и златно, се издигаше Айфеловата кула, обвита в ниска мъгла.

– Ти си гостенката. Къде искаш да отидем? – тихо помита той.

Джейми беше тук от три месеца и не за първи път в Париж, но никога не се беше разхождала хваната за ръка с Доминик.

– Така е добре. Така ми харесва.

Ръката му стисна нейната.

Той я заведе чак до Лувъра и до Пон дез Ар[26]. Те застанаха на дървения пешеходен мост, хванати за ръка, и гледаха залеза. Една банда свиреше джаз малко по-надолу по моста; двама влюбени се прегръщаха, облегнати на перилата, окичени с катинари във всякакви цветове; група студенти отваряха бири и вино, смееха се и разговаряха. Навсякъде около тях цъфтяха животът и любовта на Париж, но тяхното потапяне в тях изглеждаше толкова интимно, само тяхно.

Когато розовото в небето изчезна, Айфеловата кула изригна в светлини. Те проследиха шоуто, без да говорят, но ръката на Доминик пусна нейната, за да се увие около раменете ѝ и да я притегли плътно до тялото си. След минута той я премести, така че Джейми да застане пред него, гърбът ѝ беше долепен до гърдите му, пешовете на коженото му яке я защитаваха от двете страни. Той продължаваше да мълчи, само я прегръщаше на дървения мост, загледан във великолепната кула. Джейми усещаше неговата сексуална възбуда, но той не каза нищо, дори не я докосна с бедрата си. Само гледаше светлините, обвил ръце около нея.

Когато светлините угаснаха, остана само блестящата вечерна рокля на la Tour[27], по-изискана и елегантна от всяка друга звезда на червения килим. Доминик въздъхна дълбоко. Той не помръдна още минута. После каза:

– Ти сигурно умираш от глад. След тази тренировка. Позволи ми да те нахраня.

Тези думи предизвикаха неподозирани усещания в корема на Джейми. Позволи ми. Позволи ми да те нахраня.

Тя искаше да го попита за мотивите му да бъде с нея, но не можеше, защото те едва се познаваха. Оставаше ѝ само да вземе каквото ѝ даваха или да се оттегли. А напоследък тя вземаше всичко каквото ѝ даваха. Дом я преведе през двора на Лувъра, покрай осветената пирамида, фонтаните и неколцината младежи, които изпълняваха безумни маневри със скейтбордовете си. После я поведе по улиците на североизток, докато не стигнаха до едно заведение, от което се лееше топла светлина по паважа. Пред тях имаше двойка, която търпеливо чакаше ред, а ресторантът изглеждаше пълен, но Доминик едва беше влязъл вътре, когато някой, задаващ се от кухнята на долния етаж, го забеляза.

– Доминик, скъпи, какво удоволствие! Предполагам, че не сте се сетили да направите резервация? Както винаги. Но не, за вас, Доминик, за вас...

Джейми се опита да не се впечатлява от това "както винаги", когато ги настаниха на маса, която не беше съществувала допреди две минути и не изглеждаше напълно правдоподобна сега, толкова беше малка, а двамата с Доминик седяха съвсем близо един до друг. Имаше много обстоятелства, при които един мъж можеше да отиде на ресторант без резервация – с приятели, с роднини, дори сам. Не беше задължително да е с красива жена.

Доминик ѝ се усмихна през малката маса, явно доволен от себе си.

– Достатъчно топло ли ти е? – попита той. – Харесва ли ти?

И тя забрави за това "както винаги". Той може би беше идвал тук преди, но беше избрал ресторанта заради нейния вкус. Доколкото го познаваше.

– Ти сигурно си чувала за готвача – каза той и след като се замисли, Джейми установи, че наистина го беше чувала. Всъщност тя беше вечеряла в по-известния ресторант на Даниел Фауре само преди няколко дни с Кейд, Силвен, Филип и Магали. – Аз започнах да чиракувам при него. Той е един от най-добрите хора в света – Доминик каза това с твърд, нетърпящ възражения тон. – Но не знам дали е известно, че той има три ресторанта. Най-прочутия той нарича място за аристократите, после идва другият за буржоазията, а този е за пролетариата – Дом се засмя. – Печено пиле, стек, пържени картофи... но в негов стил.

Обичам те. Нуждата да му каже това набъбваше в нея като някакъв гигантски балон, все по-голям и по-голям, изтласкваше всичко друго навън, изпълваше я със страх, че ако отвореше уста, не би могла да каже нищо друго.

Там, на моста, между неговото тяло и килима от светлинки на парижката вечер, Джейми искаше да се обърне и да зарови лице в гърдите му. Не беше ли ужасно да причиниш това на такъв силен мъж? Да не можеш да му предложиш нищо, но да увесиш на шията му товара на Обичам те след две срещи, да се увиеш около него като бурен. Нищо чудно, че по рождение беше орисана да е паразит, помисли си мрачно Джейми. За да използва земята и другите хора за собствените си цели.

Тя се фокусира върху масата, опита се да диша бавно, да се овладее. Думите върху хартиената подложка заиграха пред нея:

Je suis сотте je suis... faite pour plaire...[28] Аз съм такъв, какъвто съм... Обичам този, който ме обича... Греша ли аз, че не обичам тоз, който обичах преден път? Създаден съм, за да се харесвам... Какво искате още, какво искате от мен.

Превер.

Главният готвач явно обичаше поетични подложки.

– Добре ли си? – попита Доминик.

– Добре съм – каза Джейми. Съвършено добре. Ако успееше да мине през тази стена, ако успееше да стане отново жената, която спасяваше света, дали щеше да го задържи? Можеше ли една привилегирована принцеса, която си бе играла на спасителка на света, но при първия жесток удар се беше свила в пашкула си, да заслужи някога мъж, изпратен на дванайсет години да се бъхти в кланица и който все пак беше станал тази усмивка, тези ръце върху тялото ѝ, тези релефи с розови пъпки и груб камък, и тези диви вкусове и наслада. – Глупаво стихотворение – тя избута подложката встрани.

– Аз пък винаги го харесвам – каза Доминик бавно, сякаш преосмисляше вкуса си.

Разбира се. То сякаш беше написано за него:

Аз съм такъв, какъвто съм... Създаден съм, за да се харесвам, и нищо не може да го промени. Какво искате още, какво искате от мен?

Тя се усмихна с усилие.

– Идваш тук достатъчно често, за да знаеш стихотворенията на подложките?

Той отвори уста, поколеба се и я затвори.

– Можем да си ги разменим – той побутна своята подложка към нея.

Cet amour si violent

si fragile

si tendre...

Тя го погледна.

Тази любов, така бурна, така крехка, така нежна...[29] Той я гледаше, очите му бяха настойчиви, много тъмни.

– Vous avez choisi? – попита ги усмихната млада жена. Избрахте ли!

Доминик разтри тила си и извърна поглед. Човек би помислил, че сервитьорката му беше задала ужасно труден въпрос.

– Не – каза Джейми. Тя дори не беше погледнала менюто. – Не, трябва ми още време да си помисля.

Устните му трепнаха. Той се отърси и се усмихна.

– Ти обмисляш всяко решение. Умна жена. Я да видим дали ще мога да те убедя да си поръчаш нещо.

***

Този път беше по-лесно да не бърза. Първата нощ той беше просто нечия еротична фантазия, отговор на нейната нужда да изпусне парата на сексуалното напрежение. Но втората нощ вече нямаше напрежение. Снощи той я беше любил цяла нощ. Сега, ако тя вдигаше лицето си към него, когато той я целуваше, ако очите ѝ се затваряха, ако мускулите ѝ омекваха и се подчиняваха на ръцете му, то беше защото... тя искаше той да бъде до нея. Доминик се запита дали тя пак щеше да го покани, ако не можеше да ѝ предложи в замяна страхотен секс, ако беше поискал само да се качи в нейния апартамент, да се сгуши в леглото до нея и да заспи.

Но той не искаше да проверява това тази вечер. Иначе собственото му желание щеше да го убие.

Това му харесваше, о, да, харесваше му да прави любов бавно. Доминик никога не беше правил това, не беше докосвал друга жена така, сякаш беше скъпоценна, и сякаш.. по някаква необяснима случайност... неговото тромаво, грубо докосване беше скъпоценно за нея. Не просто бързото, грубо задоволяване на страстта. Харесваше му това, че тя го пусна да влезе в апартамента ѝ, пламнала като роза. Харесваше му да я целува заради това. Харесваше му да я гали толкова нежно, навсякъде, да я целува, докато се изкачваха по стълбите, бавно и отдадено, сякаш разполагаха с цялото време на вечността. Сякаш това никога нямаше да свърши.

Ах, как му се прииска да изхвърли този куфар през прозореца, когато едва не се спъна в него. Но ако изхвърлеше нещата ѝ през прозореца, той сигурно щеше да съсипе образа си на свестен мъж. Може би трябваше да извади и да подреди дрехите ѝ в гардероба, докато тя спеше сутринта, да вземе проклетия куфар и да го даде на първия срещнат клошар. Почти като благотворителен акт.

Ах, ти, себичен негоднико. Това е нейното спасение, когато види истинското ти лице.

Той я целуна отново, като едва се удържа да не изрита куфара поне един път.

Не му хареса, че тя отново не му позволи да включи лампата. Той улови основата на нощната лампа и си заповяда да я изключи, сякаш беше непослушно момче. Но тя беше красива, легнала до него, под меката светлина на уличните фенери.

– Прилича на лунна светлина – промълви нежно тя, прокарвайки ръка от рамото, надолу по ребрата, до бедрата му така, че го прониза болезнено, лудо желание и страх, сякаш той наистина беше скъпоценен за нея.

– Лунна светлина? Хм? – помисли си той, разтърсен от объркано плахо удоволствие. Звучеше красиво, но... недостижимо. Ефимерно.

– Градските светлини.

Доминик, ти си жалък. Нима помисли, че ти си лунната светлина?

– Никога не съм напускал Париж – ако не броим една глупава еднодневна екскурзия до Бретан. – Никога не съм виждал лунната светлина без конкуренцията на градските светлини и не съм прекарвал нито една нощ без изкуствено осветление.

Очите ѝ се разшириха от учудване.

– Аз съм била на места, където няма осветление, тоест няма изкуствено осветление, и там ти се струва, че ако се надигнеш на пръсти, звездите ще се заплетат в косата ти. А когато имаше пълнолуние, луната осветяваше целия свят – пръстите ѝ стиснаха подканящо раменете му. – О, ти трябва да дойдеш някой път! Толкова ще ти хареса да...

И точно когато сърцето му скачаше като похвалено кученце, тя замълча, лицето ѝ се затвори, тялото ѝ замръзна неподвижно. Едно беше сигурно, неволното включване на Дом в нейните бъдещи планове угаси нейното оживление. Той трябваше да се потруди усърдно, да потисне с привичното си нетърпение собственото си наранено сърце, за да я отпусне отново. Да размекне отново мускулите ѝ. Да чуе ускореното ѝ дишане. Да накара тялото ѝ да се извива, кожата ѝ да се притиска до чаршафите и до него.

– Джейми – той повтаряше ненаситно името ѝ. J'aime. Обичам, обичам, обичам как ми позволяваш да милвам главата ти, сякаш ми имаш пълно доверие. Обичам да притискам целувка ето тук, върху извивката на хълбока ти. Обичам... – да знаеш колко искам да ми позволиш да те видя. Харесват ми твоите цветове.

Леко колебание, после тя каза сухо:

– Искаш да кажеш, че ти харесва да гледаш как се изчервявам. Не.

– Така е – призна невъзмутимо той. – Искам да видя докъде стига. Дали се изчервяваш чак дотук? – устата му се плъзна по гърдата ѝ, точно над ареолата на зърното ѝ. – Всъщност какъв цвят са те? – той облъхна малката малинка, видя как тя се втвърди още повече. – Розови ли са, както, когато се изчервяваш? Или карамелени, като луничките ти? Тук имаш ли лунички? – той погали гърдите ѝ. Ръцете му изглеждаха толкова големи, толкова недодялани до нейните малки гърди с надзъртащи плахо зърна, сякаш в последен отчаян вик за помощ, преди да бъдат погълнати от грамадното чудовище.

Но на Джейми това ѝ харесваше. Дом погледна лицето ѝ и бавно и нежно описа кръг с грубия си палец върху зърното ѝ. О, да, това ѝ харесваше много. Очите ѝ се затвориха, дишането ѝ се учести, ръцете ѝ се плъзнаха по бицепсите му, стиснаха ги, но безуспешно. Бицепсите му бяха прекалено големи за нейните малки ръце. Но той почака. По тялото му все имаше нещо, което тя можеше да задържи.

Той наведе глава и сгуши лице до гърдите ѝ, тя потръпна от удоволствие. Дом изви брадичката си, колкото да я потрие в опакото на ръката си, която не изпускаше гърдите ѝ. Беше се избръснал след тренировката, тоест втори път за деня, и пет часа по-късно брадата му вече бодеше. Не, това не беше честно. Как другите мъже поддържаха лицата си толкова гладки? Дом съжали, че не беше започнал да упражнява тези джентълменски маниери още преди години, преди да я срещне, защото сега щеше да е значително по-подготвен.

Той вдигна глава. Очите ѝ бяха затворени, ръцете ѝ се опитваха да обхванат бицепсите му. На нея явно ѝ харесваше наболата му брада. Той прокара внимателно челюстта си над гърдата ѝ.

Тя простена тихо и ръцете ѝ пробягаха по раменете му, нежно, копринено. О, боже, помисли си той. Стори му се, че усети по раменете си нещо като мазол или мехур от спортните тренировки и тежестите. Това го накара да се върне при устните ѝ и да потъне в безкрайна целувка.

Прииска му се да увие ръцете си около нея и да я изстиска така, както умиращ от жажда човек би изстискал сюнгер до последната капка вода. Но не го направи. Не го направи.

Доминик я целуна. Без да бърза. Наслади се на целувката, с която тя му отвръщаше. Целуваше я все по-дълбоко и по-нежно.

Това му харесваше. О, да, харесваше му. Той вдигна китките над главата ѝ и се прехвърли върху нея, улови я в капан, наблюдаваше как се разшириха очите ѝ, как се ускори дишането ѝ, после отново се обърна по гръб и ѝ позволи тя да се качи върху него. Вдигна я, защото можеше да си играе с тялото ѝ с лекота, толкова беше прекрасно.

Той се вплиташе и обръщаше, доминираше и поддаваше, увлечен в калейдоскопа от начини, по които биха могли да се любят, ако разполагаха с цял живот, за да се отдадат на всяко настроение. Харесваше му толкова много, толкова много.

– Може ли да те задържа? – прошепна той. Но в този момент лицето му лежеше върху талията ѝ и тя едва ли го чу.

Той прокара брадата и устните си нагоре по гръбнака ѝ, зает да измисля начини как да я накара да каже "да". Близна ямката на тила ѝ, а тя потрепери в стенание, негова до краен предел. За този момент тя беше изцяло негова.

– Може ли? – прошепна той в ухото ѝ, макар да не знаеше дали беше чула първия му въпрос. Когато тя потръпна и кимна, вероятно казваше "да" на докосването му. И все пак – тя каза "да", нали? Човек никога не трябва да се съгласява с нещо, ако не е прочел ситния шрифт в договора. В ума му се сменяха идеи как да я задържи: в златна клетка, ковчеже за съкровища и да вземе ключа, с чистата груба сила на ръцете си. Никоя не вършеше работа. Той обсипа с целувки раменете ѝ, после се спусна по ръцете ѝ.

Пристрастяване.

Може би трябваше да я пристрасти към себе си, така че тя да не може да се откъсне от него. Дом се засмя тихичко, изпращайки хладен полъх към кожата ѝ, присмя се на собствената си нереална мечта. Но... като онзи път, когато потърси работа при един от най-добрите готвачи в Париж, току-що излязъл от ареста и с професионален опит, натрупан единствено в скотобойна, а после четирите години безмилостно обучение и жестоките изпитания за Най-добрия шоколатиер на Франция... това беше нещо, което си струваше да опита.

Той не трябваше да го прави, разбира се. Не трябваше да се опитва да я направи изцяло негова, защото не я заслужаваше. Но когато един мъж захапва съвсем лекичко голото дупе на жена, с което изтръгва сладострастно стенание, моментът едва ли е подходящ да го карат да мисли за нещо друго, освен за собствените си диви желания. Затова Доминик я положи в светлините на града, които тя оприличаваше на лунна светлина, и се зае с нейното пристрастяване.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Когато Джейми се събуди, до нея на възглавница имаше бележка: Чакам те.

Без подпис. Тя взе листчето и го погали с пръсти. Огледа се за момент, после зарови ръце в куфара и извади малка кръгла кутия, която ѝ беше подарък от бабата на едно дете в Кот д'Ивоар. Тя сгъна листчето и го пъхна внимателно в малката кутия, после я върна на дъното на куфара.

Тази сутрин Джейми дори не посегна да включи компютъра. Страхуваше се, че там я очакват още имейли, които я молят да си тръгне от Париж.

Когато Дом пристигна в лабораторията по-късно от обикновено, Сели и Аманд вече бяха там, в кухнята при печките. Сели разговаряше с Аманд:

– ... според мен е очарователно. Той е влюбен до уши. Кой би повярвал? Господин Чук и чао. Освен това успях да я огледам. Не е някоя кинозвезда или нещо особено. Изглежда съвсем... нормална.

Дом едва се сдържа да не изръмжи. Като... очарователен мечок. Идваше му да строши нещо, обаче... той въздъхна. Донякъде му харесваше да бъде очарователен.

– Надявам се, че тя няма да му разбие сърцето. Гийомет каза, че говорела като туристка, нали?

– Какво пък – подхвърли сдържано Аманд. – Не можеш да кажеш, че той не заслужава да му разбият сърцето.

Браво, Аманд. Такова беше мнението на повечето хора за Доминик. Дори когато беше едва шестгодишен, най-близките му хора смятаха, че заслужава участта си. Той бутна един калъп, който се блъсна в облицованата с плочки стена.

– Или да го обикнат и изоставят – добави Аманд, без да долови намека.

Ах, ти, Аманд, проклет негоднико. Аз те взех на работа, когато ти беше глупав тийнейджър, който не смееше да се прибере вкъщи.

Дом запълни рамката на вратата с едрото си тяло, така че Аманд спря да реже едри парчета масло, а Сели да мери шоколад.

– Моля ви – каза Дом – продължавайте спокойно да ме обсъждате.

Сели вирна упорито брадичка.

– Не, няма. Според мен ще ти се отрази добре, ако някой те обикне и не те изостави. Защото това е най-трудното.

Дом изгледа продължително главната си шоколатиерка, после се обърна рязко и тръгна към другия край на главната зала, за да продължи да вае дългата гръцка роба на своята шоколадова скулптура. Поне докато спре вътрешното му треперене.

Когато Джейми влезе там няколко часа по-късно, Доминик ръмжеше нещо по джиесема. Той я обгърна с възхитен поглед, един вид сюрреалистична загуба на съзнание, след което продължи да говори, но не пропусна да ѝ предложи парче от най-пресния сладкиш.

Докато се наслаждаваше на пухкавото тесто и шоколадовия крем, който беше толкова тъмен и интензивен, че недоумяваше как го беше вкарал в еклера от хилядолистно тесто, тя обиколи грамадния блок шоколад, заинтригувана. Долният край се превръщаше в грубо издялани гънки. Човешка фигура, може би, гънките на дълга рокля? Това ли беше видял да излиза от шоколада?

Доминик напъха джиесема в джоба си.

– Ако той наистина не може да ни достави достатъчно ванилия заради циклона, ще трябва да намерим друг доставчик. Но първо отивам да се срещна с него лично, за да не допусна някой друг да го убеди да му продаде запасите си.

– Ванилия? – Джейми вдигна вежди и облиза крема от устните си. Неговите тъмни очи моментално се приковаха върху устата ѝ и той се усмихна, съвсем леко, сякаш я целуваше с очи. – Ти?

– Ванилията е базов вкус в най-различни неща. И нямам намерение да използвам някоя второкачествена партида от Папуа-Нова Гвинея.

– Там има много добра ванилия! – възмути се Джейми. Споменаването на Папуа-Нова Гвинея извика в съзнанието ѝ лицата на много местни приятели.

Доминик отпрати тези лица с едно махване на ръката си като неуместни натрапници в похода за най-добрата ванилия и посегна към коженото си яке. После погледна Джейми и на лицето му изгря бавна усмивка.

– Ти искаш ли да дойдеш? – Съдейки по изражението на лицето му, той явно познаваше жени, на които им харесваше да ги вози на неговия мотор. – Ще карам внимателно.

Тя въздъхна, защото не можеше да възрази срещу факта, че не беше първата жена в неговия живот и че той беше научил много от другите преди нея.

– Да. Искам да дойда.

Той дори имаше втора каска, украсена с хибискус на челото, дамски размер. От каската полъхна на жасмин.

– Дано само да не прихвана въшки от някоя от твоите мадами – процеди Джейми.

– Какво? – попита той.

Тя го изгледа строго, но не се впусна в подробни обяснения.

Неговият поглед пробяга по каската.

– Тази е на Сели. Тя идва с мотопед – Дом я наметна с коженото си яке и вдигна ципа му. – Въшки – той се засмя.

– Salope[30] – прошепна ѝ с възхищение.

Джейми се беше возила на мотопед, управляван от един горд тийнейджър в Папуа-Нова Гвинея само преди шест месеца. Тя самата също обичаше да кара мотопеди. Беше много по-уместно да се появиш на скутер, вместо да пристигнеш с процесия от скъпи автомобили, за да се преструваш, че те е грижа за бедните хора, които не можеха да си позволят велосипеди. Но тя не се беше качвала на истински мотор от седемнайсетгодишна, когато все още ходеше по рокконцерти и мяташе гащичките си на сцената.

Пък и нейният осемнайсетгодишен рокер не беше толкова едър, толкова набит, толкова невъзможен за обгръщане с ръце. В сравнение с другите мотори на улицата, Доминик караше извънредно внимателно: бавно, без да криволичи и да се шмугва отляво и отдясно на уличното движение. Джейми го прегърна здраво, в опит да го предпази от вятъра, който сигурно го пронизваше през дрехите, тъй като той беше дал якето си на нея, а то беше неговата единствена защита при падане.

Скоро те напуснаха центъра на Париж и навлязоха в един различен свят на големи грозни сгради, хипермаркети, складове, практична утилитарност, в по-евтиния свят, където бяха прогонени големите градски проекти. Доминик спря до вратата на малък склад, пред който бяха паркирани няколко минибуса.

– Толкова внимателно ли караш, когато не съм с теб? – попита Джейми, като свали каската и машинално прокара ръка по главата си, за да се увери, че косата ѝ не се беше разрошила.

Доминик се усмихна и не отговори.

– Ще ми обещаеш ли? – попита тя, защото не можеше да не го направи.

Той притихна, все още с каската на глава. Сигурно беше шокиран от нахалството на жена, с която беше спал само два пъти, но тя вече се опитваше да критикува шофьорските му умения. Дом свали каската и я погледна продължително.

– Да карам по-внимателно? Ти това ли ме молиш?

– Да – каза сковано Джейми.

Той сведе почти черните си очи и не каза нищо. Нито "да", нито "не", нито "това не е твоя работа". Изглеждаше необяснимо потресен. Когато се обърна към склада, пъхнал каската си под мишница, по устните му заигра усмивка.

Но тя изчезна след внезапен изблик на ярост.

– Мамка му! Знаех си, че някой краде доставката.

Силвен Марки излизаше от сградата и почти връхлетя върху тях. Тъкмо понечи да вдигне високомерно вежди към Дом, когато забеляза неговата спътница.

– Джейми?

Дом трепна и моментално посегна към рамото на Джейми, толкова бързо и категорично, сякаш Силвен се бе опитал да му я отнеме. Жената, която току-що го беше помолила да кара внимателно. Сякаш той беше важен за нея.

– Ти познаваш Силвен!

Какво беше направил той, за да научи името ѝ? Може би това обясняваше сближаването ѝ с Доминик. Може би тя беше някаква почитателка на шоколатиери, която отдаваше на моментния си избраник цялото си внимание, един по един, докато...

– Джейми, какво правиш с него, по дяволите? – поиска да узнае Силвен. Марки обичаше да се преструва, че се беше измъкнал от своя краен квартал, че принадлежеше към аристократите и буржоата в неговия Шести район, така че срещата с Джейми в компанията на Доминик определено го беше потресла, за да изругае. Или пък се дължеше на влиянието на заобикалящата среда – тук, в покрайнините на Париж, близо до мястото, където бяха израснали, – която вадеше на показ най-лошите им черти.

– Произходът ти започва да си личи, Марки – зъбите на Дом проблеснаха и той застана на една крачка пред Джейми. – Внимавай, иначе ще ти покажа моя.

Силвен го прониза с подигравателен поглед.

– Още ли не си се научил да решаваш проблемите с други средства освен с юмруци?

Дом му се изсмя в лицето. Надменен негодник, който си въобразява, че го превъзхожда.

– Ако си мислиш, че ще се бием за нея с деликатни игрички на шоколад, ще имаш да вземаш.

Джейми сграбчи ръката на Силвен. Не улови ръката на Доминик. Дом трепна, сякаш го беше ударила с камшик.

– Ти. Ела тук – изсъска тя на Силвен. Говореше му на ти. Тя говореше на "ти" с този негодник.

Джейми помъкна Силвен настрани, така че да не се чува какво си говорят, докато Дом се обърна и изруга, без да знае дали да хукне след тях и да размаже физиономията на Силвен и дали това не беше един от онези деструктивни импулси, които щяха да съсипят всичките му шансове с Джейми. Той знаеше прекалено добре колко бързо може да съсипе живота си, ако пуснеше юмруците си в действие. Имаше добър опит в това отношение. Джейми говореше тихо, но езикът на тялото ѝ крещеше. Тя шепнеше ядосано, стиснала юмрук, и удари Силвен в гърдите. Дом изруга още по-силно, надявайки се тя да избухне и да го удари наистина, след което той можеше да му налети, отвързан от каишката на цивилизованите обноски.

Силвен също се опитваше да не повишава глас, но долитаха откъслечни думи: "Доминик Ришар?" и,...женкар... истински мръсник..."

Благодаря, Силвен. Сега ще те убия.

Джейми тупна Силвен по-силно. Този път беше почти истински удар. Лицето ѝ пламтеше от гняв, Дом дори се учуди, че късата ѝ коса не настръхна около главата ѝ като пламъци. Ако той можеше да укроти собствения си наранен, изплашен гняв, щеше да му се открие удивителна гледка. Той не подозираше, че тя има такъв буен нрав. Подозираше това от проблясъците на студена стомана в очите понякога, но не знаеше със сигурност, че тя беше способна да се опълчи на някой мъж. Доминик харесваше жените, които имаха смелостта да се опълчат на мъжете.

И... и... той застана на едно място, отпусна се малко. Дори скръсти ръце, за да покаже колко беше спокоен. Тя беше взела неговата страна. Тя спореше със Силвен Марки заради него. Гневът му се поукроти, опита да се усмихне саркастично. Как ти харесва това, мамин сине Силвен?

Но защо тя не беше уловила ръката на Доминик, за да предотврати кавгата? Не вярваше ли, че може да го спре? Дом замръзна, когато Силвен хвана юмрука на Джейми и го отмести от гърдите си. Джейми можеше да го удря колкото си иска, но това не му даваше правото да я докосва. Какво го караше да си мисли, че може да държи ръката ѝ толкова фамилиарно?

Силвен каза още нещо, получи отговор, който не му хареса, обърна се, направи няколко крачки, обърна се към Джейми и разпери ръце. Тя го изгледа и заговори бързо. Силвен скръсти ръце, заби поглед в земята и поклати глава няколко пъти.

Джейми сложи ръце на кръста си и добави още нещо.

– Добре – беше думата, която оформиха устните на Силвен. – Добре.

Колко дълго трябваше да търпи Дом този скандал между любовници? Той закрачи към тях, но яростният поглед на Джейми го спря.

Силвен изви глава и го погледна злобно. Той беше висок колкото Доминик, но беше по-слаб. Приличаше на красив страстен поет, докато Дом имаше вид на груб хлапак от касапницата.

– Ти наистина си негодник, Ришар.

– Майната ти, Марки.

Силвен присви очи и погледна отново Джейми.

– След всичките шоколадови бонбони, които направих за теб. Моля те, не ми казвай, че всъщност предпочиташ неговите.

Силвен... е правил шоколадови бонбони за Джейми... Дом стисна юмруци, готов да раздаде справедливост. Само ако можеше да телепортира Джейми някъде другаде, така че да не гледа, а после щеше да убие този негодник.

– Това да не е битка на шоколадовото его? – попита ядосано Джейми.

Силвен посочи презрително Дом с аристократичната си брадичка.

– С него... как не. Но аз говорех сериозно, Джейми.

Дом изръмжа,

– Дори не го помисляй, Ришар – каза Силвен с толкова остър тон, че шокира Доминик въпреки бушуващия в него гняв. – Няма да се бия с теб пред нея. Няма начин.

Дом изгледа най-презрения си враг изпод сключени вежди. Какво означаваше това?

Силвен поклати глава, погледна Джейми още веднъж, обърна се и се отдалечи към микробуса си, който вече беше натоварен с големи кашони с ванилията, за която беше дошъл Доминик.

Дом отказа да го удостои с поглед. И за да е още по-ясно, положи ръката си собственически и изключително нежно – без гняв, не ѝ позволявай да почувства гнева ти – на раменете на Джейми, все още облечена с неговото кожено яке, и я поведе към най-отдалечения ъгъл на сградата.

Там той пусна раменете ѝ и се облегна на стената, притисна тялото си до нея, опита се да залепи себе си и всякакви пориви за насилие към бетона. За по-сигурно дори скръсти ръце на гърдите си.

– Твоето име Жами ли е, или Джейми? – беше толкова ядосан, че почти успя да произнесе онова твърдо "дж" в името ѝ като онзи негодник Силвен, който беше ходил на училище шест години повече и следователно беше учил английски език.

– Джейми е прякор – в гласа на Джейми прозвуча не толкова гняв към него, а по-скоро някаква всеобща враждебност, гняв, който се излъчваше от нея като вид самозащита.

Прякор. Значи Силвен знаеше не само името, но и прякора ѝ.

– Откъде познаваш Силвен? – изръмжа той.

Джейми го стрелна с очи.

– Това не е твоя работа.

По щастлива случайност Доминик се чувстваше по-уверен, когато тя му говореше по такъв начин, сякаш отказваше да търпи номерата му. Това му подейства донякъде успокоително, въпреки че една част от него все още беше готова да убие Марки с голи ръце.

– Спала ли си с него?

Джейми го изгледа потресена. После очите ѝ пламнаха от гняв.

– Какво правите вие двамата, практикувате някаква кръвопролитна сексуална война ли? Освен това искам да знам теб това какво те интересува, след като явно спиш с всяка срещната жена?

Това, за жалост, беше съвсем справедливо. Доминик скръсти ръце още по-плътно върху гърдите си, съжалявайки, задето беше оставил Силвен да се измъкне, без да му строши поне красивия арогантен нос. Погледна микробуса на Марки на паркинга, където работниците от склада вече бяха натоварили ванилията на Доминик, но Силвен все още не се беше качил вътре. Той се беше облегнал на предната врата, скръстил ръце и кръстосал глезени, сякаш разполагаше с цялото време на света, за да проследи пиесата. Какво чакаше, по дяволите? Да се прояви, ако се наложеше Джейми да бъде спасена? Все още не беше късно Дом да прекоси паркинга и да му размаже носа.

– Силвен също ли спи с която му падне? – неочаквано попита Джейми, предпазливо, като човек с обоснован интерес.

– Нямам представа – нацупи се Дом. Как само му се искаше да може да опровергае това "също". По дяволите, сам си беше виновен за тази част от печалното си минало. – Мисля, че вече е сгоден – добави сковано той. В смисъл... зает е. Стой далеч от него.

Тази информация явно не я засегна особено. Тя кимна леко, доволна.

– За някаква милиардерка – добави Доминик за по-сигурно, – която произвежда онази ширпотребителска гадост, която наричат шоколад. Не знам как Силвен може да се държи така, сякаш е повелителят на земята, след като е готов да се продаде за паница леща.

Изражението на Джейми застина. Тя заби поглед в земята, не в него, профилът ѝ беше чист и прекрасен като мрамор с лунички, далечен като музеен експонат.

– Джейми – той свиваше и отпускаше юмруци, скрити под бицепсите му. – Ти интересуваш ли се от Силвен? – И него ли попиваш като последните капки сос в чинията ти?

Джейми го погледна недоумяващо.

– Ти само нимфоманки ли познаваш?

Сигурно не само. Но Дом не би се учудил, ако в миналото му имаше няколко освидетелствани нимфоманки. Той прокара длан по лицето си.

– Аз наистина не ги познавам – призна той, почти шепнешком.

На лицето ѝ се изписаха недоумение и потрес. Защо му трябваше да признава най-лошите подробности за себе си? Някаква част от него искаше тя да открие истинската му същност, за да избяга на безопасно разстояние.

Целият гняв сякаш се оттече от нея, оставяйки я посърнала и изцедена. Сърцето му се сви. Не посървай заради мен. Моля те. Тя погледна към Силвен в другия край на паркинга и болката го смрази. Ако избереше да се качи в буса на Силвен...

Джейми потърка челото си с изморени пръсти, но не можа да изтрие бръчките.

– Не е ли очевидно от кого се интересувам? – попита тя тихо. – Случилото се между нас, то... – гласът ѝ заглъхна и тя преглътна, после се насили да продължи – това нещо обичайно ли е за теб?

Доминик не каза нищо, само дишаше накъсано и я гледаше. Всъщност да, повечето жени се държаха като сексманиачки около него. Но това беше само секс, те се пристрастяваха само към секса и нищо друго. Така че за останалото той не знаеше. За него това беше нова територия. Не, тя не беше същата. Тя беше различна. Но нима наистина искаше него? Целия? Е, поне онези части от него, които той беше склонен да ѝ покаже?

– Мислиш ли, че бих могла да направя същото със Силвен утре вечер или че може би съм го правила преди няколко нощи?

Дом заби пръсти в мускулите си, сякаш за да ги разкъса при наплива от образи, които се заредиха в главата му. Защото той тъкмо от това се страхуваше. Толкова години се беше опитвал да се превърне в стойностен човек, а сега се проваляше при първото истинско изпитание. А връзката им беше едва от два дни.

Въздушна кула, а не връзка. Допреди четирийсет и осем часа той не знаеше дори името ѝ.

– Ходила ли си някога на плажа? – попита Доминик. Той беше ходил веднъж. Метна се на мотора и кара до Бреган, само на няколко часа път оттук. Беше прекалено стар, за да си построи пясъчен замък, макар че точно това искаше да направи. Почувства се самотен и глупав и се върна обратно същия ден.

– Много пъти – каза сковано Джейми. – Защо?

– Мислех си за пясъчни замъци – какво беше усещането да си направиш пясъчен замък. Текстурата на пясъка, водата, слънцето, радостта от градежа, а после накрая вълните го отнасят, не остава нищо, което да задържиш, не нанасяш никаква вреда. Не беше много по-различно от ваенето на фигури от шоколад.

Джейми погледна към Силвен, който чакаше търпеливо. Не тръгвай с него. Недей. Но ще постъпиш по-умно, ако си тръгнеш с него.

– Добре, разбрах – каза тя. – Те са забавни и мимолетни. Няма ли да провериш какво става с ванилията?

И да ѝ даде възможност да се измъкне със Силвен?

– Нека той да я вземе – процеди студено Дом в ущърб на собствените си шоколадови бонбони в жестоката конкуренция за най-добрата ванилия в Париж, без да му мигне окото. После постави каската на главата ѝ. – Аз искам теб.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Моторът беше ужасна препратка към ерата на икономическата и юридическата зависимост на жените, реши Дом. Независимо колко ядосана или решена да запази дистанция беше жената, тя нямаше друг избор, освен да те прегръща, докато ти я возиш накъдето си искаш.

Това го радваше, но сигурно трябваше да си купи кола възможно най-скоро. Къде щеше да паркира тази кола в близост до апартамента си, Доминик нямаше представа.

Най-вбесяващото беше, че Силвен ги следваше през целия път до центъра на града, независимо колко бавно се влачеше Дом, за да принуди съперника си да се откаже и да ги задмине. Особено като се има предвид, че Дом, ако не беше неговата безценна пасажерка, допряла бедра до неговите, можеше да издуха негодника по всяко време благодарение на по-голямата мощност и маневреност на мотора. И това щеше да е дяволски по-забавно.

Силвен изчака, докато светофарите и хората по тротоарите в сърцето на Париж даваха на Джейми възможност да се измъкне, когато поиска, след което пое в своята посока.

Глупак, помисли си Дом. Но успя да не му покаже някой вулгарен жест. Главно защото не искаше да се излага още повече.

Доминик спря пред апартамента на Джейми, преди да се поддаде на импулса да я отвлече. Тя свали каската на Сени и съблече якето му с мрачно изражение, погледна нагоре към прозорците на апартамента, после към Дом. Без да каже нищо, му подаде якето и каската.

Сърцето му започна да блъска диво, обзето от паническо отчаяние.

– Задръж го – дори тя никога повече да не го пуснеше горе, поне щеше да има частица от него в апартамента си.

Когато прибираше багажа си, тя щеше да погледне якето и да се замисли какво да го прави.

Веждите ѝ се сключиха. Джейми притисна якето до гърдите си, пръстите ѝ погалиха кожата. Изплашеното му сърце се поуспокои от милувката на пръстите ѝ, сякаш той беше облечен в якето и ръцете ѝ се плъзгаха по гърба му. Гласът на Силвен прозвуча в главата му: След всичките шоколадови бонбони, които направих за теб. След всичките шоколадови бонбони... за теб, направих за теб. Той привърза чуждата каска към седалката на мотора и я погледна отново.

– Джейми. Какво правиш с мен, използваш ли ме?

Като всяка друга жена. За да забрави Силвен, може би, ако той въртеше любов с нея въпреки годежа си с милиардерката? Лицето ѝ помръкна напълно. Якето му увисна в ръцете ѝ и се провлачи по земята.

– Да – каза тя с празен поглед. – Да, използвам те.

Дом притисна длани до седалката на мотора и се загледа в тях. Дори върху черната кожа ръцете му бяха прекалено големи, прекалено груби.

– Добре – каза накрая той. – Трябва да се връщам на работа.

Той остави мотора си там и си тръгна пешком. Нямаше вяра на себе си, за да шофира.

***

– Не знам Силвен какво влияние очаква да имам върху твоя сексуален живот, но сигурно трябва да ти кажа, че той наистина ненавижда Доминик – каза Кейд. Те седяха в едно кафене в края на Ил Сен Луи с изглед към Нотър Дам и Сена. Беше леко хладно за навън, но те не бяха единствените ентусиасти, които намираха априлския ден прекалено изкусителен, за да седнат вътре в заведението. Повечето маси навън бяха заети. Русокоса млада жена с вързана на конска опашка коса свиреше на цигулка върху дървен сандък в средата на моста, който се издигаше между тях и катедралата, музиката се носеше над света и през тях като някакъв скъпоценен дар.

– Според мен чувството е взаимно – отбеляза Джейми.

– Освен това трябва да ти кажа, че той наистина се опита да ме свали. Всъщност държанието му беше прекалено арогантно, за да го окачествя като свалка. По-скоро той ми даде да разбера, че не би имал нищо против да ме почеше, ако ме сърби някъде.

– Благодаря, Кейд – гласът на Джейми прозвуча напрегнато. – Стига толкова.

– Мислиш ли, че той знае коя си? Това да не е някаква глупава надпревара със Силвен?

Джейми стисна зъби. Очите и ноздрите ѝ запариха, но проклета да беше, ако позволеше на Кейд да види сълзите ѝ.

– Нямам представа. Тоест това би обяснило някои неща. Той очевидно не може да се интересува от мен – тя извърна глава, стиснала челюсти, и се загледа в реката.

Настъпи моментно мълчание.

– Джейми, това са глупости. Защо мислиш така?

Джейми я прониза с пламтящ поглед.

– По същата причина като теб и Силвен, предполагам, но за бога, хайде да не сравняваме позициите си, за да се уверим в моята нищожност.

Кейд замълча. Е, това беше постижение. Нейната обиграна в корпоративните преговори сестра, която умееше да се справя с всякакви разногласия, отвори и затвори уста няколко пъти, без да дръзне да заговори.

– Освен това – Джейми се съсредоточи върху цигуларката, която, както беше стъпила върху дървения сандък, ѝ напомни на Нике от Самотраки, – аз му казах истината за мен, така че е излишно да се тревожиш за него.

– Ти си му казала? И той въпреки това за малко да се сбие заради теб?

Дясната ръка на Джейми се сви полека в юмрук.

– Това не е истината за мен, Кейд.

Кейд заговори и замълча, овладя се умело, както сигурно се превръщаше във въплъщение на самообладанието и хладнокръвието, когато страстите в заседателната зала се разгорещяваха прекалено.

– Коя истина по-точно?

Джейми отново погледна цигуларката. Момичето изглеждаше толкова щастливо. Толкова... победоносно.

– Че го използвам. Какво друго бих могла да правя с него?

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Тропането на вратата същата вечер я стресна; за първи път някой чукаше на вратата ѝ. Сестра ѝ имаше навик да я вика да слезе долу. Доминик звънеше на домофона. Дядо ѝ я караше тя да ходи при него. Баща ѝ беше в Щатите. Никой друг не знаеше къде живее. Чукането беше много тихо, много дискретно.

Джейми погледна през шпионката и подскочи отново, сърцето ѝ заби като лудо. Тя отвори отривисто вратата. Облегнат на рамката, Доминик я посрещна с поглед. Черната му коса беше мокра и неговата топлина и сила я поразиха с почти физическа сила. Той явно идваше от фитнес залата. Джейми виждаше издутите му след тренировката мускули.

В тъмния коридор очите му бяха съвсем черни.

– За какво? – попита той.

Тя го погледна с недоумение. Както се беше облегнал, тя трябваше само да пристъпи крачка напред, за да се скрие в пещерата му.

– За какво ме използваш?

Веждите ѝ се сключиха.

– За секс? – той сложи ръце на талията ѝ и искрата пламна моментално, плъзна от дланите му и обхвана цялото ѝ тяло. – За развлечение? Като лек за разбито сърце?

– За теб – каза нетърпеливо тя. Откъде му хрумна за това развлечение. – Ти за какво се мислиш, за списание на летището?

Съдейки по блясъка в очите му, явно му беше минала такава мисъл. Той я поведе обратно в апартамента, без да сваля ръце от талията ѝ. Сексуалната възбуда мигновено се разля в нея и я размекна само от неговото властно докосване до тялото ѝ, само от затварянето на вратата зад него.

– Защо не ми обясниш по-подробно?

– Разликата между теб и списанието?

– Това как ме използваш.

– За теб – каза отново тя, объркана и безпомощна. Нима Доминик мислеше, че тя иска да обсъжда слабостите си? Тя мразеше слабостите си.

Ръцете му обхванаха талията ѝ по-плътно.

– Какво в мен?

Джейми дори не знаеше как да му обясни. Не можеше да му обясни колко жалка беше в действителност. Тя сложи ръка на гърдите му.

– Ти.

Гърдите му се издигнаха и спуснаха в дълго напрегнато вдишване и издишване под ръката ѝ.

– Може би трябва да ми обясниш какво имаш предвид под "използване".

– Може би ти трябва да обясниш какво имаш предвид под "използване". Ти зададе въпроса.

Той притихна, ръцете му потрепваха неспокойно върху ребрата ѝ, изпращайки малки вълни на удоволствие по тялото ѝ.

– Че ти търсиш нещо, което не съм аз. Като всички други.

– О, не – възкликна Джейми. – Не, наистина не мисля така – навярно тя не беше чак толкова лоша? Не би се хвърлила на врата на първия срещнат здравеняк, който ѝ обърнеше малко внимание, със същото желание да се притисне до него и повече никога да не се отлепи? Обичам те, помисли си тя отново в мощна приливна вълна, която заля тялото ѝ и се разля през устата ѝ. Джейми стисна решително устни. Само това липсваше в контекста на използването.

Ръцете му я стиснаха по-силно.

– Какво не мислиш?

– Че всеки друг става.

Той я погледна дълго и проницателно.

– Това не ме интересува – отсече Доминик.

Джейми затвори очи.

– Да. И аз така мисля. Но ти ме обърка с твоя въпрос.

Той я погледна. Изрече следващите думи така, сякаш ги изтръгваше от себе си заедно с кожата си:

– Интересува ме. Искам да кажа, ако ти просто ме използваш, ще приема това, Джейми. Можеш да ме използваш колкото искаш.

Той я долепи до стената, прикова я с ръцете и тялото си.

– Ето. Целият съм твой, за да ме използваш.

***

И Джейми го използва. Доминик сам я беше подтикнал. Той я прикова до стената и поднесе устата си към нейната, тя сложи ръце на раменете му и го бутна назад. И той се подчини. Поддаде под натиска на ръцете ѝ, позволи ѝ да го избута през стаята, до леглото.

Той легна покорно, подчини могъщите си мускули като атлет, който се покланя на принцеса. Еротизмът на ситуацията я наелектризира. Доминик носеше само тясна тъмносиня тениска от мека фина материя, прекалено тънка за прохладната пролетна вечер. Джейми я издърпа през главата му.

Издутите му от тренировката мускули се напрегнаха още повече под нейния поглед. Той изстена тихо, когато тя положи длан в средата на гърдите му, като примрял от глад човек при първата хапка храна.

Тя започна да го гали навсякъде, по стегнатите мускули на корема, по твърдите мускули на гърдите, по широките рамене и стоманените бицепси. Доминик понечи да обхване с ръце ханша ѝ, но тя не му позволи.

– Ти каза, че мога да те използвам.

Две дълги вдишвания, които развълнуваха гърдите му под ръцете ѝ. Беше рано вечерта, слънцето още не беше залязло и за първи път, откакто се любеха, Джейми можеше ад види истинския цвят на очите му: кафявите точици, които озаряваха черното, като дълбока тъмна вода.

– Добре.

Това беше един милион пъти по-хубаво, отколкото да седи в неговия салон и да поглъща неговите вкусове. Тя можеше да го изпива, целия и навсякъде, да изследва е ръце тялото му, да целува невъзможно красивите мускули, да проследява е устни твърдата извивка и линията на сухожилията и мускулите, чак до китката му, от вътрешната страна на китката му, да притиска целувка в центъра на дланта му, да гали лицето си в тази голяма ръка, да милва мазолите по пръстите му, да се овалва в него.

– Жеееми – гласът му беше накъсан, дрезгав и груб, без онази нежна обвивка, с която тя беше свикнала.

Джейми отърка лицето си по същия начин върху стомаха и гърдите му, като животно, търсещо ласка. Ръката, в която се беше гушила, я последва, хвана главата, тила ѝ, улови я за рамото във внезапен спазъм. Тя не обичаше да оставя тила си незащитен, но не го усещаше толкова уязвим, когато неговата голяма ръка лежеше отгоре, чувстваше го скрит и защитен.

Боже, тази негова топлина, силата му, тя можеше да се зарови в тях и никога да не ги напусне.

– Ти си толкова красив – прошепна тя на английски, тъй като френският беше излетял от ума ѝ.

"Толкова красив", прошепна отново до хълбока му, когато смъкна дънките му. И "толкова красив", когато пропълзя отново нагоре, прилепвайки тялото си до неговото така, както човек обира чинията с пръст, за да изяде последните трошички от вкусното ястие, за да се наслади на вкуса докрай.

Ръцете му се плъзгаха нагоре и надолу по гърба ѝ в опит да я задържат, после ласките се превърнаха в здрава хватка въпреки волята му. Той тръпнеше под ръцете ѝ.

– Джейми.

Произнасянето на името ѝ винаги предизвикваше шок. Караше я да мечтае за най-различни неща. Тя се изтегна върху него с цялата си тежест, обхвана лицето му с длани и го целуна по устата. Бавно. Наслаждаваше се на движението и подчинението на неговите устни под нейните, на силата на неговия отклик, на вкуса му, на потъването на пръстите ѝ в дългата му копринена коса. Тя потъваше все по-дълбоко в устата му, неспособна да се откъсне, целуваше го ненаситно.

С всяко нейно докосване в тялото на Доминик се натрупваше все повече и повече сила, докато накрая достигна точката на преливането, неудържима като светкавица в буреносен облак. Той протегна ръка към таблата на леглото, но не намери за какво да се хване. Джейми прокара длан по изпънатата му ръка, по издутия бицепс и Дом стисна възглавницата.

– Джейми. Позволи ми – другата му ръка хвана дупето и и го притисна до възбудения си член.

Тя зарови лице във врата му и му позволи да събуе дънките ѝ, да разтвори бедрата ѝ, остави го да я намести върху него. Тя обичаше трепета, който преминаваше през тялото му, когато я притегляше върху члена си, сякаш трепваше от удар с камшик. Тя обожаваше звука, който издаваше Дом.

– Ма cherie[31]. Позволи ми. Отдай ми се.

Ръцете му започнаха да я движат в бавен, люлеещ, дълбок ритъм, докато тя целуваше раменете му. Плетената туника падаше като преграда между телата им. Дом понечи да я избута нагоре, но Джейми не му позволи, дръпна я отново надолу, затъкна я между своята и неговата кожа. Доминик не настоя. Вниманието му сега беше другаде. В неговата мъжественост, в ритъма на бедрата им. Той обърна телата им неочаквано и на нея този обрат ѝ хареса, понрави ѝ се да се озове под заслона на тялото му. Уловена в клетката на неговата сила.

– Джейми – Доминик спусна ръката си надолу, между телата им. – Харесва ли ти това, minette[32]? Харесва ли ти? – той дишаше запъхтяно, грубите думи бяха почти без звук. – Macherie – прошепна той, когато отмалялото ѝ тяло се отпусна на матрака, докато ханшът ѝ се извиваше нагоре. – Ето. Използвай ме. Oui, minou[33]. Използвай ме, то така.

Тя се вкопчи в него, разтърсвана от оргазма. Беше като гмурване в слънцето, в неговата сияйна топлина. И това слънце се потопи на свой ред в нея, топлината му я облада дълбоко, ръцете му се стегнаха в една последна неистова секунда на техния споделен екстаз.

По-късно Дом лежеше по гръб, с една ръка под главата, а с другата прегръщаше сгушената до него Джейми. Тя се чувстваше влажна, отпусната, напълно негова.

– Странно – прошепна нежно той. – Не се чувствам използван.

Тя си помисли, че той ѝ се присмива, защото го смушка в ребрата. Той улови ръката ѝ, така че да не може да повтори движението.

Доминик изви глава към нея, напълно сериозен.

– Или ти си много добра в използването на хората.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

– Гийомет – каза Дом на своята maitresse de salle, чийто перфектен английски беше една от причините да я вземе на работа. Двамата бяха сами на долния етаж и подреждаха витрините преди началото на работния ден. – Какво означава бюфул? – нещо такова. Нелогичният начин, по който английският натъртваше някои срички и преглъщаше другите, му създаваше затруднения да ги долови правилно. Особено когато бяха прошепнати до кожата му.

Гийомет се съсредоточи за момент.

– Бютифул? – каза тя накрая. После отвори една от техните англоезични брошури и му посочи описанието на неговия салон. О, Доминик знаеше тази дума. Ама че странно произношение имаше този език.

– Beau[34] – каза Гийомет и наклони глава. – Всъщност е нещо повече от хубав. На английски красив има по-дълбок смисъл.

Кожата му си спомни докосването на ръцете ѝ, меката копринена милувка. За разлика от сладкарите на горния етаж Гийомет беше прекалено изискана и възпитана, за да му се присмее, но тя се зае да подрежда опаковките и витрините с необичайно усърдие, като от време на време го поглеждаше крадешком. Лицето ѝ се изчерви леко под дискретния грим, което подсказваше, че тя има доста точна представа в какъв контекст Доминик беше чул тази дума.

Той самият също се изчерви и се затича нагоре по стълбите.

– Ти ме използваш за романтично увлечение с французин, което можеш да опишеш в твоя пътеписен дневник, пали? – попита Дом същата вечер, докато се разхождаха.

Джейми беше дошла късно следобед, когато той вече се канеше да остави салона във вещите ръце на своя първи заместник. Той седна при нея, докато тя изяде най-новия му специалитет, тарталета, тънейки в еротична наслада с всяка хапка, която изчезваше между устните ѝ. После двамата тръгнаха покрай Площада на републиката нагоре по канала Сен Мартен. Доминик харесваше този квартал на границата между спокойствието на заможната класа и енергичните протести и многообразието. Той обичаше железните мостове и тъмните води, баровете на самия бряг на Сена, уличното оживление. Сгради от деветнайсети век се издигаха от двете страни на канала, построени навремето за работниците, а сега населявани от хора като него, които бяха успели да се сдобият с апартамент точно преди цените да се опрат в стратосферата. Дом често си мислеше, че двамата с района споделят някои общи черти, бяха създадени за тежък труд, а сега разкриваха красотата си на всички, които ги бяха подценявали.

Романтично увлечение беше висота, към която Доминик се стремеше в началото и би трябвало да го удовлетворява напълно. Но както при повечето негови амбиции, част от него вече се стремеше към по-големи и по-добри неща. А друга част посягаше да го удари през ръката, задето се пресягаше към тях. Само че Дом до неотдавна не се трогваше от удари през ръцете. Дори от самия себе си.

Джейми го погледна подразнено.

– Това се казва агресивна настойчивост, а?

Дом се опита да скрие самодоволството си. Щом тя забелязваше това едва сега, значи той се беше прикривал много добре. Джейми завъртя очи, като видя изражението му, но устните ѝ се извиха в усмивка. Тя погледна отново кафявочерната вода на канала. Двамата се облегнаха на перилата на един от по-ниските мостове, под шумолящия заслон на раззеленилите се дървета от двете страни на канала.

– Аз съм тук от три месеца, Доминик. Не съм тръгнала на лов за сувенири.

Три месеца? Тя се беше появила в живота му едва преди две седмици.

– Чии шоколадови бонбони си яла досега? – ревниво попита той. След всичките шоколадови бонбони, които направих за теб, беше казал Силвен. Силвен дори нямаше свой салон. Ако я хранеше със своите шоколадови бонбони, значи беше на някое тайно място.

– Харесвам "Ла Мезон де Сорсиер" – каза Джейми.

Това беше шоколатерията на Магали, годеницата на Филип, и нейните лели. Там приготвяха горещ шоколад и фигурки на вещици от тъмен шоколад и се преструваха, че омагьосват минувачите, което понякога вероятно изглеждаше смущаващо. Доминик недоумяваше защо горещият шоколад на Магали го изкушаваше толкова неудържимо, след като той беше човекът, който приготвяше най-добрия горещ шоколад в Париж.

Да, Дом можеше да си представи Джейми там, да попива атмосферата на вещерската магия със същата концентрация, с която вкусваше неговата. Да пие тяхното вълшебно какао. Да отхапва от техните шоколадови вещици. По дяволите, сега той ревнуваше от двойка шейсетгодишни лесбийки и тяхната племенница. Той погледна крадешком Джейми.

– Ти не харесваш жени, нали?

– Какво?

– Просто питам!

– Мили боже! – в гласа ѝ прозвуча примирение, предпазливост или умора. – Ти май си излизал главно с амбисексуални гимнастички, а?

Ами донякъде да. Доминик се замисли за момент за дължината на канала, за малките мостове, които се нижеха под светлината на старите улични лампи, толкова по-очарователни от масивните конструкции над величествената Сена.

– Всъщност аз не излизах с тях – той се постара да прозвучи неутрално.

Джейми стисна металния парапет. Но не го погледна с недоумение. Всъщност изобщо не го погледна. Стоеше надвесена над канала, съзерцаваше почти черната вода и преглъщаше информацията.

– Това е почти цветът на очите ти – каза тя накрая с някак сух, насмешлив тон.

Доминик погледна неподвижните дълбоки води. На най-отдалечения мост някой имитираше сцена от филма "Невероятната съдба на Амели Пулен"[35] и хвърляше камъчета в тръпнещата вода. Дом също потръпна.

– Не разбирам какво получаваш ти от това – каза неочаквано Джейми и той вдигна глава, за да срещне погледа ѝ.

– Получавам от кое? – може би нещо се губеше в превода.

Тя размаха ръка между себе си и него.

– Теб – каза той, без да разбира, и осъзна, че повтаряше нейните реплики от снощи.

Веждите ѝ се сключиха. Главата ѝ остана наведена и извърната от него, но очите ѝ пробягаха по тялото му. Джейми понечи да заговори, затвори уста, после я отвори отново.

– Това е абсурдно.

Ръцете му го сърбяха да прегърнат слабичките рамене, да я погали дори тук, на обществено място, с докосването си да предяви своето право над всяка извивка на тялото ѝ.

– Защо да е абсурдно?

Тя премълчаваше нещо, изражението ѝ беше строго и объркано. Тя не събираше смелост да му признае нещо. Дом разпознаваше знаците по-добре от всеки друг.

– Защо не с брюнетката? – попита безцеремонно Джейми, несъмнено за отвличане на вниманието. Тя стисна пълните си устни. – Защото вече си я имал?

Доминик се скова. Това беше вярно. И сексът беше хубав. Груб и див, онзи вид секс, който не предполагаше близост. Мисълта, че Джейми си го представяше по този начин

– Че си представяше нея, използвана по същия начин, – го преряза болезнено. Мамка му, имаше ли нещо достойно под лустрото на шоколадовите бонбони и сладкишите, с които я хранеше, с което би могъл да я заслужи?

Прииска му се да можеше да се занули, да изтрие цялото си минало до момента, когато я беше срещнал, така както изтриваше дъската в офиса в началото на новата седмица. Доминик полагаше неимоверни усилия да бъде различен с нея, да не е мъжът, който е бил досега. А тя дори не подозираше това. За нея той си оставаше гаден груб използвач. Той погледна ръцете си, стиснали перилото, за да потърси следите от студената кървава работа.

Не. Какаовото масло заглаждаше всичко. Сутринта, когато той се беше събудил след една седмица чиракуване в шоколатерията, откривайки колко меки бяха станали ръцете му, тази сутрин беше определила посоката на неговата бъдеща кариера. Но колкото и да ги топеше в шоколад, белезите оставаха незаличими. И Доминик преднамерено запази мазолите по дланите си. В случай че му потрябваха.

– Аз искам само теб – каза той тихо. – Извинявай – подразни се, като се чу да се извинява, задето я искаше. Не можеше ли да ѝ направи някакъв комплимент?

Джейми се стресна така, сякаш той беше плиснал студена вода в лицето ѝ.

– Ти извини ли се?

Той кимна, съжалявайки горчиво за това.

– Защо? – тя потърси отговора по лицето му и Дом се помъчи да надене отново джентълменската маска. Той беше допуснал грешка. Тя беше забелязала нещо. Сега се опитваше да проникне зад маската. – Защо се извиняваш? – настоя Джейми, като го гледаше изпитателно.

Малоумен глупак, сам се беше издънил. Какъв смисъл имаше да се опитва да я убеди да се остави в ръцете му, ако щеше да признае истината още при първия най-обикновен разпит?

Неговата по-добра половина беше видяла възможност да я предупреди. По-добрата половина? Кого заблуждаваше той? Немощните десет процента от него, в най-добрия случай. Той потърси спасение в доминиращите егоистични деветдесет процента.

– Защото не знам как да го изразя с думи. Ти ме попита какво получавам. Теб. Само това искам.

Само това. Плюс луната и звездите като гарнитура. Как можа да изтърси такава глупост.

– Защо? – попита учудено Джейми.

Доминик вдигна рамене като малко момче, опитвайки се да насочи разговора към по-безопасна територия.

– Все още не си ми позволила да преброя всичките ти лунички.

Тя имаше смущаващо проницателен поглед, когато не тънеше в романтично замайване. Това не вещаеше нищо добро в случай на сериозна връзка.

– А след като ги преброиш, ще бъдеш готов да продължиш напред?

Сърцето му заблъска силно, отново му прилоша. Доминик се надвеси над канала, стиснал перилата, загледан в кафявата вода.

– Искаш да те оставя на мира ли? – по дяволите, защо ѝ задаваше този въпрос? Тя можеше да каже "да".

– Виж, ще те разбера, ако искаш да сложим край – каза тя бавно и неохотно.

Ръцете му се свиха в юмруци.

– Защо? Защото ти самата искаш това?

Тя го измери с онзи недоумяващ поглед.

– Не. Защото аз получавам всичко в тази история.

Дом зяпна от слисване. Може би неговата роля на добър мъж беше прекалено убедителна. Доминик я погледна крадешком. Ако ѝ кажеше колко далеч беше от истината, дали щеше да разбие илюзиите ѝ?

– Ти получаваш само мен, както сам каза – ъгълчетата на устата ѝ се извиха тъжно надолу. – Каквото остана от мен.

Тя звучеше като собствения му вътрешен глас. Сякаш сама по себе си тя не представляваше нищо. Но неговият вътрешен глас беше оправдан. Доминик се помъчи да се усмихне.

– Точно това ми харесва. Ти.

Тя го изгледа с озадачено неудовлетворение.

– Не че това е най-важното нещо на света, естествено, но онази брюнетка изобщо не може да се мери с твоята красота.

Тя го намираше за красив? Глупава доволна усмивка разцъфтя на лицето му и Дом се изчерви. Нищо чудно, че персоналът не спираше да си прави шеги с него. Той се излагаше.

Красив. Доминик напъха ръце в задните джобове на дънките си, за да не развалят впечатлението с недодялания си вид.

– Аз те харесвам – повтори той. Това вече трябваше да е очевидно. Сигурно не беше нужно да разкрие цялата си мръсна душа и да я простре в краката ѝ, за да го докаже?

– Защо? – попита тя отново.

Доминик я погледна, луничките и изпъкналите кости, и цунамито от сексуална възбуда и топлина го завладя отново. Той започваше да свиква със своята безпомощност пред тези вълни.

– Всеки път, като те погледна, искам да те оближа цялата – прошепна той.

Джейми се изчерви по всички открити части от тялото си и Дом неволно погледна нагоре по улицата към своя апартамент. Тя не знаеше колко близо беше жилището му и той не можеше да реши дали да ѝ каже. Ами ако я допуснеше още по-дълбоко в себе си и тя не харесаше каквото видеше там? Но ако я заведеше там преди залез слънце, дори тя не можеше да го накара да изключи лъчите му, за да се скрие. И Дом щеше да види докъде се изчервява.

Той измъкна ръка от джоба на дънките и хвана нейната върху перилото, почти забравил за белезите.

– И така, по какъв начин ме използваш?

– Не започвай пак – харесваше му нейното раздразнение. Той никога не беше стигал до такъв етап в отношенията, когато жената можеше да завърти очи присмехулно и в същото време да му позволи да държи ръката ѝ. Дом се запита дали тя можеше да завърти очи и въпреки това да му позволи да я люби.

– Омъжена си. Това ли е? – о, боже, това щеше да е най-ужасното нещо, което му бяха причинявали някога.

– Не, не съм омъжена. Ти излизал ли си някога с някоя разумна, морална жена?

Той ѝ хвърли печален поглед и реши да не изтъква очевидното за своята сексуална история.

– В момента излизам с такава жена, доколкото разбирам – каза с надежда той.

Нейната усмивка изгря като слънце, което се издигаше над планета, която никога не беше виждала изгрев. Какво толкова беше казал? Във всеки случай то я накара да се доближи до него, да го улови под ръка и Дом моментално я прегърна.

– Е, кажи ми, по какъв начин ме използваш? – попита недоумяващо той.

– Ами за... – тя издиша рязко. Но не се отдръпна. Това му харесваше, харесваше му как Джейми не се дърпа.

– Трябва да ти кажа, че това е много по-приятно изживяване, отколкото си мислиш – продължавай да ме използваш. Мога да остана така завинаги.

Сърцето му се сви болезнено само при мисълта че би могъл да я задържи завинаги. Изплува споменът за сковаващия ужас и безтегловност, когато Доминик осъзна, че майка му си беше отишла. Пропадането в онази безтегловност беше продължило безкрайно дълго, най-малко през цялата следваща учебна година. И повече. Години наред той се будеше от онзи болезнен сърдечен спазъм, от който му прилошаваше.

Джейми облегна глава на гърдите му. Явно не му се удаваше да я придумва и убеждава. Затова Доминик изтласка тревогите на сърцето си в онова тъмно изоставено място, където ги беше прокудил, и се облегна леко на нея, опирайки гърба ѝ в парапета на моста. Джейми вдигна глава, усетила напора на тежестта му, или по-скоро намека за нея. Извивката на устните ѝ веднага омекна. О, да, как обичаше той тази мека извивка веднага щом я погледнеше по определен начин. Доминик наведе глава и я целуна по устните, без да бърза, потъвайки във вечността. Тя измърка тихо и пъхна ръце под якето му, за да ги прокара нагоре по гърба му. Той захапа призивно устните ѝ и прошепна съвсем тихо, съвсем нетипично за неговата агресивна настойчивост.

– Кажи ми, Джейми. Но какъв начин ме използваш?

Тя дръпна главата си назад, за да го погледне ядосано, а той я сграбчи, изплашен от ъгъла, под който се беше надвесила над водата.

– Както... както растението използва слънцето, разбираш ли? Или... или както сюнгерът използва водата. Сега доволен ли си? Винаги ли се вкопчваш така?

Той постоянно разочароваше хората. Но ръцете му стиснаха дупето ѝ в многозначително послание. Не и нея. Не, нея няма да я изпусна, и ти няма да ме придумаш, каза неговият ненаситен демон на по-добрата му половина. На неговите по-добри десет процента.

– Слънцето – думата сякаш измести необходимостта му от кислород. Дом забрави да диша нормално. Слънцето? Тя го използваше като слънцето? Той беше слънцето. Той.

Устата ѝ потрепери.

– Слънцето и водата не получават почти нищо в замяна.

Оставаше му само да гледа. Джейми току-що му каза, че за нея той е слънцето, и смяташе, че той не получава нищо в замяна? Какво бъркаше, по дяволите? Тя не забелязваше ли как се размекваше той под ръцете ѝ? Дали не трябваше да ѝ носи цветя или нещо друго? Подаръци? Или може би бижута?

Доминик не можеше да си я представи с бижута. Джейми не носеше дори часовник. Сякаш нейните чисти класически черти трябваше да останат необременени от нищо друго, освен от вълшебния прашец на луничките. Както и да е, в понеделник Дом имаше почивен ден, така че можеше да я заведе на "Фобур Сент Оноре"[36] и да види дали нещо на лъскавите витрини няма да събуди блясък в очите ѝ.

– Аналогията със слънцето е напълно достатъчна – каза той някак сковано. Не че искаше да я отхвърли. Метафората със слънцето премина през него като топла вълна, изцели всички стари рани и белези. – Как е възможно да мислиш, че аз не получавам нищо? – всеки път, когато я докосваше, той трябваше да се сдържа да не я стисне така, сякаш тя беше сюнгерът, от който той, умиращият от жажда, можеше да изсмуче последната капка вода.

Джейми се дръпна от него. Прииска му се да ѝ попречи, да надделее, защото една част от него винаги знаеше, че може да се наложи със сила, но Дом отново успя да напомни на своите инстинкти как постъпват порядъчните мъже и я пусна. Тя отстъпи крачка встрани, напъха ръцете си в широките ръкави на лекия свободен пуловер. После обърна гръб на водата, която беше оприличила на цвета на очите му, но не го погледна в лицето. Джейми се подпря на перилото и се загледа към моста в другия край на канала, към групата хора, които излязоха от бара наблизо, в пластмасовите чаши с бира, в бавно сгъстяващия се здрач и светлинките на уличните лампи.

– Аз не мога да ти предложа нищо в момента – каза тя.

Дом се засмя. Какво повече трябваше да му предлага, след като го караше да се чувства толкова щастлив? Какво беше това според нея? Нищо?

– За какво говориш?

– За моята стойност – нещата, които умея да правя, аз не мога да ги правя сега. Не искам да ги правя. Може повече никога да не ги правя. А това, това е единственото добро в мен. Без него... оставам само аз.

Той смръщи вежди.

– Вижда ми се добро място, за да започна отначало. С теб и само с теб. Да знаеш колко бих искал да започна от такава изходна точка.

Очите ѝ се разшириха. Тя го погледна така, сякаш се канеше да се върне в прегръдките му, по носле наведе глава и избра по-лошия вариант.

– Аз имам пари – каза рязко, сякаш изстреля това признание от себе си. – Ако... потрябват. Имам.

Доминик я изгледа потресен, предаден, сякаш тя беше забила нож в гърба му след трийсетте други сенатори. Тя имаше пари? И смяташе, че това го интересува? Нима смяташе, че това може да го интересува? Тя за какъв го мислеше? За някакъв меркантилен негодник? А не за момчето, което си беше пробивало път с юмруци и кръв, докато се изкачи на върха и извоюва собственото си кралство?

Тя имаше пари. Тя беше някаква привилегирована принцеса. По дяволите. И какво правеше тук? Пълзеше в прахоляка? Играеше си на лейди Чатърли? Така ли го използваше? Слънцето не може да се купи с пари. Ръката му хвана здраво перилото, което се впи в коравата му длан.

– Защо смяташ, че това ме интересува, мамка му? – попита той с нисък и яростен глас, който Джейми не беше чувала досега.

В очите ѝ припламна страх и тя трепна като човек, който знаеше, че допуска грешка, още преди да я е направил.

– Защо се отдръпна от мен? Да не мислиш, че ще те ударя, ако съм ядосан?

Сега тя премигна, объркана.

– Ка...?

– Майната ти – каза той, непоносимо огорчен. Дом беше разголил душата си пред нея. Беше се опитал да застеле с кадифе калните локви. Съвсем скоро щеше да ѝ признае, че чете поезия. Щеше да легне по корем на леглото до нея и да ѝ чете стихотворенията, които му напомняха за нея –  Va te faire foutre[37].

Той се обърна и се отдалечи.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Доминик стигна до следващия мост, преди полудялото му сърце да забие толкова бързо, че вече не можеше да върви и трябваше да се хване за уличния стълб на ъгъла. Тогава погледна назад.

Джейми стоеше там, където я беше оставил, загледана във водата. Не в него. Той се обърна и се затича. Затича се към нея с всички сили.

– Извинявай – каза той, още преди да е стигнал до нея. – Извинявай.

Дом спря пред нея, опита се да хване ръцете ѝ. Тя ги сви в юмруци и го погледна с пълни със сълзи очи, стиснала челюст.

– Мамка му, извинявай, съжалявам. Моля те, недей, Джейми – стори му се, че чуваше думите на баща си в онези далечни дни, когато той все още се срамуваше от себе си, след като беше ударил малкия си син или жена си. – Извинявай, Джейми – Дом стисна юмруците ѝ, опитвайки се да ги разтвори. Боже, как се мразеше, задето говореше като баща си. Мамка му, по-лошо, той говореше като самия себе си навремето, когато беше малък и се опитваше да се измъкне с извинения от побоя, преди да се опълчи срещу баща си в изблик на чиста омраза.

Но само влоши положението. Стиснатите пълни устни сега затрепериха и сълзите затрептяха по върховете на миглите ѝ, готови да се отронят.

– Но ти защо ми го каза! – отчаяно попита той. – Сякаш съм някой, който преследва парите?

За Дом това беше по-ужасна обида от майната ти за Джейми. Боже, майната ти – това беше просто един от по-учтивите начини на изразяване в средата, където той беше израснал. Майната ти не болеше, за разлика от обидния намек, когато той полагаше такива усилия да се представи за принц, че всъщност е беден, жалък, продажен касапин.

– Аз дори не говорех за теб – каза ядосано тя. – Казвах нещо важно за мен. Така че майната ти на теб.

Очите му се разшириха, после Дом се усмихна неволно, обзет от отчаяно облекчение, че му отвръщат със същото. Той вдигна ръката ѝ до устните си, но тя остана свита в юмрук, сякаш Джейми искаше да го удари. Харесваше ѝ да свива ръцете си в юмруци. Явно там, където бе израснала, хората не изразяваха гнева си с насилие.

– Аз съм себичен негодник – каза той, което, за съжаление, беше вярно. – Кажи ми каквото се опитваше да кажеш.

Тя издърпа ръката си и Дом я пусна, защото се стараеше да бъде добро момче. Дори след единайсет години на самостоятелност той все още трябваше да си напомня постоянно какво правеха добрите момчета, да надделява над инстинктите си. Джейми се обърна, всяка извивка на тялото ѝ излъчваше гняв, тръгна по моста, но когато Дом я настигна, тя не се опита да го изблъска или да го изгони. Тя го чакаше, искаше той да я настигне. Дотук добре, те просто се бяха скарали като всяка нормална двойка и Дом постъпваше правилно. Не беше прекалено агресивен или настойчив, просто трябваше да я следва известно време, докато ядът ѝ отмине, а после да се одобрят.

– Кажи ми – той я подкани отново след два моста.

Внезапно Джейми седна на ниския бетонен бряг на канала, където водата беше толкова близо, че можеше да се пипне с ръка. На Дом му беше малко по-трудно да седне, с неговите дълги крака, но се сгъна до нея.

– Аз имам много пари, които не съм спечелила – каза Джейми. – Смятам, че трябва да ти го кажа сега, тъй като парите са най-важното нещо, което мога да предложа на повечето хора.

Веждите му се стрелнаха нагоре в знак на недоумение от това колко се подценява Джейми.

– Колко от хората, които те виждат за първи път, могат да го предположат? Ти се обличаш с дънки и пуловери – Дом знаеше, бегло, че има най-различни ценови категории дънки, но нейните изглеждаха съвсем обикновени. Сигурно Гийомет, на която той не плащаше кой знае колко висока заплата, носеше по-скъпи дрехи от Джейми.

Джейми го погледна някак странно и насмешливо, но не отговори на въпроса му.

– Когато бях съвсем млада, моят идеал беше да помагам на хората, вместо да печеля от тях пари. И го правех. Боже, тогава имах стойност; променях хиляди животи. Но знам, че все още има мнозина, които страдат, които се нуждаят от помощ. Обаче аз сякаш се ударих в стена.

Тя погледна надолу по калдъръмената алея, с гръб към водата. Дом остана с усещането на нещо недоизказано.

– Каква стена? – тя да не иска да спаси всички?

По отношение на амбициите това сигурно поставяше стремежа да станеш един от най-добрите шоколатиери в света в различна перспектива.

Джейми продължи:

– Стена между мен и връщането към моята работа. Аз не мога да си представя как ще продължа да я върша и стоя тук, като в ступор съм. Такава незряла хлапачка съм! – гласът ѝ прозвуча толкова ядосано, сякаш се презираше.

Дали той не беше калта, в която затъваха колелата ѝ? Дом се намръщи, дълбоко обезпокоен от тази възможност, но се насили да се съсредоточи върху нейното презрение към самата себе си.

– С каква работа се занимаваше по-точно?

Джейми го стрелна с поглед. Явно подбираше внимателно думите си.

– Условия на труд и устойчиво развитие. Впоследствие усилията ми се насочиха към детския труд, по-специално към експлоатацията на детски труд и заробването на деца.

Думите ѝ го потресоха. Дом се загледа в своите осеяни с белези грозни ръце и си спомни първия ден в скотобойната, когато беше на дванайсет години. Навремето той не го осъзнаваше, но ако беше имал дори най-малка представа за правната система на родната си страна, поне би имал някакъв избор. Дори с цената на пълното с неизвестни бягство от познатата ситуация той несъмнено щеше да оцелее в приемно семейство.

– Разполагах със солидни протекции – продължи сухо Джейми. – Не си ме представяй като герой, защото определено не съм. Но с тази подкрепа успях да променя много неща към по-добро.

Дом не мислеше, че си представя герой. Герой. Той излизаше с герой. Той.

– А защо спря?

– Казах ти – тя го погледна плахо. – Защото съм разглезена лигла и вече не издържам.

Сигурно беше адски трудна работа. Дом се запита дали тя някога щеше да бъде готова да му разкаже подробностите, да прекрачи отвъд мъгливото "икономическо развитие в страните от третия свят", или ѝ беше непосилно трудно да разказва за това. Веднъж беше прочел, че много от медицинските сестри и лекарите в бърза помощ напускат, защото, колкото и добри дела да вършеха, просто не издържаха да гледат лошотията на света ден след ден.

– Изтощила си се – изведнъж му просветна. Лицето ѝ, докато седеше в неговия салон, попиваше вкуса и момента. Дом се пресегна и уви грубите си длани около нейните слабички ръце на героиня. – За това ли ме използваш, за да се напълниш отново?

Тя го погледна в очите.

– Да – прошепна тя някак засрамено.

О! Значи той не беше калта. А източник на възобновяема енергия за героинята. Доминик я притегли плътно към себе си, въпреки че се намираха на обществено място. Притисна я прекалено силно и трябваше да си заповяда да разхлаби хватката си.

– И ти помисли, че това може да е проблем?

Доминик винаги бе настоявал, че неговият шоколад е храна за боговете. Крайно време беше да си намери богиня.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

– Изглеждаш страхотно – каза Кейд на сестра си, докато седяха отново в кафенето на Тюйлери. С настъпването на топлата пролет беше почти невъзможно човек да остане на закрито. Джейми, прекалено слаба и свикнала на екваториален климат, потрепери лекичко, но си заповяда да се стегне. – Дали не се дължи на прилив на сили, след като заряза Доминик Ришар?

Джейми потри ръката си. Мускулите ѝ заякваха, костите не се очертаваха толкова видимо.

– По-скоро прилив на сили благодарение на това, че го има. Убедена съм, че той е изворът на всичката ми сила и мощ сега – стигаше ѝ да седне в неговия салон, за да се почувства по-силна. Той беше изворът на блаженствата в този салон и колкото по-близо беше до него, толкова по-защитена, по-топла и по-красива се чувстваше. А когато беше в неговите прегръдки, нищо в света не ѝ се виждаше грозно.

Кейд прехапа устни, без да изпуска от поглед сестра си.

– Съмнявам се – процеди тя. – Може би трябва да направиш равносметка на собствените си постижения. Убедена съм, че повечето сила и мощ идват от теб самата.

– Старая се – каза иронично Джейми. Тя стрелна с очи сестра си и погледна встрани. – Чувствам се малко... смачкана – тя стисна с ръка въображаема тенекиена кутия и по лицето на Кейд премина сянка. – Сякаш не мога да стоя изправена на краката си.

– Повярвай ми, това е нормално – насили се да каже Кейд. – Нарича се посттравматично възстановяване. Не можеш ли да разпуснеш малко?

– Точно това правя, разпускам.

– Аха, ти на това ли му казваш разпускане? – Кейд събра пръстите на двете си ръце в колибка и погледна изпитателно сестра си. – А Доминик Ришар е твоята патерица?

– Може би – той по нищо не приличаше на патерица. Неговата сила едновременно я изпълваше и обвиваше, топла и естествена. Слънце с мускули, които да я държат изправена.

Изражението на Кейд беше едновременно заинтригувано и предпазливо.

– Доминик Ришар. Ти нямаш представа колко е странна тази идея. Джейми, тревожа се, че ставаш зависима от него.

– Защо? Мислиш, че преживяното ме пречупи, Кейд? Че сега съм една от онези разнебитени жени, които не могат да стоят сами на краката си?

Кейд я погледна с пребледняло лице.

– Като казваш "пречупи", буквално или фигуративно имаш предвид?

– Да оставим буквалната страна на мира – Джейми загреба с ръка, сякаш се опитваше да подхване голям куп боклук и да го изрине от масата. – Аз съм съвсем доб...

– Знам – прекъсна я рязко Кейд. – Знам, че си добре. Да приемем за даденост, че ти си съвсем добре. За да не се налага да го повтаряш повече.

– Добре, защо трябва да го казвам? Че до края на живота ми ще съм някакво прекършено тяло, прекалено глупаво, за да не се забърква постоянно в неприятности?

– Това се случи преди три месеца, Джейми. Три месеца и остатъкът от живота ти са две различни неща.

– Да, да – Джейми се загледа в гигантската скулптура от огънат черен метал, която представляваше женски паяк, изправен застрашително над лалетата и поддържаната трева. За неин късмет в Градините на Тюйлери се помещаваше някаква кошмарна гостуваща изложба. Тя изви стола си с гръб към потресаващото видение и се фокусира върху една класическа патинирана статуя на бягаща нимфа, която се беше обърнала и гледаше ужасена през рамо.

За бога! Джейми се съсредоточи върху масата.

– Знаеш ли, добре съм, докато не започна да мисля за връщане там. Тогава... – тя повтори движението как смачква тенекиена кутия, за да илюстрира душевното си състояние.

Кейд сплете пръсти в привичната хватка за решаване на проблеми. Джейми се запита дали бизнес съперниците на Кейд познаваха също толкова добре нейните жестове, как събираше пръстите си в островръха колибка, за да утвърди своя контрол върху ситуацията, как пръстите ѝ се сплитаха плътно, когато проблемът беше сериозен, изискващ повишено внимание. Както сега.

– Явно не следиш развитието на политическата ситуация там, след като те изписаха от болницата. Аз лично не бих отишла там за нищо на света.

– Този аргумент щеше да е по-убедителен, ако ти, татко и дядо не повтаряхте постоянно, че не трябва да ходя по тези места.

Кейд преглътна възражението си, но Джейми знаеше какво беше то: и тримата винаги сме били прави.

– Но не бяхте прави – заяви Джейми на глас. – Аз направих много добри неща.

– Аз не оспорвам това, Джейми.

– Можех да направя повече. Трябваше да организирам кръгла маса по въпросите на икономическите ползи от производството на какао в Абиджан. Помниш ли? Споменах ти за тази идея точно преди...

Кейд мълчеше замислена. Кейд, която можеше да сложи в ред света в рамките на едно съвещание, но която никога не беше успяла да сложи в ред сестра си.

– Е, ако послушаш моя съвет – каза накрая тя, с което доказа, че не отстъпва по упоритост на Джейми, – ако искаш да си гарантираш присъствието на хората, които действително дърпат конците в този бизнес, ще организираш срещата в Париж. Защото, докато политическата ситуация в Кот д'Ивоар не се успокои, нито един от производителите на шоколад няма да изпрати свой представител там. Но сигурно можеш да организираш пътуването на представителите на фермерските кооперативи тук. И на представителите на държавата, ако дотогава се изясни кой ще вземе властта.

Джейми се намръщи.

– Аз искам да заведа изпълнителните директори на водещите марки във фермите, за да видят положението с очите си, а не само да обсъждаме колко ни струва устойчивият добив на какао.

Кейд изсумтя с раздразнение.

– По дяволите! Защо все аз трябва да съм прагматичната? Вярно, сигурно е страхотно да закараш в плантациите шепа световни милиардери. Но помисли за това: вместо да жертваш живота си за твоя идеал, защо не намериш практичното решение и не го осъществиш?

Два чифта сини очи се срещнаха, старата битка на волите се възобнови.

– Между другото аз те подкрепям за кръглата маса – продължи Кейд. – Само дай знак и ще задействам всички важни клечки в шоколадовата индустрия. Но ще успея да заинтересувам много повече хора, ако форумът се проведе в Париж.

Организирането на кръглата маса, която планираше Джейми, щеше да отнеме най-малко шест месеца. На този форум тя можеше да разработи дългосрочни, три-и петгодишни проекти. Да обедини усилията си с Кейд, баща им и дядо им, така че да убедят всички големи шоколадови компании да се включат в инициативата.

Но това беше ли... честно? Да направи всичко това, без да напуска Париж? Не беше ли измъкване от отговорност?

– Или във Вашингтон, или в Ню Йорк, или в Лондон – добави Кейд. – Ако това ще улесни раздялата. Бог ми е свидетел, когато казах, че се надявам да свалиш някой парижанин, нямах предвид някой арогантен грубиян и женкар.

Дом стоеше в малката чакалня, съвсем сам, което сигурно беше добре, защото запълваше почти цялото помещение. Той погледна списанията на масичката. Ти за какво се мислиш, за списание на летището? Той извади книга от джоба на якето си и се облегна на стената, защото седенето и чакането не му се удаваха. После погали новото си яке. Не можеше да се сдържи. Мека кожа, елегантен модерен модел. Не че Дом не можеше да си позволи нещо такова, но той не обръщаше голямо внимание на дрехите, а новото яке беше най-хубавата дреха, която беше носил някога.

Не можеше да спре да го гали. От момента, когато Джейми се беше появила с дизайнерската торба и му я беше подала, лукаво наклонила глава. Беше се изчервила леко, когато той извади якето, когато сложи ръка на извивката на врата ѝ, толкова изящно оголен и уязвим. Тя беше притихнала под докосването му, беше застинала, после беше вдигнала глава да го погледне.

Дом се разтапяше, когато Джейми го гледаше по този начин. Сякаш тя не можеше да повярва колко е прекрасен. Но в същото време Дом трябваше да се бори със себе си, за да не стисне врата ѝ, да не каже властно: Хайде, повярвай. Повярвай в мен.

Себичен негодник, това беше той. Но ако можеше да се превърне в някого, в когото тя наистина можеше да повярва, тогава нямаше да я подлъгва с фалшиви преструвки.

Дом не сваляше якето от гърба си, въпреки че Сели го подкачаше с думите: "Толкова е сладко. Шефът е очарователен, нали?" с престорената убеденост, че той не я чува. Трудното щеше да дойде през юли, когато Дом щеше да се поти като прасе, но пак нямаше да съблече якето.

Джейми можеше да му върне старото му кожено яке.

Но тя го беше задържала за себе си.

Галейки новата дреха с пръсти, Дом се опита да се съсредоточи върху книгата. Беше прочел само няколко строфи, когато Пиер Полен влезе.

– Тази брада ми харесва – Дом седна срещу него в кабинета му.

Възрастният мъж попипа поддържаната сива растителност на брадичката си и се усмихна.

– Идеална е, нали? Винаги можеш да се довериш на човек с посивяла брада да ти каже всички отговори в живота. Бих започнал да я боядисвам, ако не беше посивяла сама. Така. Отдавна не сме се виждали – пет години ли станаха?

Пиер знаеше това по-добре от Дом, тъй като държеше в ръцете си медицинския му картон, но предположението беше точно. На двайсет и три, Дом се беше притеснил как ще ръководи собствения си бизнес като нормален човек; нужна му беше помощ да разбере какво правеха добрите хора с неудовлетворението, гнева и импулса да размажат нещо. Той вече бъхтеше здраво във фитнес залата, но се оказа, че Пиер има и други съвети.

– Все още ли обичаш Превер? – Пиер кимна към книгата в ръката му.

Дом я прибра в джоба си.

– Да. Ти все още ли мразиш поезия?

– Съжалявам – каза виновно Пиер. – Аз съм нецивилизован варварин, знам.

Доминик, който беше напуснал училище на дванайсет години, се усмихна иронично на ерудирания мъж, който седеше срещу него. Може би Пиер беше получил прекалено обширно образование, а Дом беше останал необразован. Апартаментът му беше пълен с книги.

– Нали помниш, че ти искаше да ми помогнеш да преодолея моята неспособност да поддържам дълбока смислена връзка?

Пиер прегледа бележките си от последната визита преди пет години.

– И ти ми каза, че липсата на дълбоки връзки те устройва идеално.

Дом кимна и се намести на стола, притисна гърба си към облегалката, за да почувства опората ѝ. Този един час щеше да бъде много дълъг и той трябваше да е подготвен. Освен това в състояние на свободно падане човек имаше нужда да се хване за нещо стабилно.

– Мисля, че съм готов за този урок.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Дом притисна малка топка шоколадов кувертюр до мраморния плот. В началото шоколадът винаги беше твърд, но никога толкова твърд или студен като мрамора. Вече започваше да се разтапя под пръстите му. До ръката му имаше малка купчина топки кувертюр. Гладко, плътно, тъмно изящество. Как да го вложи в център от ганаш? Как да направи шоколад, чиято сърцевина се опълчваше на началната лекота, отказвайки да се разтопи върху езика?

Можеше да го нарече J'aime и само неколцина посветени в целия свят щяха да се досетят за източника на вдъхновението. Но това щяха да бъдат най-важните хора в живота му.

Дали тя щеше да му се довери, ако създадеше за нея съвършения шоколад? Дали щеше да му позволи да я съблече гола на дневна светлина? Дали щеше да притисне лицето си до гърдите му и да му разкаже подробно за живота, към който можеше да се върне? И какво смяташ да направиш с това знание, негоднико? Да подхранваш страха ѝ, за да я опазиш на сигурно място в ръцете си?

Толкова по въпроса за доверието. Той разтри врата си.

– Мосю – каза Гийомет от най-горното стъпало. – Джеймс Кори е долу, иска да ви види.

Доминик премигна объркан. Между Джеймс и Джейми, с правилното произношение на Гийомет, нямаше почти никаква разлика, а името Кори накрая го дезориентира напълно.

– О! – той се окопити. – Фамилия Кори все още ли се опитва да купи моето име, за да го постави върху шоколадчетата си? Защо? Кейд да не е разкарала Силвен? – подхвърли Дом обнадеждено.

Не, чакай, как така обнадежден? Силвен заслужаваше да страда, но ако насочеше вниманието си към Джейми...

– Той не каза, мосю.

Дом завъртя очи.

– Добре, изпрати го тук – нищо не му струваше да го изпрати по дяволите. Освен това му харесваше да е толкова търсен, че да може да избира с кого да работи. Беше толкова различно от начина, по който Дом беше започнал живота си.

– Той не е много млад – намекна Гийомет.

Какво? А, да, стълбите. Дом въздъхна и погали малките твърди топки шоколад.

– Добре, ще сляза долу.

Белокосият мъж, който оглеждаше прецизно витрините, наближаваше осемдесетте, но изглеждаше жизнен и бодър, без бастун или намек за немощ. Макар да беше значително по-нисък от Дом, той се държеше така, сякаш можеше да го купи и продаде с едно щракване на пръстите си. Приликата с Кейд Кори беше поразителна.

Дом не можеше да изгони стареца така, както беше постъпил с Кейд, затова му протегна учтиво ръка.

– Мога ли да ви помогна, мосю?

Сините очи срещнаха неговите и през Дом премина трепетът на нещо познато. Нещо познато в тези очи, обградени от дълбоки бръчки?

– Не знам – френският на стария Кори беше ръждясал, със силен акцент, всяка дума беше подбрана внимателно. – Исках да те огледам.

Дом вдигна вежди, тъй като не обичаше да го оглеждат. Обаче този мъж беше три пъти по-възрастен от него, по дяволите.

– Да видя от какво си направен – старецът го погледна с очите на познавач. – Сигурно няма да ми позволиш да се разходя в твоята кухня, а?

– Нещо повече, ще ви позволя да купите по една бройка от всичко в магазина, за да го занесете у дома и да го изследвате – предложи сърдечно Дом. – Другите шоколатиери и сладкари в Париж го правят постоянно.

– Нямаш нищо ценно за криене, така ли? – подхвърли старецът.

– Всичко е тук – Дом се тупна в гърдите.

Джеймс Кори се засмя.

– Добро място за съхранение – той тръгна към стълбата и сложи осеяната си със старчески петна ръка върху перилото. – Макар че и там има риск; сърцата също може да бъдат откраднати – той прониза Доминик с поглед.

Дом се засмя.

– Моето вече не ми принадлежи.

Старецът се вгледа в Доминик с дълъг, уверен, странно познат поглед.

– Май имаш пълно доверие в попечителя, а?

Усмивката на Дом се стопи.

– Сигурен ли си, че човекът, на когото си го поверил, няма да избяга на другия край на земното кълбо?

Този негодник! Тревогата стисна дробовете му като менгеме. Дом потуши с мъка своята арогантност, помъчи се да се покаже непристъпен:

– Хм, съмнявам се, че тя ще се опита да открадне моето име и да го изтъргува – неговото име. Изведнъж името Джейми Ришар прониза ума му с жестока красота, лъч светлина, посипан с парченца стъкло.

Той затаи дъх, издиша с усилие. Доминик беше понасял и по-жестоки болки от един невъзможен блян.

Старецът го погледна учудено. Тръгна бавно нагоре по стълбите. Гледката беше трагична в сравнение с дупето на Джейми, но Дом предположи, че добрият тон налагаше той да върви зад стареца и да има готовност да го подхване.

Слава богу, не се наложи да хваща стария милиардер за задника. Джеймс Кори изкачи стълбите, без да трепне.

И се усмихна с чиста наслада, когато се озова в просторното светло помещение с широко отворени високи прозорци – поздрав към пролетта, и с блестящите мраморни плотове.

– Beau – каза той със силния си американски акцент. –Tres, tres beau[38]. Не можеш да спечелиш големи пари тук, но разбирам защо ти харесва.

– Свързвам двата края – подхвърли Доминик. Не правеше милиарди, нито дори милиони, не и като личен доход, но се справяше прилично. Освен това беше в началото на кариерата си. Всеки ден получаваше имейли, в които го молеха да отвори магазин в Токио или Ню Йорк.

– Нали ще ми покажеш лабораторията? – попита милиардерът със същата безмерна надутост като внучката си Кейд. Ако този дядка беше с трийсет години по-млад, Дом щеше да го отреже.

– Si vous voulez[39]. Знаете ли нещо за правенето на шоколад?

Пенсионираният шеф на най-голямата компания – производител на шоколад, на планетата го изгледа с присвити очи.

– Вие, парижките шоколатиери, сте нетърпими понякога.

– Имам предвид истински шоколад – поправи се Дом, който не беше целял да го обиди.

Сините очи се присвиха още повече.

Дом се покашля.

– Шоколад с истински вкус?

Старецът изсумтя и смотолеви нещо за разума на внучката си.

Дом се усмихна.

– Не можете да се сърдите на Кейд, задето избра Силвен. Тя дойде и при мен, но аз не превих врат.

Погледът на стареца стана като стомана. В очите му се появи лукаво пламъче.

– Не би ли паднал на коляно пред Кори?

– Опитайте – каза любезно Дом и му подаде едно блокче шоколад. – Тогава ще разберете.

Подразнен, старецът разгледа шоколадовото блокче – брюле "Париж". Но захапа бонбона и раздразнението му се стопи, погледът му омекна, заблестя алчно.

– Пушек – прошепна той. – Опушен шоколад. Знаеш ли, може да те харесам, млади момко.

Дом дръпна ядосано подноса с шоколадови бонбони към себе си. Можел да го хареса?!

– Надолу по улицата има бакалия, където продават бонбони, ако ви се ядат боклуци.

– А може и да не те харесам – каза старият Кори, с което изпълни Дом със задоволство. Той обичаше да вбесява хората, особено онези, които си въобразяваха, че могат да го преценят колко струва. Старецът изяде втората половина на своето брюле "Париж" и облиза следите от шоколад по палеца си.

Е, Доминик също би могъл да го изтърпи, в крайна сметка.

– Какво е това? – Джеймс Кори застана пред огромния, наполовина изваян блок шоколад. – Да не си се отказал? – острият поглед го прониза отново.

Дом оголи съвсем леко зъби.

– Аз не се отказвам. Но до изложението има още една седмица, а аз имам и други задачи, освен да вая скулптури.

– Плюс това тази грамада шоколад го плашеше до смърт с посланието, което се опитваше да внуши. Всеки път, когато Дом се залавяше да работи върху скулптурата, го обземаше усещането за проклятие и той се захващаше с нещо по-безобидно.

Старецът огледа грубо изваяните гънки в основата, опитвайки се да отгатне в какво щеше да се превърне блокът.

– Ние, Кори, имаме много пари – спомена той.

– Да, и знаете ли кое ще бъде най-хубавото? Ако похарчите част от тези пари, за да сложите името на Силвен Марки върху някое гадно шоколадче и да го пуснете в продажба в супермаркетите по целия свят – само при мисълта го обзе пъклена радост. – Това ще бъде красиво.

Джеймс Кори доби едновременно замислен и развеселен вид.

– Ти не искаш ли малко от тези пари?

Какво им ставаше на тези хора, защо напоследък всички се опитваха да го купят? Първо Кейд Кори, после Джейми, сега този старец. Толкова леснодостъпен ли изглеждаше?

– Защо не ми разкажете какво по-точно искате да купите от мен, а пък аз ще ви кажа дали искам парите ви.

Проницателният директен поглед на стареца, излъчващ дълбока веселост му беше толкова необяснимо познат. Само това му трябваше, някакъв милиардер на преклонна възраст да обикаля неговата лаборатория и да си прави непонятни шеги с Дом.

– Чувам, че обичаш да си играеш с много диви вкусове – каза Джеймс Кори толкова непринудено, че Дом се подготви за най-лошото. Офертата вече висеше във въздуха. Няколко милиона долара за неговото име върху десертче с фъстъци. Дом наистина беше стигнал много далеч във вкусовете си, но дори той не би сложил фъстъци в шоколад. – Някога мислил ли си да експериментираш със спанак?

– Спанак! – фъстъците поне щяха да са предизвикателство. – Искате да ми платите, за да сложа спанак в шоколада? Това е скучно! Намерете някой химик и му платете да го направи.

– Скучно? – Джеймс Кори явно се засегна. – Искаш да кажеш, че не можеш да го направиш.

– А защо да искам да го направя. Това е най-блудкавият вкус на света. Аз не използвам шоколада, за да прикривам вкусове, а използвам други вкусове, за да извадя най-прекрасното от шоколада.

– Вече платих на химици, за да направят шоколад със спанак – Джеймс Кори скръсти ръце. – И те не успяха – растящото раздразнение на стареца успокои Дом. – Нямам високо мнение за хората, които твърдят, че могат да направят нещо невъзможно само ако благоволят да се захванат с него.

Дом го погледна скептично.

– Повярвайте ми, в списъка с невъзможни неща, върху които работя в момента, спанакът не присъства дори в края на първата страница. Но дори да не беше така, не виждам защо трябва да се захващам с всяка невъзможна идея, която се появи във вашия ум.

– А какви са другите невъзможни неща? – попита лукаво старецът.

– Не е ваша работа – да бъде нейното слънце. Да бъде идеалният за нея.

– Струват ли повече от двайсет милиона долара? – сините очи заблестяха.

– Да, по дяволите. Но ако искате да ми платите двайсет милиона долара, за да ви приготвя смес от спанак и шоколад, наемам се – едва ли щеше да му отнеме повече от един или два часа и щеше да е les doigts dans le nez[40] в сравнение с другите му задачи, фасулска работа. На Джейми сигурно щеше да ѝ хареса да го гледа. – Но не искам да поставяте моето име отгоре.

Джеймс Кори вдигна вежди.

– Двайсет милиона долара без правото да използвам твоето име? Ти май се мислиш за голяма работа.

– Вие започнахте да наддавате – какво трябваше да направи Дом сега, да се пазари, докато му измъкне парите, които наистина струваше ли? Богаташите бяха много странни хора.

– Ами ако поискам нещо друго в замяна на тези двайсет милиона? – в очите на стареца се появи особен блясък, като при сатаната, който изкушавал Иисус в пустинята. – Ами ако те помоля да съблазниш внучката ми и да я отмъкнеш от Силвен Марки?

Доминик го изгледа изпитателно и се усмихна. Още един, който ненавиждаше Силвен. Стана му приятно при мисълта с какво чудесно семейство се сродяваше неговият съперник.

– Е, за съжаление, аз не мога да ви помогна, но идеята е чудесна. Желая ви късмет в начинанието – а късмет щеше да му трябва, имайки предвид стоманената хватка на Кейд.

– Защо не можеш да ми помогнеш? – насмешлив поглед. – Не можеш да се справиш ли?

Този старец започваше да го вбесява.

– Струва ми се, че ме бъркате с някой друг. Аз съм Доминик Ришар, а не проститутка. Аз работя с шоколад. И си имам приятелка – Дом остана без въздух при тези думи. Приятелката предполагаше нещо постоянно, стабилно. Не жена, която можеше да изчезне в следващия миг. – А вашите двайсет милиона не могат да купят нито едно от тези неща.

Джеймс Кори сложи ръка върху един от мраморните плотове със самочувствието на владетел и се вгледа внимателно в Доминик, който каза язвително:

– Сигурно е адски гадно да нямаш нищо по-ценно от парите.

– О, аз имам две неща, които са по-ценни от парите – отвърна старецът. – Две или три. Но обичам да проверявам нещата. Наистина е гадно, когато някой се отнася с моето съкровище като с боклук.

***

– Някога мислила ли си да се задомиш? – попита дядо Джак.

Джейми подскочи, макар че току-що беше излязла от седмичната процедура по физиотерапия и дори кожата ѝ беше изтощена. Те седяха в свръхлуксозния Отел дю Леуке до Елисейския дворец и похапваха произведения на шеф Люк Лероа, сервирани само в удостоения с три звезди на Мишлен[41] ресторант на хотела. Сладкишът се топеше като сладолед върху езика на Джейми. Тя предпочиташе да седи в салона на Доминик, но не смееше да заведе дядо си там. Затова седяха в другия край на Париж, ядяха десерти, в които ледът целуваше огъня и от това се раждаше пролетта. И които струваха над петдесет евро единият, цена, която нямаше да натежи повече от перце върху бюджета на дядо ѝ, но го накара да направи възмутена физиономия.

– Да се задомя?

– Да! Нали знаеш, да се омъжиш, да имаш деца, да спреш да тичаш по целия свят.

Джейми го изгледа възмутено. Баща ѝ и дядо ѝ се държаха с всички мъже, дръзнали да доближат Джейми и Кейд, така, сякаш трябваше да бъдат проверени за краста.

– Виж сестра ти – каза дядо Джак, сякаш Джейми някога беше вземала пример от Кейд.

– Мислех, че ти искаш да поема "Кори" – отбеляза Джейми.

– Да, искам ти да поемеш "Кори". Но като знам колко си твърдоглава, добре е да разработя и други варианти.

– Аз вече имам друг вариант – Джейми сложи в устата си хапка лед, скрит под поток от малиновокарамелена лава. – Трябва да организирам кръглата маса в Абиджан. Когато.. завърша физиотерапията.

За щастие, Джейми плащаше на физиотерапевтката много добре. Прекалено добре, за да се изкуши да каже, че Джейми вече няма нужда от процедурите.

– Съветвам те да организираш кръглата маса в Париж.

О, за бога, Кейд вече го беше подготвила.

– Убеден съм, че ще ни бъде дяволски трудно да ти извадим виза за Кот д'Ивоар. Нищо чудно да ни накарат да заплатим трийсет процента от БВП на страната.

– Съмнявам се – моля те, дядо. Направи така, че да ме обявяват за персона нон грата там. Искам да остана тук... на топло и сигурно, до неговите топли устни върху нейните, в неговите ръце, които я държаха така, сякаш никога нямаше да я пуснат... Джейми потръпваше с копнеж всеки път, когато си помислеше за Дом. – Няма да повярваш какъв политически капитал съм натрупала там. Удивително много хора вярват, че моята борба срещу експлоатацията и кампанията за устойчив добив на какао са постигнали резултат.

Дядо Джак изсумтя, явно обмисляше битката на влияния, преценяваше кои държавни чиновници можеха да му свършат работа.

– Кейд се е разприказвала, нали? Ти затова ли долетя тук?

Дядо ѝ изглеждаше възмутен.

– Защо смяташ, че не мога да си позволя лично мои шпиони?

Джейми присви очите си.

– Ти наистина ли ме шпионираш, или просто се опитваш да хвърлиш вината върху Кейд?

Дядо Джак само изсумтя.

– Ако издържиш да не се забъркваш в неприятности през следващите десет години, може и да сваля надзора си.

Джейми стисна зъби ядосано. Дядо Джак, Кейд, баща ѝ – всички се държаха така, сякаш този един-единствен инцидент я беше превърнал в петгодишно хлапе: прекалено малко, за да ходи само по улицата. А най-лошото беше, че почти имаха право. През първите дни Джейми едва убеждаваше себе си да излезе сама на улицата. Сега се справяше малко по-добре. Париж беше прекрасно място да се бориш с демоните си. Улиците мамеха изследователския ѝ дух, грубият реализъм на прахоляка и навалицата обуздаваше приказната романтика на града.

– Не искам да се забъркаш с някой мъж, който е затънал в проблеми. Но нямам нищо против да те видя с човек, който може да те направи щастлива. Разбира се, ако решиш да се задомиш, мъжът ти няма да иска ти постоянно да пътуваш по света. Добре е да се научиш да делегираш задачите.

Джейми се загледа в ръцете си, облегнати на малката маса в украсения с колони салон. В компанията на дядо си тя беше навила ръкавите си: нямаше нужда да крие белезите от него. Кожата ѝ настръхна. Тя се опита да се престори, че се дължеше на снежния десерт, а не на копнежа никога да не възвърне вътрешната си сила, така че да се намърда в живота на някой друг.

– Дядо. Споменавала ли съм някога, че моят сексуален живот си е моя работа?

Дядо Джак се начумери.

– Това е непристойно. Твоят сексуален живот. Не можеш ли да се срещаш с мъжете като нормален човек?

– Така правят нормалните хора на петдесет.

Дядо ѝ задържа върху нея ясните си сини очи с онзи непоколебим, проницателен поглед, който двете с Кейд бяха наследили от него.

– Кажи ми само едно, умнице: имаш ли си приятел в Париж?

Джейми заби поглед в ръцете си, поглади ги, тъгувайки за милувката на онази корава голяма ръка, която мигновено прогонваше ледените тръпки от тялото ѝ. Той беше споменал, че излизаха заедно, но от това до твърдението, че Дом е неин приятел, имаше огромна разлика. Неоснователно, както всяко друго предположение на жена, която живееше, без да разопакова куфара си, в случай че събере смелостта да го затвори и да се върне към живота на достоен човек. Неоснователно твърдение по отношение на мъж, когото познаваше от три нощи и който нито веднъж не беше останал до сутринта.

– Не – бавно каза тя, но пръстите ѝ погалиха ръката ѝ и стомахът ѝ се надигна в протест срещу тази неправда. Джейми се почувства като Юда.

Да се задоми. Да остане в Париж. Да си има приятел. Приятел, който да я държи в своите големи корави ръце така, сякаш е скъпоценна. Когато всъщност той беше съкровище. Дали защото Джейми беше пречупена, тази възможност ѝ се виждаше толкова примамливо красива, като водовъртеж, в който тя искаше да се хвърли, така че никога да не се измъкне, и да се върне към стария си живот? Или беше просто защото той беше най-прекрасният мъж, когото беше срещала някога?

Дядо ѝ се облегна назад и я прониза с остър поглед.

– Интересно. Знаеш ли, по-рано днес споменах на един човек, че съкровището за един може да няма никаква стойност за друг. И като се замислиш, това е много тъжна гледка.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Доминик чакаше зората.

Джейми беше забравила, че това беше неговият свободен ден, или може би тя не знаеше. Той не я беше предупредил снощи. Затова тя се сви до него гола, смятайки, че той ще се измъкне в тъмното.

Но днес Дом можеше да се излежава колкото си иска. Достатъчно дълго, за да дочака изгрева и да преброи думичките ѝ. Достатъчно дълго, за да види докъде се изчервява Джейми.

Все още му беше криво заради отказа ѝ да се любят на включена лампа първите пъти, когато сигурно всеки милиметър от тялото ѝ се изчервяваше. Сега той трябваше да направи нещо много специално, за да предизвика такова изчервяване.

Погледът му се плъзна по тялото ѝ, което постепенно изплуваше в светлината на зората, и Дом се усмихна бавно и доволно.

Пръстите му погалиха разсеяно главата ѝ. Той ненавиждаше тази нейна къса стърчаща прическа. Според него не ѝ отиваше, а тя използваше толкова много лак за коса, за да я държи тупирана, че кичурите драскаха ръцете му като наежен таралеж. Но през нощта прическата се беше смачкала и той подпъхна пръсти под горния сплъстен слой коса, галейки нежно черепа ѝ, като наблюдаваше как цветовете на тялото ѝ ставаха по-ясни.

Точно когато можеше да потвърди, че зърната на гърдите ѝ наистина бяха тъмнорозови като изчервяването ѝ, а не златистокафяви като луничките ѝ, пръстите му напипаха нещо твърдо.

Малка грапавина. Дом сигурно беше докосвал това място неведнъж в разгара на страст и никога не я беше забелязвал. Но сега тя привлече вниманието му. Той опипа издутината, къса, само няколко сантиметра под сплъстените кичури коса. Това беше белег.

Сякаш беше докоснал някакъв паник-бутон в нейната система за сигурност – Джейми се събуди, тялото ѝ се скова до неговото.

– От какво ти е това? – тихо попита той. През ума му преминаха различни възможности, от падане в детството до операция на мозъчен тумор.

Тялото ѝ трепна, но тя каза непринудено,

– Нищо. Ударих си главата преди известно време. Нищо особено, но настояха да зашият раната, така че обръснаха косата наоколо. Затова нося толкова къса прическа сега.

Цялото му същество замръзна. Лъжата беше крещяща. Прозвуча точно като майка му. Боже, той самият сигурно звучеше по същия начин навремето, когато беше малък, когато се опитваше да излъже учителите или баща си, за да се спаси от побой.

– Кой те удари? – той се изви и седна на ръба на леглото с гръб към нея, защото му се повдигна. От отвращение. Той не можеше, не искаше да се забърква с жена, която защитаваше мъжа, който я биеше. Силни жени, само силни жени, само абсолютно най-силните жени бяха за него. Достатъчно силни, за да го изгонят, ако се превърнеше в баща си.

И в същото време сърцето му се късаше при мисълта, че тя беше пострадала. Като си представеше... а Доминик можеше да си го представи съвсем добре. Той се преви надве, за да потисне гаденето в стомаха си.

Джейми не каза нищо.

Изведнъж тя скочи от леглото. Дом я наблюдаваше с периферното си зрение, стиснал юмруци между коленете си. Тя облече тежкия си халат за баня, завърза колана с ядосани, отсечени движения. В този миг той се хвърли към нея и отвори халата рязко. Джейми се бореше с цялата сила, която можеше да вложи в свитите си ръце, но той смъкна ръкавите надолу. Толкова беше лесно да я надвие. И да разголи неравния пресен белег.

– И ръката си ли счупи при падането? Може би няколко ребра също? – той мразеше гласа си, груб и обвинителен.

Джейми сви очи, изтръгна халата от ръцете му и го завърза отново, отривисто и трескаво.

– Какво те интересува?

Главата му политна назад, сякаш думите го зашлевиха през лицето. Доминик отстъпи крачка назад.

– По дяволите – каза тя на английски и отиде в другата стая. Чу се дрънчене на стъклена чаша на плота в кухнята.

Той я последва в хола, но не се доближи до нея. След малко Джейми се върна в стаята, малка и безобидна със своя идеален парижки уют под наем, с червени завеси и излъскани дървени подове, високи прозорци с парапет от ковано желязо.

– Пребиха ме като куче, разбра ли? Сега доволен ли си?

– О, по дяволите... – Доминик се подпря на облегалката на дивана и се свлече; седна на пода, обвил коленете си с ръце. Така седеше, когато родителите му се караха, след като се беше отказал да се опитва да ги помирява.

– Затова ли си тук, в Париж? – рязко попита той. – За да избягаш от него?

– Арестуваха ги – каза тя. – Бяха достатъчно глупави да ме нападнат, но хората са глупави. Тук съм, защото ме транспортираха с хеликоптер, и сестра ми е тук, и... защото харесвам твоя салон.

– Боже мой! – Дом не знаеше дали може да понесе това. Всеки момент щеше да повърне. – Арестували са ги? Транспортирали са те с хеликоптер дотук? Ох, мамка му. Мамка му. Мамка му.

Имаше ли нещо ценно в живота му, което можеше да бъде опазено невредимо?

– Разкажи ми – каза Дом, без да откъсва поглед от коленете си. – Разкажи ми всичко.

Джейми погледна мазохистичната хватка на ръцете си в черната му коса, осъзнавайки, че постъпва жестоко, но му беше толкова ядосана, задето я принуждаваше да говори за това, да го изтръгне от себе си и да го захвърли в тяхната връзка, която трябваше да е изтъкана от златна слънчева светлина. Недосегаема за нищо друго.

Тя не знаеше какво означаваше за Дом, но не искаше да се принизява още повече, да се превръща в жертва, която да съжаляват или обгрижват.

– Просто един трафикант в Кот д'Ивоар нае шайка мръсници, за да ми отмъстят, задето му провалих бизнеса – тя сви рамене, сякаш това нямаше никакво значение. Джейми точно това искаше – инцидентът да се превърне в една незначителна случка в живота ѝ. Нищо особено. – Нападателите бяха четирима. Явно... обичаха да наказват жените, да им показват къде им е мястото – с какво удоволствие я бяха пребили, гледайки как свитото ѝ тяло се гърчеше, как ръцете ѝ се опитваха да предпазят тила и главата ѝ... този спомен болеше повече от двата месеца в болницата, удоволствието от нейното страдание. Тя беше такава лигла. Все искаше да спасява страдащите, а тя самата се сгърчи като счупена марионетка, когато пострада.

– Изнасилиха ли те? – попита рязко Доминик.

Джейми трепна и поклати глава. Тя изпращаше чекове на благотворителни организации на места като Дарфур всеки ден, за да успокои чувството си на вина пред жените, които бяха пострадали повече от нея и които нямаха друг избор, освен да го преживеят.

Боже, колко натрапчив беше Доминик. Що за въпрос беше това?

– Какво се случи? – гласът на Доминик беше толкова груб. Сваляше ѝ кожата като ренде с грубостта си. Сега Джейми искаше той да си отиде.

– Намериха ме. Не помня подробностите, но сестра ми явно е уредила да ме транспортират дотук, едно от най-близките места с качествено медицинско обслужване.

Размазаните спомени за изопнатото лице на сестра ѝ, когато отвори очи, за стичащите се по лицето ѝ сълзи, невиждана гледка. Може би трябваше да е малко по-снизходителна към Кейд за нейното досадно треперене над главата ѝ.

– Значи затова беше толкова слаба, когато започна да идваш – промълви Доминик. – Кога се случи това?

– Преди малко повече от три месеца.

Той потри лицето си с длани.

– Излязох от болницата преди един месец – каза нетърпеливо Джейми. – Сега ходя на физиотерапия само веднъж седмично. Съвсем добре съм.

– Прекарала си почти два месеца в болница – тонът му беше станал равен, сякаш не можеше да поеме нищо повече.

– Да, но в тукашните болници винаги държат хората два пъти по-дълго, отколкото в Щатите. Съвсем добре...

– Замълчи. Просто... не го казвай отново. Дай ми една секунда.

Какво отвратително начало на деня. Джейми отиде в банята и затръшна вратата. В огледалото над мивката луничките ѝ се открояваха повече от обикновено, мрачната решителност изобщо не ѝ отиваше. Лицето ѝ изглеждаше намусено и предизвикателно в елегантната рамка на огледалото, косата ѝ беше сплъстена и рошава. Ударът не беше чак толкова силен, странично пукване и леко сътресение на мозъка, а не сериозна черепна травма, но бяха избръснали мястото, за да могат да зашият раната, така че не ѝ оставаха много варианти за прическа. Белегът щеше да се заличи, а когато косата ѝ пораснеше по-дълга, тя лесно щеше да го прикрива без обилно количество лак за коса. Шкафчето зад огледалото беше пълно с шишенца с витамини за стимулиране растежа на косата.

Тя влезе под душа, насапуниса грижливо белега на ръката си, където счупената кост беше пробила кожата, сякаш можеше да отмие целия инцидент. Отметна глава и остави водата да облива лицето ѝ.

Полъх хладен въздух я накара да настръхне. Доминик влезе под душа и я вдигна на ръце. Преди тя да може да се скрие под бронята на упорития отказ да я съжаляват. Просто я вдигна и я притисна до себе си, като дете, гушнало плюшеното си мече, подпря се на стената и остави водата да облива нейния гръб и лицето му.

Дом мълчеше. Джейми не можеше да види лицето му, толкова здрава беше прегръдката му. Гордостта ѝ настояваше да се откопчи от него. Не беше никак удобно да те стискат като плюшено мече в детски кошмар. Но беше странно успокоително.

Тя се отпусна в ръцете му, напрежението бавно напусна тялото ѝ и тя омекна точно като плюшено мече, отдадена изцяло на усещането за близостта му, за силата на ръцете, които сякаш не се изморяваха от нейната тежест. Чуваше ударите на сърцето му, силни и бързи до ухото си. Виждаше извивката на врата му, опряната до стената глава, лицето под водната струя. Колко цялостна се чувстваше, сякаш той никога нямаше да я пусне.

Дом изобщо не говореше. Дори не се опита да я люби. Пусна я чак когато топлата вода свърши и Джейми затрепери под студената струя върху гърба ѝ. После той я подсуши и я заведе в празната кухня, където ѝ приготви горещ шоколад и екстравагантен сладкиш от хилядолистно тесто с пълнеж от черен шоколад за закуска, като проследи внимателно как тя изяде всичко до последната хапка.

Вярно, че лекарят не ѝ беше предписал да закусва със сладкиши. Но пухкавото златно хилядолистно тесто със сърце от плътен шоколадов крем, поднесен от този груб, див мъж, който я изпиваше с очи, докато тя поглъщаше сладкиша... я изпълваше с неговата грижа, сякаш той можеше да я напълни със златна топлина и богата сладка увереност, да я изцели до мозъка на костите ѝ.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

– Ходиш с жена, която наскоро е преживяла побой? – попита обезпокоено Пиер. – Логично е да се хванеш с такава жена, но...

Доминик притисна стъпалата си до пода, долепи се още по-плътно до облегалката на стола.

– Не повтарям никакъв шибан цикъл.

– Съвсем естествено е да те привличат жени като майка ти – каза тихо Пиер.

– Не е вярно.

Пиер се поколеба.

– Нападнали са я по време на мисия в третия свят. Били са наети хора да я нападнат, което няма нищо общо с жена, която търпи домашно насилие – процеди Дом през зъби. Каква мисия в третия свят? По дяволите, какво беше фамилното ѝ име? Той някакво животно ли беше? Все още да не знае нищо за нея!

Пиер запази неутрално изражение.

– Ти как се чувстваш?

– Тя е силна – Дом погледна психолога право в очите. – Тя е достатъчно силна, за да ме изрита – да затвори куфара и да го напусне. Вчера, неговият свободен ден, който трябваше да е посветен на блажена наслада и разходки в Париж, беше преминал тромаво, смущаващо, направо ужасно. Дом имаше чувството, че всичко каквото правеше, от това да хване ръката ѝ, сякаш беше от стъкло, до това да я пусне, когато тя стисна зъби и процеди, че не е чуплива, разрушаваше близостта помежду им.

Доминик погледна неспокойно телефона си. Днес Джейми не беше идвала в салона. Тя знаеше колко се изнервяше той към четири следобед. И Гийомет беше достатъчно умна, за да се сети да му изпрати есемес, ако тя се появеше.

Пиер изглеждаше замислен, което беше една от тънкостите на занаята му, и преглеждаше записките си.

– Все още ли не си удрял никого от осемнайсетгодишен?

– Не съм – каза със съжаление Дом. Те бяха трима, той беше сам и четиримата завършиха боя окървавени и насинени. Усещането беше опияняващо и ако един от противниците му не беше извадил нож и не беше намушкал Дом, изпращайки го за една нощ в спешното отделение, когато ги арестуваха, Дом сега можеше да бъде реплика на баща си, вместо да е мъжът, който сам беше избрал да стане.

Пиер погледна рождената му дата и пресметна наум.

– Десет години. Това е много дълго време, Доминик.

Дом открай време уважаваше Пиер за едно: никога не те караше да лежиш на кушетка. Вместо това можеше да си вземе стабилен, здрав стол и да се закотви на него.

– Никога не съм имал връзка с уязвим човек. И нямаш представа колко ми се иска да пребия някого в момента.

– Прав си – окуражи го Пиер. – Това е важното.

– Те са в затвор, на друг континент, Пиер. Надявам се да е от онези зловещи затвори, които показват по телевизията. Ти какво, да не помисли, че ме спира самоконтролът?

– Ах! – Пиер, интелектуалецът, който вярваше, че всеки проблем може да се реши с думи, иронично сви устни. – Добре. Ще те извиним за това провинение. Но когато казваш, че никога не си имал връзка с уязвим човек, не съм съгласен. Когато ти дойде за първи път при мен, не беше ли заради твоите работници...? Някои идват от много проблемна среда и затова могат да се смятат за уязвима и зависима група...

– Човек не бие работниците си. Понякога можеш да им се развикаш или да се държиш гадно...

– Но ти не го правиш – отбеляза Пиер. – Ти не им крещиш и не ги тормозиш психически.

– Не, те ми се качват на главата – призна огорчено Дом. Силвен и Филип сигурно крещяха от време на време на своите служители, за да стегнат редиците, без да се разкъсват от угризения.

– А теб тормозят ли те?

Дом вдигна учудено вежди. От шестнайсет години никой не си беше позволявал да го тормози безнаказано.

– Не, честно казано, всички са щастливи да работят при мен – той почувства светлината, която струеше от салона и кухните му през няколко улици. Контрастът беше между рая и ада, в сравнение със скотобойната, където бе започнал трудовия си живот. Доминик обичаше този контраст. Обичаше всеки ден, в който влизаше в своя салон.

– Само по себе си това е удивително постижение, Доминик. Цялата ти работа е изумителна – заклет почитател, Пиер се отбиваше поне веднъж седмично в шоколатерията.

Дом не сдържа доволната си усмивка, но каза:

– Това са работници. Връзката е друга. Всъщност аз не съм преживявал истинско изпитание. Никога не съм си позволявал да се изправя пред изпитание – как можеше да е такъв егоист, че да превърне Джейми в своето опитно мишле? Той трябваше да я пусне на свобода.

Но тя го наричаше нейното слънце. Ако Дом я пуснеше да си отиде... можеше да ѝ стане студено и самотно. И кой щеше да прогони онези, които се опитваха да я наранят?

– Хммм.

Дом беше забравил колко вбесяващо беше хъмкането па Пиер.

– Навремето ти каза, че никога не си удрял по-слаб от теб човек.

– Не съм.

– Никога. Дори като дете на площадката.

– Като малък, постоянно се биех, но доколкото си спомням, все с момчета с моя ръст – Доминик беше едро дете, но стана побойник едва когато навлезе в пубертета. Но наистина не беше докосвал с пръст по-малките и по-дребни деца. Вбесяваха го по-големите, онези, които се опитваха да тормозят него или другите.

– Знаеш ли, Доминик, преди известно време се опитах да ти го кажа и ти си тръгна тогава, но сега ще го кажа отново. Според мен ти се подценяваш във връзките си. Не смятам, че някога ще си позволиш да се държиш като твоя баща.

Хъмкането беше вбесяващо, но дълбоко в себе си Пиер беше адски добър човек.

– Как можеш да си толкова сигурен?

– Не мога да съм сигурен.

Сърцето на Дом се сви. Той се нуждаеше от сигурност.

– Но аз имам много повече вяра в теб, отколкото ти самият, Доминик. На теб вярата и надеждата не ти се удават, но затова пък в решителността нямаш равен. Ти просто правиш каквото си решил, че искаш да направиш. Ако не знаеш как, питаш. Както сега – Пиер кимна.

Доминик погледна големите си яки ръце в опит да не признае нещо – че може би се занимаваше с въпроса дали трябва да я пусне да си отиде, защото беше по-поносимо от истинския му страх: кога и как тя щеше да го напусне. Той вдиша дълбоко, съсредоточено, после издиша бавно.

– Е... как? Как да създам по-дълбока връзка?

– Мислил ли си двамата да дойдете на консултация заедно?

Доминик поклати глава, отблъснат от тази мисъл.

– Тя няма нужда от консултация.

Пиер вдигна съвсем леко вежди.

– Жена с травматично преживяване само преди няколко месеца? Сигурен ли си?

– Тя е много силна – настоя Доминик. Представи си я седнала в неговия салон, с онова замряло, вглъбено изражение. Тя имаше него. Той беше нейното лечение. При тази мисъл Дом се почувства неловко. Той можеше да храни сетивата и тялото ѝ, можеше да я топли, можеше да ѝ позволи да го изпива и попива. Но... той не беше лекар.

– Психологическата консултация може да ви помогне да се разберете един друг. Имайки предвид нейния минал опит и твоя – ще има въпроси, които трябва да обсъдите.

Доминик го изгледа с ужас.

– Не, тоест тя може да ми разкаже каквото иска, но не ѝ трябва да знае нищо за моето минало – да я въвлече в онзи грозен период на падение? Тя го мислеше за нейното слънце. Не за някакъв несретник, който се беше издигнал от калта.

Пиер започваше да го дразни с тези вдигнати вежди.

– Да разбирам ли, че тази жена всъщност не знае нищо?

Доминик яростно поклати глава.

– Тя знае за теб само че си един от най-добрите шоколатиери в света и няма представа какво си преодолял, за да стигнеш дотук?

Доминик знаеше, че отстрани изглежда нетърпимо самодоволен, Но всичко беше дегизировка.

– Е, ти попита какво означава да имаш дълбока връзка. Първото условие е честността между партньорите.

Този психолог луд ли беше?

– Пиер. Тя ми вярва. Ти искаш да съм честен с нея и да съсипя всичко?

Пиер го погледна изпитателно и зачака.

– Няма начин – тя му беше позволила да обвие черепа ѝ с ръце. Тя му позволяваше да надвисва над тялото ѝ с огромния си ръст и мускули, докато го прегръщаше и целуваше. Доминик никога, никога, никога нямаше да допусне тя да научи, че нито една здравомислеща жена не би му се доверила. – Пиер, ти си добър човек и аз уважавам съветите ти. Но за тази жена съм готов да лъжа като долен червей.

Нямаше съобщение от Гийомет. Доминик се върна в салона, но Джейми не беше минавала оттам. Тя го мразеше, задето я беше принудил да му разкаже за нападението. Сигурно това беше причината.

Пиер навярно щеше да го посъветва да ѝ покаже някоя от своите рани, да ѝ разкаже, че познава болката и страданието, че знае какво е да те бият, след като лежиш проснат на пода и вече не се съпротивляваш, дори не си в съзнание, заради едничкото провинение, че си искал да обичаш и да бъдеш обичан.

Но всеки знаеше, че момчетата, които растяха сред насилие, ставаха насилници. Дом го знаеше. Той носеше това насилие вътре в себе си като див звяр, непрекъснато се бореше да не го пусне навън. Не можеше да ѝ каже, че трябва да го напусне.

Джейми го мислеше за своето слънце. Тя го жадуваше с цялата си душа, смяташе го за красив. Когато наливаха шоколад в глазиращите машини за бонбоните с център от ядки или плодове, те го пречистваха след това: прецеждаха го през опънат дамски чорапогащник, за да отделят дори най-фините частици, които разваляха чистотата на шоколада, после го връщаха в почистената машина, понякога го темперираха отново, заличаваха следите, че е бил използван. Какво не би дал Доминик да можеше да пречисти и себе си по същия начин.

Защото Дом не искаше Джейми да осъзнае, че той не е слънце.

Обзе го паника, когато тя не дойде. В стомаха му се загнезди онова студено отчаяно чувство, страхът се опитваше да се измъкне от черупката, в която го беше затворил. Но тя не беше идвала и преди, нали? Когато се чувстваше разголена и уязвима.

Затова Доминик отиде във фитнес залата, но Джейми я нямаше там и той съкрати тренировката си и отиде в апартамента ѝ. Там също я нямаше и той започна да си повтаря да не бъде идиот, да не ѝ изкарва въздуха, като я стиска прекалено силно в прегръдките си. Тя не беше длъжна да стои неотлъчно до него.

Дом излезе на улицата – убеждавайки сам себе си, че не е редно да я чака, това беше прекалено маниакално, нещо в стила на баща му, – когато я видя. Вървеше по улицата с празни ръце, без покупки, само с една малка раница. Джейми забави крачка, когато го видя, и мъжът, който вървеше енергично зад нея, трябваше да слезе в канавката, за да я заобиколи и да се качи отново на тротоара, докато говореше по телефона си.

Дом го изчака да отмине и я погледна. Очите ѝ бяха широко отворени, печални. Мамка му.

Той тръгна към нея. Пресрещна я на тричетвърти от разстоянието. Тя се поколеба за момент, преди да тръгне към него.

– Липсваше ми – Дом ѝ се усмихна, докато сърцето му биеше до пръсване.

На лицето ѝ изгря срамежлива усмивка. Сърцето му се поуспокои малко.

– Сигурно ти омръзва да ме гледаш как седя в твоя салон по цял ден.

– О, не – призна искрено той. – Не. Не – топла вълна заливаше тялото му само при мисълта, че тя беше там. Наслаждаваше ѝ се. Понякога заставаше в малкото ъгълче от стъкло и камък, оставяйки шоколадови отпечатъци върху стъклото, докато я наблюдаваше, като бедно дете пред сладкарница; той все не можеше да повярва, че имаше право да влезе вътре. Сравнението между неговите шоколадови отпечатъци и онези малки пръстчета, които често бършеха от собствените му витрини беше... унизително. Сякаш вътрешно той си беше останал онова клето малко момче.

Дом протегна ръка и помилва нежно границата между косата и бузата ѝ, за да си докаже, че може. Че на нея ѝ харесва.

– Обичам да те храня.

На лицето ѝ грейна усмивка.

– Искаш ли да се разходим? – попита примамливо той. – Знам един ресторант, който ще ти хареса – слава богу, в Париж имаше хиляда ресторанта, които щяха да ѝ харесат. Това правеше три години вечерни гастрономически изкушения.

Но усмивката ѝ се стопи. Тя прехапа устни.

– Не мога.

Сърцето му отново се сви от страх. Нормално, опита се да се успокои той. Нормално е понякога тя да има други планове. Недей, не прави нищо глупаво, не се вкопчвай, не я преследвай. Не смей да я питаш какви по-точно са тези планове.

– Добре – каза непринудено Доминик. Непринудено. Боже! Погали с пръсти рамото ѝ, спусна се по ръката, улови пръстите ѝ. За целия свят той изглеждаше уверен и нормален. – Ела утре и ще ти приготвя нещо специално.

Усмивката ѝ разцъфна. Очите ѝ се задържаха върху неговите.

– Добре.

Той я прегърна през кръста, притегли я до най-близката врата и я целуна. Джейми моментално се притисна до него, сякаш за да попие близостта му по цялата дължина на тялото си. Той ѝ се усмихна с облекчение.

– Ще ми липсваш довечера.

Ръцете ѝ се вкопчиха в ризата му, свиха се в юмруци.

– И ти ще ми липсваш.

Така... той се опита да се почувства като напълно нормален човек, когато я остави, а не като клетник, който искаше да увие ръце около краката ѝ и да се влачи по земята след нея.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

– Джейми. Чуй какво се опитвам да ти кажа. Той е пъпен негодник – Силвен стоеше до гранитния плот в кухнята си и режеше лук с такава светкавична бързина, сякаш кълцаше пръстите на Доминик. Силвен в кухнята – убийственият поет.

Кейд вдигна чашата си с вино към Джейми в мълчалив тост и се изниза в хола, сякаш тази тема изобщо не я интересуваше. Подла предателка. Тя беше поканила Джейми, за да помогне за тази лекция.

– Знаеш ли, имах и други покани за тази вечер – каза хладно Джейми. Да обикаля Париж ръка за ръка с Доминик. Ненавиждаше необходимостта да доказва, че отново е силна, а не някаква лейка. В сравнение с това часовете на брутална физиотерапия бяха детска игра.

Следващия път, когато решиш да не задушаваш човека, отиди да гледаш някой балетен спектакъл. Тази вечер играят "Жар птица" и "Пролетно тайнство" в Опера Гарние. Може да те мотивира. Можеш да решиш дали искаш да бъдеш обречената девойка, или птицата, която се възражда от пепелта. Вместо да защитава сексуалния си живот пред семейството си.

Някой ден тя трябваше да каже на Доминик фамилното си име, за да го включи в тези уютни вечери. Но засега Джейми предпочиташе да остане анонимна. Той не можеше да я потърси в Гугъл и да намери петте страници резултати, от които да разбере, че тя не беше направила нищо смислено с живота си, освен че я бяха пребили.

Въпреки че физиономията на Силвен, ако тя се появеше под ръка с Доминик Ришар сред гостите за вечеря, щеше да е безценна гледка. Не си струваше риска да съсипе връзката си с Доминик, но иначе щеше да е комично.

Лицето на Доминик обаче, когато тя му каза, че е заета тази вечер, стана сурово и придоби предпазливо изражение. Цялата дясна половина на тялото ѝ се чувстваше празна, сякаш останала без опора. Кожата на раменете и ръката ѝ там, където щеше да бъде неговата, зъзнеше от студ...

– Аз просто се тревожа за теб – Силвен я погледна изпитателно, след като първия път, когато я беше видял, тя представляваше пребита купчина плът, разнасяна на болнична койка, и явно никога нямаше да го забрави. – Ти си уязвима сега. Et il sen font[42].

Джейми си спомни как Дом я беше държал под душа, като плюшено мече.

– Това не е вярно, Силвен.

Той я погледна разочаровано.

– Той е голям флиртаджия. Не му личи, че е такъв негодник.

– Всъщност не е такъв – Кейд се върна при тях. – Той не умее да флиртува. Тоест прави го много директно, но не го бива в дългото, изискано, чувствено съблазняване – погледът ѝ се задържа за момент върху Силвен, давайки на Джейми смущаващо подробна представа за сексуалния живот на сестра ѝ.

Защо тогава Кейд се чувстваше толкова удобно да се рови в нейния?

– Кейд, би ли ми показала на твоя смартфон снимка на мъжа, когото мислиш за Доминик Ришар? Защото аз наистина не вярвам, че познаваме един и същи човек.

Кейд вдигна вежди, после се сконфузи. О, супер, Джейми ѝ беше припомнила нещо смущаващо. Това беше гадно.

– Не искам да се меря по грубост с вас двамата, но личният ми живот не е ваша работа.

И за бога, не ѝ се виждаше никак забавно да сравняват по какъв начин Доминик Ришар беше флиртувал с всяка сестра.

Силвен я погледна с откровено недоумение.

– Ние сме твоето семейство. Как можа да кажеш това?

Кейд ѝ се усмихна лукаво.

– Той също има по-малка сестра.

Джейми се дразнеше неописуемо от факта, че Кейд я третираше като малката сестричка, която имаше нужда от наставления.

– И тя ли е зрял човек?

– О, не, тя е само на двайсет и една години – в гласа на Силвен прозвуча ужас.

– Силвен, ти нали си започнал собствения си бизнес на същата възраст?

Той метна лука в един тиган и я прониза с дълъг, непоколебим, недоволен поглед.

– Вижте, аз съм точно там, където искам да бъда, и ще ви бъда признателна, ако вие двамата проявите уважението да повярвате, че няма да се поставя в неприятна за мен ситуация.

– О, да, забравих да ти кажа – иронично информира годеника си Кейд. – Тя го използва.

– О, мили боже! – Силвен атакува няколко гъби с незаслужена свирепост. После спря и прониза Джейми с остър поглед. – Той не проявява към теб насилие, нали?

– Насилие!?

– Можеш да почувстваш тлеещото в него насилие.

– Казваш го само защото той е толкова едър и изглежда толкова... груб – ръбат, корав, лошо момче с кожени дрехи... което се опитваше да скрие сърцето си от кадифен ганаш. Той беше толкова нежен с нея.

– Не – каза нетърпеливо Силвен. – По дяволите, Джейми, аз също израснах в предградията. Не чак в такова гето като неговото, но мога да различа мъжкарското перчене от истинското насилие. Той по душа е насилник.

– Може би с теб? Вие двамата не сте първи приятели.

– Кейд, колко пъти каза, че е бил арестуван? – попита Силвен.

– Силвен! – изсъска Кейд и погледна сконфузено сестра си.

Кръвта на Джейми кипна.

– Значи си го проучила допълнително, след като разбра, че излизам с него? Как е възможно, Кейд? Аз така ли постъпих с теб, когато ти се хвана със Силвен?

– Ти дори не знаеше за Силвен и едва ли те е интересувало – каза нетърпеливо и гневно Кейд. – Ти беше в Папуа-Нова Гвинея по онова време. А колкото до ареста, веднъж. Арестували са го веднъж, когато е бил на осемнайсет години. Бой с хладно оръжие, но не той е носел ножа. Предишните пъти са се обаждали в ДДАСС, когато е бил много по-млад.

Джейми нямаше никакво намерение да се възползва от шпионските наклонности на сестра си, но...

– Какво е ДДАСС?

Кейд погледна въпросително Силвен.

– Службата, която следи за домашно насилие – каза неохотно той. – И за някои други неща.

Джейми свъси вежди и прекоси хола, за да подиша въздух на големите френски прозорци.

– Не се размеквай! – извика след нея Силвен. – Прояви малко здрав разум!

– Джейми? Здрав разум? – подхвърли скептично Кейд и Джейми побесня. Как можеха нейните близки да вярват, че тя беше реформирала условията на труд в какаовите ферми в най-опасните части на света, без да притежава здрав разум? Нима мислеха, че го е направила с безразсъдна активност и чист късмет?

Да, явно така мислеха.

– За какво са се обаждали в тази служба? – попита сковано Джейми, поглеждайки към кухнята.

Кейд поклати глава.

– Нали знаеш, че тези досиета са секретни. Не знам как моят екип успя да открие сигналите. Майка му го напуснала, когато бил малък. Сигурно учителите са полагали усилия да се уверят, че някой се грижи за него.

Щом учителите се бяха опитвали да проверят дали малкият Доминик е добре, той несъмнено е показвал съвсем очевидни признаци, че не е добре. Без майка и – що за баща е този, който изпраща сина си да работи в касапница? Тя трепна при тази мисъл, сърцето ѝ се сви от съжаление към малкото момче, от възхищение пред порасналия мъж. Какво ли беше преодолял, за да се превърне в този огромен, груб, нежен мъж, който я глезеше с дивни шоколадови бонбони и неустоима усмивка?

По дяволите, как можеше да иска от него да бъде с жена, която не можеше да преодолее нищо?

– Стига сме говорили за него – отсече Джейми. – Да говорим за нещо друго, иначе си тръгвам.

Кейд въздъхна. Силвен изглеждаше разочарован, прехапал език. Но всички заговориха за друго.

***

След вечеря Кейд се сгуши до Силвен на дивана, а Джейми се сви в един самотен фотьойл и се помъчи да не се чувства нещастна. Те не го правеха нарочно, не ѝ натриваха носа с връзката си. Но в този момент тя копнееше да прекара живота си точно като тях: в Париж, в някой семпъл тих апартамент, сгушена до...

Тя погледна ръцете си. Това чувство на жадност я ужасяваше. Какво се беше случило с нейната самостоятелност? Каква ирония! През по-голямата част от живота си Джейми се беше старала да не бъде като Кейд или тяхното семейство. Тя беше независимата, дивата и свободна бунтарка. А сега се молеше на колене за красива сигурна клетка. Просеше я от мъж, който не знаеше какво е клетка, който беше огънал и строшил всички решетки, които го ограничаваха в живота.

– Татко пристига този уикенд – неочаквано каза Кейд. Баща им се беше установил в Париж през първия месец от хоспитализацията на Джейми, но после, когато състоянието ѝ се стабилизира и започна да се подобрява, той започна да лети до централния офис на фабриките "Кори".

– Дали да не поканим Доминик на семейната вечеря?

– За да го изкараме като гладиатор на арената на императора? Никой от вас няма право да решава съдбата му с насочен нагоре или надолу палец.

Кейд вдигна вежди и погледна към Силвен.

– Виждаш ли какво съм принудена да търпя. Тя наистина мисли това – каза Кейд на годеника си.

– Моят палец сочи надолу – каза Силвен. – Няма нужда да го виждам отново, за да реша.

– Не е необходимо – сряза го Джейми. – Повярвай ми, той няма да бъде първият мъж в живота ми, който никога няма да се запознае със семейството ми.

– А дали ще бъде последният? – попита Кейд.

– О, ти може би го използваш като лечебна терапия? – Силвен се разведри. – Така става.

Джейми стисна устни, за да сдържи гнева си.

– Знаете ли какво? Защо не поговорим за вас двамата? Например да обсъдим всички недостатъци на Силвен. Досега не съм му оказвала честта на истинския радушен прием в нашето семейството.

Силвен ѝ се усмихна лукаво, без да му мигне окото.

– Давай, намери начин да ме обвиниш за това, че сестра ти проникна с взлом в моята лаборатория, за да краде от мен.

По дяволите, не беше лесно да обидиш човек, когато първият ти спомен за него е за тревожно, изваяно лице, което се разтапя в усмивка, докато ти подава един от най-прекрасните шоколадови бонбони на света в опит да събуди апетита ти след седмици на интравенозно хранене. И в същото време ти разказва истории със своя нисък, овладян, разтапящ шоколадов глас: кой е той, какво прави тук, как се е запознал с Кейд. Ама че откачена история беше това негово запознанство с Кейд. Джейми не допускаше, че сестра ѝ беше способна на такива неща.

– Е, как вървят нещата? – продължи тя с дяволита усмивка. – Нали взе Кейд за чирак?

Кейд беше като Жана д,Арк – можеше да командва краля, папата и няколко президенти за попълване на бройката.

Силвен се засмя.

– Не твърдя, че тя не умее да изпълнява указания, но постоянно се опитва да поеме управлението на бизнеса. А това е моят бизнес.

Кейд стисна устни и се размърда неспокойно и Джейми изпита нещо като вина, задето сееше раздор между влюбените. Тя наистина искаше сестра ѝ да е щастлива.

– Освен това – Силвен хвърли кос поглед към годеницата си – сигурно се отегчава – нещо, което явно го притесняваше.

Джейми го погледна учудено. Кейд имаше късмета да прекарва дните си в компанията на красив мъж като Силвен Марки, който я учеше да темперира шоколад. Повечето жени и мечтаеха за такова щастие.

– Не се отегчавам. Харесва ми – по устните на Кейд се разля усмивка. – Това е сбъдната мечта.

Е, добре. Значи сестра ѝ не беше побъркана.

– Но... – призна Кейд и на Джейми ѝ се прииска да я удуши. Цял живот Кейд се беше учила да управлява голяма компания. Не можеше ли да се наслади на свободата?

Умът ѝ прищрака, опитвайки се да насочи вниманието към непоследователността на собственото си мислене. За умението да се наслаждава на нещата, без да чувства вина за онова, което не прави...

– ... аз обичам да съм заобиколена от хубав шоколад, обичам да съм... обгърната от някой, отдаден на шоколада.

Джейми се изчерви, смутена от неподозираната емоционална страна на сестра си. Но Силвен наклони глава към Кейд и я прегърна. Всъщност Кейд не говореше на Джейми.

– Харесва ми. Но може би... като хоби. Както каза Силвен, аз наистина се опитвам да поема управлението на всеки бизнес и да го направя десет пъти по-ефективен. Струва ми се, че собственикът на магазинчето за сирена ще ми забрани да стъпвам там.

– Ти му причиняваш перманентна мигрена. Човекът не иска да има уебсайт и да изнася продуктите си по света – каза Силвен.

– В същото време явно не мога да съм вицепрезидент на "Кори" на непълен работен ден. Не знам. Не знам с какво да се заловя първо.

Ако беше добавила, без да броим Силвен, разбира се, Джейми щеше да стане и да си тръгне. Но Кейд ѝ спести тона, тъй като беше прекалено възпитана за такива коментари, макар че лукавата ѝ усмивка беше достатъчно красноречива.

– Честно, аз наистина искам да ти помогна да организираш кръглата маса – каза Кейд.

– Аз се опитвам да вървя без патерици, Кейд.

Кейд стисна разочаровано устни.

– Аз също се питам дали давам достатъчно на света, Джейми. Особено сега, когато живея изцяло за собствено удоволствие.

Силвен се подсмихна на това изцяло за собствено удоволствие.

– Проявявам интерес, откакто ти насочи вниманието ни върху тези проблеми, и мисля, че е време да изнесем тази кампания отвъд пределите на шоколадови фабрики "Кори", да привлечем голям кръг от производители на шоколад и да информираме широката общественост за този проблем.

Силвен се опита да прикрие тревогата си.

– В Абиджан?

– Аз предпочитам Париж, но Джейми явно смята, че нежеланието да се върне в страна с нестабилна политическа ситуация, където неотдавна за малко да я убият, е признак на слабост.

Красивите плътни вежди на Силвен се събраха.

– Виж, Джейми, това, че се чувстваш слаба, не означава, че всяко твое действие е проява на слабост.

Кейд се усмихна одобрително и се долепи още по-близо до него на дивана.

Силвен имаше кошмарен вкус за фотьойли, мрачно помисли Джейми. Тя със същия успех можеше да се опита да се сгуши в скала на Марс. Сестра ѝ и Силвен изглеждаха толкова сигурни един в друг. Кейд навярно не я свърташе на едно място и Силвен навярно се дразнеше от стремежа ѝ да поеме контрола, но това не застрашаваше връзката им. Тяхната любов изглеждаше даденост и всичко останало беше притурка към този щастлив, неизменен център.

Джейми си тръгна, борейки се с нуждата и самотата. Кейд ѝ повика такси, но Джейми слезе на брега на Сена и прекоси бавно моста. Нотър Дам блестеше от дясната ѝ страна, Лувърът се изправяше на левия бряг на реката, а в далечината Айфеловата кула сияеше като неземно видение. Група мъже я закачиха с подвикване, поканиха я да седне при тях и кожата ѝ пламна от неконтролируема свръхреакция, тя ускори крачка, за да избяга от смеха и закачките им: хей, госпожице.

Когато стигна до квартал Маре самотата ѝ вече не впечатляваше никого, по тротоарите се разхождаха хетеро-и хомосексуални двойки, елегантно и екстравагантно облечени хора обикаляха баровете и кафенетата по улиците от седемнайсети век.

Ако знаеше телефона му, Джейми можеше да му се обади. Ако знаеше адреса му, можеше да се появи пред вратата му, неспособна да прекара нощта сама. Надявайки се, че няма да го завари е друга жена, че той ще ѝ се зарадва.

Но тя не знаеше никое от тези неща.

Джейми си спомни как Дом беше отпратил онази брюнетка: Тя няма да ми се обади по-късно. Тя не знае дори телефона ми.

Джейми спря в един бар и привлече вниманието на красива блондинка с къдрава коса, което ѝ се стори много по-поносимо от подвикванията на мъжете по улицата. Тя се засмя и поклати глава, информира деликатно блондинката, че има традиционна връзка с мъж, а мацката ѝ намигна и я увери, че нощта, прекарана с нея, може да промени ориентацията ѝ завинаги. Накрая, тъй като не можеше да пие безкрайно дълго малкото си питие и да отклонява елегантно ухажването на блондинката, Джейми трябваше да се прибере в своя тъмен празен апартамент.

Тя се зае с разни неща, за да бъде силна. Взе душ. Обади се на баща си, който ѝ беше оставил съобщение на гласовата поща. Опита се да чете книга. А накрая се зави през глава и заплака в тъмното. Хлипаше и ридаеше, защото ѝ беше толкова самотно и студено, а също и заради всички други проблеми, които се сипеха върху нея като жесток дъжд от юмруци.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Всяка сряда Дом обядваше с търговеца на вино, който държеше магазин по-надолу по улицата; странна дружба, която се беше развила въпреки пълната незаинтересованост на Дом към продукцията на винопроизводителя. Дом ценеше тези срещи. Той нямаше много приятели – предимно готвачи и кулинари, хора, с които се беше запознал, докато си беше проправял път към върха, заети, амбициозни работохолици като него, с малко време за излизане и общуване.

Тази сряда обаче Дом не беше приятна компания, умълчаваше се насред разговора, без да го осъзнава, лицето му помръкваше. Нейното отсъствие вчера, снощи и цялата сутрин зееше като бездна, в която пълзеше страхът, след като се беше развързал стегнатият възел, в който Доминик го носеше.

Когато в ранния следобед я видя в салона, го заля толкова мощно облекчение, че се разтрепери и трябваше да си заповяда да диша дълбоко и бавно, докато вървеше към нейната маса.

След един бегъл поглед тя наведе глава. Ръцете ѝ се обвиха около чашата с горещ шоколад и тя се фокусира върху нея така, сякаш отчаяно се опитваше да потисне нещо в себе си. Ръкавите на пуловера ѝ бяха навити и Дом видя, че ръцете ѝ бяха настръхнали.

Той придърпа стола и седна до нея, сдържайки се да не я притегли в скута си и да я прегърне. Проклетите правила за проява на чувства на обществени места. Дори когато това място беше негово. Той сложи голямата си ръка върху нейната – единственото достойнство на мечешката му длан беше, че можеше да покрие с нея целия участък от гола кожа и дори да пъхне пръсти под ръкава и да стопли още няколко сантиметра настръхнала кожа. Успя да докосне белега под лакътя ѝ, който тя толкова държеше да крие. Сигурно беше от счупена кост, която беше пробила кожата. О, боже, той не биваше да мисли за това. Дом погали главата ѝ със свободната си ръка и я целуна. Прекалено дълго, прекалено интимно за общественото пространство на неговия салон.

Цялото напрежение в него се стопи. Когато устните ѝ се разделиха, страхът се сви в своята бърлога под слънчевия му сплит.

Нейната свободна ръка се плъзна и се вкопчи в ризата му. Той отново почувства, че Джейми се бореше с някакъв импулс.

– Няма проблем – прошепна той, като се отдръпна колкото да може да разгледа лицето ѝ. Тя изглеждаше така, сякаш се разболяваше: сенки под очите и зачервени клепачи. – Направи каквото искаш.

– Да направя какво?

– Каквото се опитваш да не направиш. Ще го понеса.

Той беше оцелял въпреки всичко. Джейми поклати глава, устата ѝ застина в горчива усмивка и тя заби поглед в чашата.

– Не знам за какво говориш.

– Тогава защо не ми кажеш?

Сините очи се впиха в неговите в един момент на разголена откровеност.

– Ако можех, щях да се свия в теб и никога да не изляза оттам.

Това разтърси цялото му тяло, като тътен от съборена страда. Доминик трябваше да изчака ударните вълни да утихнат. После се изправи, като я притегли да го последва.

– Гийомет! – той успя да потисне изчервяването си до съвсем лека руменина по скулите си. – Би ли казала на екипа на горния етаж, че излизам за малко?

Доминик я заведе в своя апартамент, защото беше по-близо. Това се оказа решаващият фактор в случая и той щеше да се чувства по-добре, ако не се беше случвало неведнъж в миналото с немалко други жени. Той видя как очите ѝ трепнаха и лицето ѝ се затвори, когато осъзна, че бяха стояли   пред входната врата онзиден и той не ѝ беше казал, че живее тук. Джейми се затвори в своя стоманен бункер, където оставаше недосегаема за него.

Но Дом можеше да я примами да излезе оттам, да дойде в ръцете му. Можеше.

– Свий се в мен – той затвори вратата на апартамента и я притегли до тялото си. – Хайде – издърпа закопчаната до средата риза и тениската през главата си с един жест, прегърна я и я вдигна, опрял голия си гръб до вратата. – Хайде.

– Обичам те – прошепна Джейми до гърдите му и Доминик застина от страх.

– О, боже, не казвай това! – той я отнесе в спалнята, събличайки пътьом дрехите ѝ. – Недей, сигурно ще ме напуснеш? – той отметна завивката, смъкна дрехите ѝ, притисна устни до рамото ѝ, впи ръце в бедрата ѝ. – Моля те, не го казвай – примоли се той почти безмълвно.

Джейми замръзна в прегръдката му.

– Не, недей. Не замръзвай. Ще направя каквото поискаш, Джейми – Дом плъзна длани по тялото ѝ, навсякъде, сякаш я маркираше като своя територия, така и двамата щяха да го помнят. Дори тя да си тръгнеше. – Кажи ми какво не е наред. Мога да се поправя.

Говореше както, когато беше малък, първите няколко пъти, когато майка му беше опитвала да си тръгне, беше ужасно. По дяволите, той беше загърбил това.

– Знам – прошепна тя. – Знам. Ти ме възроди. Върна ме към живота. Извинявай. Извинявай, че го казах. Не исках. Аз просто... – тя потрепери и се опита да се зарови още по-дълбоко в него, сякаш той беше единственият източник на топлина в снежна виелица. Дом почувства как устните ѝ се притиснаха до кожата му, стиснати, сякаш усилието да замълчи беше толкова непосилно, че тя не можеше дори да го целуне. – Не мога да ти се наситя. Аз съм като вампир, ще те изпия до последната капка.

– Не – той продължи да я гали. – Ти каза, че съм слънцето, а него не можеш да го пресушиш. Обещавам ти, че няма да пресъхна. Обещавам. Ти ме караш да се чувствам способен да излъчвам топлина и любов винаги. И никога, никога няма да спра.

Доминик се търколи по гръб, придърпвайки я отгоре си, така че да може да движи свободно ръцете си. Искаше Джейми да почувства цялата твърда огромна сила на тялото му и да се отпусне отгоре му с цялата си тежест и той да и понесе с лекота. Дом познаваше достойнството на силата, това поне знаеше много добре. Тя го беше направила неуязвим. А сега той щеше да направи и нея неуязвима. Най-после някой се нуждаеше от неговата сила.

Изведнъж Дом прозря кристално ясно къде беше сбъркал баща му. Силата на мъжа трябваше да е насочена към външния свят, за да брани себе си и онези, които вземаше под своя закрила: жена си, децата си, а ако беше достатъчно силен, и други, например работниците. Да я насочиш навътре, към хората, за чиято закрила ти е дадена тази сила, защото не можеш да се справиш с битката навън, беше върховна слабост.

Тя прошепна Обичам те. Дори той знаеше тези думи на английски. Тялото му трепна като от удар с юмрук. Ръцете му застинаха, но Дом не каза нищо. Не се опита да я спре отново. Беше ѝ казал, че може да прави с него всичко каквото искаше; трябваше да приеме и това. Обичам те. Устните ѝ пърхаха по кожата му, доверяваха на тялото му една тайна, която умът му не биваше да знае. Този път го заболя по-малко, като натиска при масаж, мускулите му се отпускаха бавно, започнаха да изпитват наслада от докосването.

Той прокара пръсти през късата ѝ коса, помилва белега под нея. Джейми тръсна главата си, опитвайки се да отклони устните му. Той обаче целуна белега, нежно, за последен път, после се насочи към лицето и шията ѝ. Подмамваше я. Плъзна устни по рамото и ръката ѝ, целувайки всеки сантиметър от белега, преди тя да осъзнае какво прави.

– Спри – каза Джейми на английски и го бутна в гърдите. Но той я беше надхитрил. Тя не можеше да го избута, защото той беше отдолу, притиснат до леглото. Тя можеше да се отдръпне, но не можеше да го избута назад. Можеше да го бута колкото си иска. Дом харесваше натиска на ръцете ѝ.

– Ммм – добре беше да ѝ го покаже. Хвана другата ѝ ръка и я притисна до гърдите си, за да ѝ покаже колко бутане можеше да понесе. – Харесва ми. Дори по-силно, ако искаш. Имам мускулна треска.

Основите на дланите ѝ задълбаха веднага – сладка, интензивна болка в пренапрегнатите му мускули – със силата на човек, който всяка седмица се подлагаше на физиотерапия.

– Защо? – прошепна тя.

Той сви рамене и ръцете ѝ проследиха мускулите, които се раздвижиха.

– Тренирам прекалено много, когато... трябва да преодолея нещо.

Снощи той се беше върнал във фитнес залата, след като се разделиха на улицата, защото тя имаше "други планове".

– Какво нещо?

Едва ли беше разумно да ѝ каже, че нейните други планове вечер го довеждаха до крайни състояния. Ръцете му напипаха белег, който не беше видял онзиден. Гладък и хирургически, на корема. Явно се беше наложило да я оперират. Беше получила толкова много удари в корема, че...

– Моп соеиr[43] – той я притисна прекалено силно до себе си, борейки се с рефлекса да се отдръпне от нея, за да повърне, което не беше романтично. Затова се претърколи над нея, за да я предпази от останалия свят.

– Джейми – прошепна Дом, приглади косата ѝ назад и я целуна отново. – Обичам те – прошепна той.

Тялото ѝ подскочи под неговото. Очите ѝ се отвориха широко, впити в него. Той отметна завивката толкова, че да може да види цвета им. Теменуженосини.

– Не е възможно – възрази тя. Защо гласът ѝ беше толкова изплашен и толкова гладен, сякаш той подаваше нещо вкусно на умираща от глад жена, само за да го отдръпне след миг?

Той сви рамене.

– Същото мислеха хората, когато станах най-добрият сладкар на Франция. Че не е възможно. Но беше възможно и аз им го доказах.

В очите ѝ проблесна раздразнение. Джейми се подценяваше, като възстановяващ силите си ранен боец, хванат да си подремва следобед.

– В смисъл, че е трудно да ме обичаш?

– Ужасно трудно е – призна той. – Това е най-мъчителното нещо, което съм правил в живота си, а това означава много. Но аз няма да се откажа – той я целуна страстно, бавно, за да ѝ покаже, че имаше поне един аспект на любовта, който владееше.

Когато накрая Дом вдигна глава, Джейми го погледна със смесица от нежност и объркване.

– Не го мислиш – каза тя накрая. – Как е възможно? Това е абсурдно.

О, той знаеше това. За него наистина беше абсурдно да се просне безропотно в краката ѝ само защото седеше кротко на масата в неговия салон и го поглъщаше хапка по хапка. Той, който през целия си съзнателен живот беше държал жените колкото може по-далеч от сърцето си... Не, Дом сигурно не беше нормален.

– Ще го напълня със смисъл – обеща той на нежното място, където мускулите на рамото ѝ се изпъваха под бялата, осеяна с лунички кожа. – Само ми дай време – Не си тръгвай.

Тя подпъхна ръце между тях, сякаш искаше всеки сантиметър от тялото ѝ да се скрие в подслона на неговото. Кой можеше да знае, че усещането за неговата закрила е толкова възбуждащо?

– Защо ти можеш, а аз не бива да го казвам? – попита предизвикателно Джейми, защото той не го каза с намерението да я лиши от себе си. Той искаше да я предпази от себе си – тя трябваше да запази своята независимост, – но ако той ѝ даваше сигурност и закрила, никога нямаше да я напусне. Най-големият, ужасяващият страх на Дом беше, че дори да не успееше да я опази, пак не би имал силата да я напусне. Щеше да я остави да решава сама. Баща му беше вкопчен в майката на Дом до последно, въпреки изблиците на насилие.

– Защото аз го мисля – допусна грешката да си признае той.

Беше като да гледаш как заливат полуразтопен шоколад с вода. Разкошната топлина секна, попадна в капана между удоволствието и ужасното недоразумение.

– Какво искаш да кажеш? Че се шегувам ли? Или че съм прекалено слаба, за да знам какво чувствам?

Мамка му, Дом. Ти по-добре от всички знаеш как можеш да съсипеш най-светлото, най-красивото нещо, което си виждал някога, с миг невнимание. Не разваляй всичко!

– Казвала ли си тези думи на друг човек? – попита той, доказвайки, че независимо какво скъпоценно съкровище държеше в ръцете си, част от него упорстваше да го унищожи.

Лицето ѝ посърна. Да, тя дойде тук, за да се сгуши в него, а той какво направи? Успя да я огорчи.

– Имах приятел в колежа.

Това трябваше да е неговият триумфален аргумент, но Дом не искаше да спечели спора. Ревността се загнезди в него, гъста и мъчителна, при мисълта как някой друг беше милвал тези посипани със звезден прах скули. Как някой друг беше приласкавал тялото ѝ под своята закрила.

– В минало време – насили се да каже той. – Казала си му, че го обичаш, но вече не си с него.

Очите ѝ бяха леденостудени.

– Той си имаше друго момиче. Момичето, в което всъщност беше влюбен. Знаеш ли какво? – тялото ѝ се разбунтува под ръцете му и за момент Дом забрави правилата и я притисна против волята ѝ. – Пусни ме. Не съм длъжна да се оправдавам пред теб. Казах го. На теб не ти хареса. Но любовта не е обида.

По дяволите! Доминик вдигна ръката си, колкото тя да може да се измъкне изпод него, ако настояваше, но не се изтърколи настрани, за да я улесни.

– Джейми! – името ѝ я задържа на място, сякаш той я беше уловил в коприна мрежа. – Ти каза същото. Ти каза, че не е възможно.

Тя се поколеба, объркана, сините ѝ очи потърсиха неговите.

– Защо мислиш така? Че не говоря сериозно? – как можеше да е толкова непохватен? Купи ѝ бижута, Дом, глупако. Въпреки че той не можеше да си представи какви бижута биха убедили жена, която има толкова много пари, че привлича мъжете с тях вместо със своята прелест. Изглежда, че тя предпочиташе нещо, което не можеше да си купи с пари.

Тялото ѝ се върна под уютния заслон, зениците ѝ се разшириха, той размекваше цялото ѝ същество. Разтапяше го. Доминик се помъчи да обуздае вълната сексуална възбуда при тази мисъл.

– Защото си толкова красив – прошепна тя. Ръцете ѝ започнаха да галят раменете и ръцете му, проследявайки формата на мускулите. – Толкова си прекрасен! Как е възможно... – тя замълча. – Човек, когото всички мислят за арогантен, да задава такива глупави въпроси. Сякаш не знаеш, че си изключителен.

Зави му се свят. Наложи се да наведе глава и да я обсипе с целувки така, както другите скриваха глава между коленете си и дишаха в книжна кесия.

– Можеш ли да ми разкажеш? – прошепна Дом, криейки изражението си на засрамено малко момче между гърдите ѝ. – Можеш ли да ми опишеш?

Джейми зарови пръсти в гъстата му дълга коса.

– Косата ти е като коприна – прошепна тя и той потръпна при докосването. – Толкова е черна и толкова красива, и ме гали като коприна – пръстите ѝ очертаха мястото, където главата му се притискаше до гърдата ѝ. – И боцкането тук – пръстите пробягаха от другата страна, където брадата му докосваше нежната ѝ кожа. – Съчетанието от двете ме побърква.

О, боже! Той изви глава и захапа неочаквано гърдата ѝ отстрани, може би прекалено диво, може би прекалено силно, неспособен да удържи необузданата сексуална възбуда, която го изгаряше. Тя потръпна и притисна тялото си до него.

– И тук – ръцете ѝ се плъзнаха по раменете и гърба му. – Гърбът ти е толкова гладък. А под тази гладка кожа има стоманени мускули. Толкова си силен. Сигурно безброй жени са милвали твоите мускули.

Това беше вярно. Доминик тръсна глава до гърдите ѝ, отърсвайки се от спомените. Точно заради това той не смееше да я доведе тук, но миналите сексуални похождения бяха твърде незначителни, за да съсипят момента. Джейми беше завладяла съзнанието му, изтласквайки неговото сексуално минало толкова далеч, че той почти не го помнеше.

– Сега мога да ги преброя – прошепна той до меката основа на гърдата ѝ и я облиза до зърното.

Тя впи нокти в кожата му. Това му хареса, прииска му се да я накара да му причини лека болка в пристъп на страст. Дом засмука по-силно зърното ѝ и ноктите ѝ се впиха по-дълбоко, той се засмя, диво и победоносно.

– Ти си толкова силен – каза тя със завист. – Обожавам твоята сила. Но в същото време си нежен. Сигурно се грижиш за малки бездомни котенца.

Не, нищо подобно. Уязвимостта в другите го плашеше. Дом се съизмерваше с най-силните хора и избягваше другите. Неговите работници не се брояха. Той не беше виновен, че всички се опитваха да се прислонят под крилото му. И макар да не полагаше грижи за бездомните котенца, не ги изритваше под гумите на колите.

Странната смесица от сила и уязвимост на Джейми го ужасяваше, макар да го привличаше неудържимо. Той искаше да се грижи за нея, но тя изобщо не му приличаше на котенце. Джейми беше много силен човек, но свали защитната си броня пред него, допусна го до място, където Дом можеше да нанесе неописуеми поражения. Нямаше ли да бъде удивително, ако той заслужеше тази оценка на качествата си?

– Ти си толкова дисциплиниран и решителен, не се спираш пред нищо.

Да, Дом не искаше да мисли какъв щеше да бъде животът му, ако се отказваше пред изпитанията. Той се спусна надолу по корема ѝ с възбуждащи ласки с брада и зъби, с уста и език. Толкова време се беше бръснал по два пъти на ден, а тя харесваше брадясалата му челюст.

– Ти си толкова... убедена съм, че всяка жена, която срещаш, жадува за теб.

Доминик надигна леко глава, за да я погледне шеговито.

– Струва ми се, че ме идеализираш ип tout petit реи[44].

Не че той искаше Джейми да осъзнае точно колко, но все пак имаше някаква съвест. В края на краищата тя наскоро беше преживяла сътресение на мозъка. Наистина всяка срещната жена го жадуваше, мамка му. Дом привличаше много жени, които търсеха хубаво, яко чука... но както и да е. Дом знаеше, че тя нямаше предвид този вид страстно желание.

– Не, не е така – гласът ѝ прозвуча едновременно учудено и леко обидено. – Аз изобщо не те идеализирам.

Ето, той беше опитал. Не беше длъжен да настоява на неговото. Доминик се върна към пътеката, която проправяше по корема ѝ.

– И обичам... Доминик, какво правиш? – тя отново зарови ръце в косата му, опитвайки се да го издърпа нагоре. –Недей...

– Ш-ш-шт. Ш-ш-шт. Аз пък обичам да виждам как се изчервяваш. Боже, тези лунички са навсякъде – прошепна замаяно той, обсипвайки с целувки дъгата на хълбока ѝ, извивката на костта и кадифената кожа, разтопеното от наслада тяло.

Доминик сграбчи завивката и я отметна изцяло, захвърли я на пода, така че светлината от прозореца да се лее върху нея и пред очите му се откри най-красивата гледка. Тялото ѝ върху белия чаршаф, вълшебният прах от лунички посипваше с блед златен воал местата, където слънцето бе успяло да види кожата ѝ. Формите ѝ започнаха леко да се заоблят, отбеляза победоносно Дом. Двете седмици в неговия салон ѝ се бяха отразили добре, а разходките в Париж и тренировките в залата бяха възстановили мускулите ѝ.

Доминик се изправи на лакти, вдигна глава над хълбоците ѝ и потъна в съзерцание. Под погледа му тя се изчерви навсякъде, бавно, полека, все по-плътно, вълна от цвят, върху която луничките ѝ засияха като звезди по цялото ѝ тяло. Смутена, Джейми се опита да се извие, но Дом я беше надхитрил: завесите бяха дръпнати, завивката лежеше на пода и яркото слънце в пролетния следобед я огряваше цялата.

– Как е възможно човек да не те обича? – попита недоумяващо той, наведе глава и я близна по дължината на вагината ѝ, намери и прокара език по клитора ѝ.

Тя се задъха, зарови ръце в косата му.

– Доми... – тя не можа да каже цялото му име и се опита да го отхвърли с рязко движение на бедрата си.

– Ш-ш-шт – той обхвана с ръце дупето ѝ, задържа я, опиянен от властта си над нея, и я близна отново. – Ще ти хареса. Ш-ш-ш-шт. А аз обичам да гледам как се изчервяваш.

– Не. Моля те, аз не... – тя се беше изчервила като божур от смущение. Стенанията заглушиха думите ѝ и тя скри лицето си с ръце. Белегът се открои върху дясната ѝ ръка, точно под лакътя, неравна бяла линия до луничките.

– Разбира се, че няма да направя нищо против твоята воля – зашепна успокоително той, като духаше лекичко по дължината на нежните гънки, наблюдавайки как листенцата на нейното цвете се отварят безропотно под въздушната струя. В очите му проблесна лека победоносна усмивка, когато се задържа точно над клитора ѝ, подухна игриво върху него и цялото ѝ тяло се разтърси от удоволствие.

– Кажи ми какво не искаш да правя, minette?

– Аз... недей – тя захапа ръката си, когато той потри леко брадясалата си челюст до нея, ръцете ѝ помръднаха безпомощно във въздуха. – Доми... – тя отново изстена.

– Vas-y, minette – зашепна той успокоително, прокарвайки челюст по нежната кожа от вътрешната страна на бедрата ѝ, избягвайки устните на нейното цвете, уж за да ѝ позволи да се съвземе. – Какво не искаш да правя? Можеш да ми кажеш. Не е това, нали? – той я близна отново, без да бърза. Тялото ѝ се разтърси, бедрата ѝ се заключиха около раменете му, така че Дом трябваше да пусне дупето ѝ и да раздалечи бедрата ѝ с ръце. После я прикова към леглото с ръце. – Не, не може да е това. Това ли не искаш? – Бедрата ѝ се опитваха да се извият нагоре и той ги натискаше надолу, така че движението се пренесе по цялото ѝ тяло, гърбът ѝ се изви в дъга, ръцете ѝ скриха лицето ѝ в пристъп на пълно безсилие.

– Non, да va aussi? А това?

Тя само стенеше, задъхана и разтърсвана от сладостни вълни.

Той се засмя с необуздана радост и триумф.

– Minette, как си се изчервила. Tiens, bebe[45] – той притисна устата си до нейните гънки и се засмя силно, когато тя свърши с писък.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Джейми се покатери върху него, обкрачи го, притегли го към себе си и пое силните му тласъци така, сякаш бяха най-дълбоките и най-интимни милувки. Може би трябваше да се смути от тази разюзданост, но ѝ беше толкова хубаво.

Хареса ѝ дори как Доминик се засмя тихо след това, сякаш беше безкрайно щастлив. Той я любеше с възторженото усещане за победа.

Джейми беше забравила да му каже колко обича ръцете му. Затова придърпа ръката, която галеше лицето ѝ, и я притисна до бузата си, после я покри с целувки.

Събуди я лекото мърдане на тялото на Доминик, допирът на деним. Явно той беше успял да захване с пръстите на крака си дънките си, при това без да се измести под нея, защото сега панталонът беше прострян върху тялото му – той бе извадил джиесема от джоба и пишеше съобщение. Джейми премигна сънено, фокусира поглед с растящ интерес върху книгите, които покриваха цялата стена до ръката му, стройни редици, предимно дискретните бели книги с меки корици на "Галимар", издателство, специализирано в издаването на класика – великата литература и поезия. Тя се намести, опитвайки се да прочете заглавията.

– Пардон – каза той, когато видя, че я е събудил. – Писах на колегите, за да им кажа, че няма да се връщам този следобед.

Дом остави джиесема върху книгата на нощното шкафче и продължи да я гали нежно, замислен. След малко взе ръката ѝ от гърдите си и целуна дланта, после я върна на същото място.

Ами ако той наистина я обичаше? Как беше възможно? Тя не беше красива, а дните ѝ на по-значими от красотата дела бяха останали в миналото. Тя само вземаше от него, а той само даваше. Дом се държеше така, сякаш точно затова я обичаше. Нещо просветна в ума ѝ, мигновено прозрение.

Но после изчезна.

– Можеш ли да го направиш? – попита тя. – Да отсъстваш цял следобед? – тя не искаше на всичкото отгоре да пречи и на работата му.

– Не, не и редовно. Но аз не отсъствам редовно.

Значи другите жените, онези, с които той "не ходеше", трябваше да го чакат след края на работния ден. Тя въздъхна сподавено, защото си го представи как прави вълшебства от шоколад, знаейки, че някоя красива жена го очаква, и погледна своята прекалено слаба луничава ръка върху съвършено изваяните му гърди, питайки се какво изобщо прави тук.

– Обичаш ли бижута? – попита внезапно Дом и Джейми подскочи.

– Не.

Той се изненада от категоричния отговор.

– Une aversion[46]?

– Като цяло не обичам бижута, освен когато са специални, когато са ми подарък от някой любим човек – тя си спомни за малките съкровища от връв и мъниста, които бабите ѝ плетяха за благодарност, миниатюрното дървено кану, изработено от един признателен баща...

Доминик се вгледа в очите ѝ, но не каза нищо. Тя започна да се изчервява леко, очите ѝ се разшириха.

– Аз не... не колекционирам сувенири от Париж.

– Сувенири... – блажената магия се стопи за миг. – Нещо, което да прибереш в багажа, когато си тръгнеш?

Сърцето ѝ започна да бие тревожно. Аз не искам да си тръгна. Не искам да си тръгна. Моля те, не ме пускай да си тръгна.

– Когато твоите слънчеви панели се заредят напълно, така да се каже – мрачно подхвърли Доминик. – Какво ще направиш? Колко време ще мине до следващото презареждане? Или всеки път търсиш различни слънца?

От блаженото гушкане преди миг Джейми полетя към ужасяваща бездна. В гласа му тлееше нещо грозно, което се опитваше да се измъкне на свобода. Не ме оставяй, бе казал Дом, когато Джейми му прошепна, че го обича. О, боже, не казвай това, не ме оставяй.

Тя погледна тънката луничава ръка, която смяташе за слаба и която, честно казано, беше съвсем мършава и непривлекателна в този момент. Тя я обви около него и дишането му почти секна. Ами ако най-лошото, което можеше да му причини, беше да събере достатъчно сила, за да го напусне?

– Аз... всъщност аз обмислям как да продължа да върша добри дела от Париж – каза тя внимателно.

– О, по дяволите! – Доминик стана от леглото толкова рязко, че часовникът му остави дълга драскотина по гърба ѝ, когато измъкна ръката си изпод нея. Той се доближи гол до високия прозорец, опря лакът на рамката, загледан навън. С другата ръка се хвана през корема.

Джейми полагаше усилие да диша. Очите ѝ пареха. Мисли. Мисли. Това не е логично.

– Не си женен, нали? – внезапно попита тя. Защо ще я моли да не го напуска, а после да реагира така при намека, че може да остане в Париж?

Доминик трепна. Въпросът му подейства като шамар за свестяване на човек на ръба на припадъка.

– Какво? – той се отърси, успя да извие глава, за да я погледне. Единият ъгъл на устата му кривна неохотно в усмивка. – Ти ходила ли си някога с някой разумен и порядъчен мъж?

Нейните устни се извиха с почти същата неохота.

– Да разбирам ли, че сега ходя с такъв мъж?

– Не – той спусна ръката си и се обърна с лице към нея, като опря гръб до рамката на прозореца. – Не. Нищо подобно.

От този удар ѝ секна дъхът. Глупости, ти знаеш какво е да те ударят в корема и да ти извадят въздуха. Ако Кейд не беше намерила такъв невероятен хирург, щяха да ти извадят далака.

– Не ходя ли с теб?

– Не ходиш с порядъчен и разумен мъж. Но не съм женен, не. Мамка му, Джейми.

Вярно, тя не трябваше да изпада в съмнение. Кейд определено щеше да ѝ каже, ако Дом беше женен. Но детективският екип на сестра ѝ все пак можеше да е пропуснал нещо.

– Ти ме попита същото.

Той поклати глава, дългата му коса се разтърси още по-диво след ласките на ръцете ѝ.

– Просто се опитвах да разбера как ме използваш. Аз никога не съм казвал, че те използвам.

Те се спогледаха за момент, споходени от един и същ страх. Доминик изглеждаше толкова голям, толкова силен, толкова опасен. Какво можеше да го изплаши?

– Аз няма да те напусна – каза той изведнъж с твърдост, която можеше да разреже въздуха и да разцепи на две някой могъщ древен дъб.

Джейми се намръщи.

– Това е... никога не съм чувала някой да обещае, че няма да напусне жена, и това да прозвучи като предупреждение.

Дом не каза нищо за момент, натъжен.

– А на мен никога не са ми обещавали, че няма да ме оставят. Така че сигурно не избрах подходящия тон – той се насили да издържи на погледа ѝ. – Трябва да си наясно с тона, Джейми. Аз няма да мога да те напусна, дори ако трябва да го направя, така че ако решиш да ме оставиш, ще трябва да го направиш сама.

Долен лъжец, помисли си Дом. Той наистина искаше да я предупреди, просто не го направи докрай. Моля те, нека да я задържа. Как би могъл да не се грижи за нея като за най-скъпоценното нещо в живота му?

Но баща му също дълго се държеше така, сякаш Дом и майка му бяха ценни, между изблиците на насилие, докато накрая просто започна да ги обвинява, за да се отърве от чувството за вина. Дом нямаше да я нарани. Той знаеше, че няма да я нарани. Той щеше да удовлетворява всяка нейна нужда. Но... той се чувстваше длъжен да я предупреди в какво се забърква.

Джейми се намръщи още повече.

– Аз не искам да те напусна – внимателно каза тя.

Доминик облегна глава на рамката на прозореца и светлината огря лицето му. Да не искаш, не беше същото, като да обещаеш да не си тръгнеш. Нищо подобно.

Преди миг той си беше помислил, че ще припадне, когато тя каза, че мисли да остане при него. Поради пълната неспособност да повярва, заради трескавия, ужасяващ копнеж да е вярно. Искаше му се да се вкопчи в нея, да я хване толкова здраво, че тя да не може да се измъкне. Тя нямаше представа, тази жена, която беше наранена веднъж, само веднъж, независимо колко болезнено, която никога не бе наранявана от хората, които твърдяха, че я обичат.

– Но не искам да те изсмуквам като пиявица – каза тя.

– Дай да видим дали те разбирам правилно – Доминик заговори прецизно, внимателно. – Ти си много богата и все пак от шестнайсетгодишна прекарваш летните си ваканции като доброволка в развиващите се страни. Веднага щом завършваш университета, се заемаш да реформираш условията и практиките на труд в тези страни. Преди три  месеца някакви хора – гласът му натежа – те пребиват като куче, с което доказват, че твоята мисия да помагаш на хората не те прави всеобща любимка. Два месеца се възстановяваш физически, като под това имам предвид, че правиш физиотерапия веднъж седмично и на пръв поглед не ти личи, че си пострадала жестоко. Изглежда, че изобщо не си поми- слила колко дълго ще трябва да се възстановяваш емоционално. При все това ти се тревожиш, че не си намерила нова кауза, че не знаеш какво да правиш, че ще се впиеш като пиявица в мен? Пропуснах ли нещо?

Тя явно не беше съвсем доволна от тона му, но...

– Предполагам, че да.

Той се засмя рязко.

– Джейми, аз не споделям твоята тревога, че ще прекараш живота си като пиявица. Да го кажем така. И дори да прекараш целия си живот в моя салон, пиейки шоколад... ти пак няма да паразитираш върху мен. Ти не... ти си прекарала целия си живот, опитвайки се да бъдеш възможно най-добрият човек и ме накара да се почувствам така, сякаш аз съм слънцето. Ти нямаш представа какво означава това за мен – Доминик пристъпи напред и улови ръцете ѝ. – Джейми. Никога не съм бил толкова щастлив. Никога не съм допускал, че мога да бъда толкова щастлив. И всеки път, когато ти казваш, че си пиявица и че трябва да намериш нещо смислено, с което да се заемеш... сигурно има много по-достойни каузи за теб от това да ме караш да се чувствам като слънцето. Но няма нужда постоянно да ми разказваш за тях. Замълчи, моля те.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

– Виж, за да я задържиш, трябва да повярваш, че е възможно да я задържиш – каза Пиер.

Чудесно. За петте години, откакто Доминик беше престанал да го посещава редовно, неговият психотерапевт се беше превърнал в Питър Пан. Само повярвай, че можеш да летиш, и добави щипка вълшебен прах.

В ума му изникна палава мисъл, картина на звезден прах от лунички, посипани като златни точици по бялата кожа.

– От колко време я познаваш?

– От три седмици – това не беше изцяло лъжа. Човек можеше да научи много за жената, докато я наблюдава как поглъща неговия шоколад. – Но ходим от една седмица – призна той след секунда, тъй като нямаше никакъв смисъл да се подлага на психотерапия, ако не кажеше истината поне за някои неща. Това беше като да ходиш на фитнес и да вдигаш лост без тежести.

– И ти искаш да промениш живота си заради нея?

Дом беше започнал да го променя от първия миг, когато я видя. Той се опита да запази неутрално изражение.

– Това е... сладко – каза Пиер, очарован, но най-вече предпазлив, както подобаваше на интелигентен психолог.

Не беше сладко, а напълно егоистично. Но нямаше как да постигне своето по друг начин. Пиер въздъхна.

– Наистина ми се иска да се срещна с нея, за да преценя дали ти давам добър съвет. Ще бъде ужасно, ако тя просто те изп...

Той замълча, но не преди Дом да схване идеята. Просто те използва.

– Да, тя ме използва – отсече той. – Това сме го изяснили. Обаче на мен ми харесва да ме използва по този начин – той не искаше да губи своята функционалност. От друга страна, му се виждаше ужасно да иска някоя жена да остане слаба и нуждаеща се от неговата сила, за да я задържи при себе си. Иначе защо му беше цялата тази сила, щом не можеше да я защити и обгърне с нея? Сигурно можеше да ѝ намери по-добро приложение, освен да защитава самия себе си? – Тя мисли, че съм прекрасен – призна накрая Доминик, като се опита да го каже с равнодушие. Не възнамеряваше да разкаже цялата история за слънцето и да я изложи на присмех. Тя беше толкова крехка и толкова скъпоценна. Дом вече дишаше накъсано от вълнение.

Погледът на Пиер стана толкова плах, че Дом се ядоса веднага. Той не се нуждаеше от неговото състрадание. Може би само от ароматните му соли, ако припаднеше от усилието да разкаже историята си с Джейми, но не от съжалението на Пиер.

– И ти се страхуваш, че тя ще научи истината и ще те напусне?

Дом поклати глава, пренебрегвайки гаденето в стомаха си. От десет години не му се беше налагало да игнорира чувството за гадене с такова усърдие, но все още не беше загубил практика.

– За това ти плащам, Пиер. За да ме научиш как да бъда идеален в тези дълбоки връзки, към които все ме подтикваше. Явно знаеш много за тях, след като ме убеждаваше толкова убедително, че имам нужда от такава връзка.

– Ти смяташ, че тя ще те изостави, защото майка ти го е направила? – попита Пиер.

Дом едва се сдържа да не изръмжи срещу психиатъра.

– Вече ти казах. Не искам да ме анализираш. Искам само техники.

– Техники, с които да я накараш да те помисли за идеален, напълно сигурен?

Дом кимна одобрително. Най-накрая отбелязаха някакъв напредък. Пиер вдигна проклетите си вежди.

– Нека се уверя, че те разбирам. Истинската цел на твоето идване тук е да се научиш да се преструваш на абсолютно идеален...

– Не да се преструвам – прекъсна го Дом. Той винаги беше смятал, че баща му беше спечелил майка му с преструвки. Иначе защо тя би се хванала с него?

– За да се научиш да бъдеш абсолютно перфектен, идеалният мъж за дълга, сериозна връзка.

Дом се усмихна.

– Точно така.

Пиер скръсти ръце и поклати решително глава.

– Няма начин. Ще имаш много по-голям шанс, ако ѝ покажеш истинската си същност.

Да бъде верен на себе си, беше абсурден съвет, но да се преструва на идеалния мъж, засега му вършеше отлична работа. Въпреки отказа на собствения му психотерапевт да му помогне. Ех, само ако Дом можеше да превъзмогне вината, задето ѝ пробутваше фалшиво, а не ѝ даваше истинско злато.

Дори той можеше да бъде идеален на първи май, щом Джейми беше до него. Денят беше мек, топъл и свеж, с облаци, които намекваха за дъжд, но никога нямаше да изпълнят заплахата си. Свежият упойващ аромат на момина сълза беше навсякъде, тъй като продавачите обикаляха улиците и стояха на ъглите на пешеходните зони с пълни кофи с цветя, набрани от горите в околностите на Париж. Цветарите предлагаха набавени по установения ред muguets[47], в саксии или на букети; малките бели камбанки се поклащаха кокетно накъдето и да погледнеше човек.

Дом вече ѝ беше купил няколко букетчета, след като оцеля след съкрушителния удар, който му нанесе Джейми, поднасяйки му китка в банята, докато той вземаше душ. Никой, през целия му живот, не му беше подарявал букетче момина сълза на първи май като пожелание за щастие и късмет.

– Сa porte bonheur, oui?[48] – попита го тя смутено.

И букетчето наистина носеше щастие. О, да, и още как!

Чудно, колко по-сладко ухаеха момините сълзи по улиците, когато някой вече ти беше подарил букетче от тях. Сърцето му пърхаше леко, носеше се почти като Нике от Самотраки, окрилено от жеста на Джейми, за да му пожелае щастие. Той се поддаваше на импулса да купи само още една китка бели цветя за нея, макар че след третото осъзна колко непрактично постъпва, като се опитва да я зарови в щастие насред улицата. Освен това не беше удобно да се разхожда, носейки толкова много цветя.

Джейми се засмя, със сияещи очи тя подари едно от букетчетата на възрастната жена, която седеше тихо на една пейка и наблюдаваше забързания поток от хора, другото – на намръщената тийнейджърка, която почти се стресна, но после се усмихна. Третото запази за себе си. Доминик реши да ѝ купи още по обратния път към нейния апартамент този следобед и да напълни цялото жилище с цветя.

Стигнаха до Ил дьо ла Сите, острова на катедралата Нотър Дам, слязоха по стария мост Понт Ньоф до долния кей, откъдето туристите се качваха на корабчетата за разходка по Сена. Дом и Джейми тръгнаха по паважа на кея към носа на острова, далеч от навалицата, и седнаха, опрели гръб до каменната стена на градината зад тях. Други влюбени двойки седяха през няколко метра надолу по кея, сякаш се съревноваваха за едно от най-романтичните места в Париж.

Дом подви крак под себе си, а охранените врабци и гълъби веднага ги наобиколиха, надявайки се на вкусни трохи. Той размаха букетчето момини сълзи, за да ги обезкуражи, но птиците не се обезсърчаваха лесно.

Джейми си играеше с другата му ръка – сгъваше и разгъваше пръстите му, докосваше осеяните с белези кокалчета, сякаш бяха някаква интересна формация, без да бърза, изучаваше внимателно мазолите.

Доминик я погледна предпазливо, но виждаше само пърха на главата ѝ. Джейми изглеждаше напълно погълната от заниманието, унесена, отдадена на удоволствието на това безцелно изследване на топографията на ръката му. Сърцето му не знаеше дали да се разтопи от нежност, или да се свие в нервно кълбо. Сигурно в един момент някаква сянка от реалността щеше да надвисне над нейното полусънно блажено състояние и тя щеше да се замисли над тайната на тези ръце.

Джейми се опита да скрие в ръцете си неговата ръка, което се оказа напълно непостижимо. Дори да свиеше ръката си в юмрук, пак беше невъзможно. А Дом не искаше тя да вижда юмрука му. Той се загледа в нейната слаба луничава ръчичка – неговата по-мургава кожа с малките вдлъбнатини и белези под нейната беше като грозно петно до красиво, елегантно творение на изкуството.

– Обичам ръцете ти – прошепна Джейми.

Той се вцепени за момент. После се почувства олекнал, сякаш цялото му същество зависеше от опората на някаква ледена структура, която внезапно започна да се топи.

– Какво?

Тя се изчерви леко. Ръцете ѝ стиснаха неговата, сякаш някой се бе опитал да ѝ я отнеме.

– Ти... нямаш представа. Аз просто... наистина ги обичам – тя се изчерви като божур. Ръцете ѝ погалиха неговата и отново я стиснаха импулсивно.

Дом погледна уловените им ръце, опита се и наистина не можа да види своята като достойна за любовта ѝ.

– Колко чаши от еликсира на онези вещици си изпила?

– Какво?

– В Къщата на магьосниците. Нали каза, че си пила от шоколада на Магали, преди да се запознаем?

Доминик уж не вярваше, че Магали и нейните лели можеха да правят магии, но не намираше никакво друго обяснение. Това беше като една от пиесите на Шекспир, които беше прочел в превод на френски миналата зима: кралицата на феите се влюбваше в прост работник без капка ум в главата, след като ѝ дадоха да пие любовно биле.

Той не искаше да мисли за себе си като за прост и глупав работник, след като си беше пробил път до върха и се беше борил със зъби и нокти, за да го признаят за най-добрия, но... тя го принуждаваше. Фактът, че тя беше способна да го провъзгласи за изключителен или да го принизи до едно нищо, беше нейната най-страшна сила.

Джейми се засмя малко, без да го приема сериозно.

– О, не, то беше, след като те срещнах. Аз пих от твоя шоколад, преди да те срещна. Ако си мислиш, че моите чувства са плод на някой еликсир, смятам, че има много по-вероятен виновник.

Доминик си отдъхна. Каквото и да ставаше, той винаги щеше да прави добър шоколад. Винаги. Джейми отново се облегна на тялото му, без да изпуска ръката му, сякаш тя беше нейното безценно съкровище. Той примижа срещу светлината, която се отразяваше по малките вълнички от лодките, размекнат, но все пак достатъчно внушителен, за да плаши гълъбите. Сигурно до края на живота си щеше да асоциира уханието на момина сълза с чистото, сковаващо от страх щастие.

– Как изглеждат скотобойните тук? – попита тя.

Ръката му подскочи и се сгърчи толкова силно върху нейните, че кокалчетата ѝ изпукаха и тя изохка от болка. Неговата голяма, проклета ръка на касапин.

– Кой ти каза, по дяволите?

Джейми се поколеба.

– Силвен – каза горчиво той. Стъблата на момините сълзи се пречупиха, смачкани в юмрука му. Проклетите клюкарски истории от кухнята. Сигурно някой от неговия персонал, който беше научил тайната му, я беше подшушнал на някой от чираците на Силвен. Мамка му, Силвен и Джейми го бяха обсъждали, бяха клюкарствали за най-грозните подробности от живота му.

– Това тайна ли е? – попита учудено тя.

Дом се вкамени.

– Не – гласът му прозвуча грубо дори за собствените му уши. Той знаеше, че всичките му усилия да се държи като джентълмен рано или късно щяха да се провалят. – Защо да е тайна? – А той мислеше, че може да е перфектен. Само за един миг си беше помислил, че може да е идеален.

– Не знам – каза тя бавно, отдръпна се от него, за да се вгледа внимателно в лицето му. По дяволите, той не искаше Джейми да го гледа така, сякаш беше див звяр, който можеше да я ухапе. – Аз не виждам причина. Освен ако ти просто не искаш да говориш за това, в такъв случай извинявай.

– Не ми се извинявай – каза Дом. Нима тя трябваше да го успокоява, защото той беше негодник с избухлив нрав? Например преди да замахне да я удари? – Никога недей да ми се извиняваш.

Тя се намръщи. Погледна го упорито с нейните здрачносини очи.

– Ще правя каквото искам.

Мускулите му се отпуснаха, както ставаше, когато тя отказваше да търпи изблиците му. Доминик дори ѝ се усмихна леко.

– Защо те изпрати там баща ти? – попита тя. – Пари ли му трябваха? Ти проблеми в училище ли имаше?

Доминик обичаше училището. Обожаваше да чете и беше  готов на всичко, за да спечели един одобрителен поглед от страна на учителите. В училище Дом се справяше много добре, въпреки скандалите вкъщи, докато майка му не ги напусна, а после... част от него сигурно се надяваше, че учителите, чийто любимец беше, щяха да чуят вика му за помощ. Но те свиваха рамене и го отписаха като двойкаджия, насочвайки вниманието си към новите си любимци, което... вероятно беше ценен житейски урок.

– Не ти е вярна информацията. Не баща ми ме изпрати да работя там. Аз отидох. Аз се хванах на работа. Той трябваше да я одобри – да се съгласи, че неговият единствен син е пълен нехранимайко и не заслужава нищо по-добро, – но аз започнах работа там. И се справях дяволски добре. Имах перфектното извинение да удрям каквото ми попадне сред месо, кръв и кости.

Тя го погледна. Доминик не можеше да понесе изражението ѝ.

– Тях не ги болеше – побърза да каже той. – Те вече бяха мъртви. Затова беше толкова перфектно.

– Перфектно.

Устата му застина в мрачна гримаса, всичките му мускули се стегнаха в стоманени възли. Доминик почака Джейми да го съжали и се помъчи да се подготви, да се закали вътрешно, за да понесе съжалението ѝ, да не я отблъсне като побеснял ранен бик.

Тя отвори едната му ръка, преодолявайки неволната съпротива на стегнатите мускули. Дом винаги я оставяше да прави каквото иска. Джейми пъхна малкия си юмрук в неговата ръка, после сви пръстите му – луничките се скриха под голямата, осеяна с белези ръка. Получи се нещо голямо и брутално, привидно омекотено от какаовото масло, но белезите оставаха.

– Ето това е перфектно – каза тя и облегна глава на рамото му. Сърцето му подскочи под бузата ѝ като огромен бял кит, изскочил над водата. – Ти си най-удивителният човек, когото познавам. Струва ми се, че аз трябва да те предупредя: никога няма да те напусна. Все още се лутам и търся пътя към моята сила, но знам едно: ако ти не искаш да ме напуснеш, аз на драго сърце ще ти отговоря със същото.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Още преди да стигне до вратата, Дом видя стареца да го чака в тъмната тиха улица с голяма кесия в ръка.

– Пак ли вие – процеди с раздразнение той. В момента имаше нужда да остане сам в своя салон и със своя шоколад. С нещата, на които можеше да разчита. Склонността на сърцето му да започне да вярва, че Джейми можеше да не го напусне, го плашеше силно. Колко доверчиво се гушеше тялото ѝ до неговото на кея...

– Потърсих те онзиден, но те нямаше – в гласа на Джеймс Кори прозвуча възмущение. – Често ли се скатаваш от работа? За да пропилееш следобеда в гуляй?

Дом се изненада от гнева на стареца.

– Явно вие отдавна не сте пропилявали следобеда си в гуляй?

Старият милиардер измърмори ядосано нещо. Дом го погледна предизвикателно.

– Сега е пет и половина сутринта. Мислите ли, че станах толкова рано, за да се порадвам на нечия компания? – Доминик искаше да работи върху скулптурата. Тази сутрин можеше почти да повярва в нея. Да не потръпва от страх, докато тя придобиваше очертания под ръцете му. Шоколадовото изложение беше този уикенд; той не можеше да отлага безкрайно, тоест докато повярва в себе си. Ако постъпваше така, Дом не би стигнал доникъде.

– Щом ставаш толкова рано на твоята възраст, сигурно изобщо няма да спиш, когато станеш на моите години – каза Джеймс Кори. – Удобството е, че не се натъкваш на хора, които не искаш да виждаш.

– Нищо подобно – каза възмутено Дом.

– Да, ъъъ, имам чувството, че един от твоите клиенти може да се отнесе още по-грубо с мен.

Дом действително имаше надути клиенти, но беше уверен, че старецът нямаше да им се даде. Той поклати глава и пусна Джеймс Кори в салона, главно защото му беше неудобно да остави един старец на тъмната безлюдна улица, където можеха да го ограбят. Заключи вратата зад тях и включи осветлението на стълбите, защото така му харесваше, да работи сам в потъналия в тъмнина магазин, осветяван само от светлините на спираловидната стълба като пътека към рая.

– Трябва да призная, че това място наистина ми хареса – каза старецът.

Дом въздъхна. Той обичаше да е първият човек, който се изкачва по окъпаната в светлина стълба сутрин, без никого наоколо. Но... този човек тук беше на преклонна възраст... и така нататък. Дом въздъхна отново, нарочно по-тежко, така че старецът да го чуе, и махна на Джеймс Кори да мине пред него.

– Но друг път не идвайте сутрин. По-добре да си бях останал в леглото – с ръка върху Джейми, с нейните пръсти върху бицепса му. Тя обещаваше да не го напусне, докато той искаше само за малко да забрави страха, да потъне в нея и да ѝ повярва.

– Все още преговаряме сделката за спанака – напомни му Джеймс Кори.

– О, значи трябва да се пазаря с вас за сума над предложените двайсет милиона?

Старецът изсумтя.

– Признавам, че имах някои скрити мотиви с офертата за двайсет милиона. Но сериозно, какво ще ми струва да ми направиш шоколад със спанак?

– Мисля, че не ме разбрахте правилно. Аз искам да видя името на Силвен, залепено върху някакво евтино десертче в супермаркетите.

– Слушай, нашите шоколади са достатъчно добри, за да носят моето име – сряза го старецът.

Дом сви рамене.

– Всеки си има своите стандарти.

– Убеден си, че си прекалено добър за "Кори", така ли?

Дом се засмя.

– Не аз, а моят шоколад.

Джеймс Кори го прониза с острия си поглед.

– О, така ли? Нямаш ли прекалено високо мнение за себе си?

– Защо да не кажем 25 милиона? На толкова ли се оценява достатъчно високото мнение за мен самия?

– Ти продаваш ли се?

Дом изохка.

– Може ли да ви повикам такси? Наистина дойдох тук, за да поработя – е, поне първоначално. Крачейки по безлюдните улици преди съмване, пропит с уханието на Джейми, готов да превърне огромния блок шоколад в нещо красиво, съвършено. Колкото повече съзерцаваше онази статуя, толкова повече страх се загнездваше в него, също както когато се хвана да вярва, че Джейми нямаше да си тръгне. Беше като да се изправиш на ръба на дълбока пропаст и да се опиташ да я прекосиш по хартиен мост.

– Донесох ти спанак – старецът остави голямата кесия на плота, в основата на полуоформената шоколадова скулптура, сякаш проклетите зелени листа бяха по-важни.

Дом се усмихна иронично. Как можеше да харесва толкова досаден човек. Обаче се оказваше по-лесно, отколкото да се пребори със страховете си. Той взе кесията с открита досада и тръгна към кухнята.

– Донесохте ли договор с график на плащанията, в който да е посочено изрично, че не може да използвате моето име?

– Защо не обсъдим плащането по-късно?

– Така – каза Дом. – Точно каквото си мислех, че ще стане с онези двайсет и пет милиона – той наля сметана в една тенджерка и взе спанака, избра най-свежите листа. После влезе в съседната стая, прегледа асортимента на Пробивало[49] за момент, избра комбинация от тринитарио и криоло[50], 72% c плътна горчива основа. – Това трябва да свърши работа.

Доминик удари кесията няколко пъти в ръба на плота, за да натроши шоколадовия блок на по-дребни парчета, после го изсипа в голяма метална купа, докато сметаната къкреше. Той не беше включил осветлението в кухнята, така че светлината идваше само от последните стъпала на стълбата в средата на лабораторията. Старецът се доближи в тъмното и двамата се надвесиха над печката като алхимици, приготвящи еликсира на живота.

– Така... – усещайки, че сметаната беше поела достатъчно от блудкавите зелени листа, Дом я прецеди и наля топлата зелена течност върху шоколада.

Джеймс Кори го гледаше като омагьосан, когато Дом пусна цедката със спанака в близката мивка и се зае да бърка сместа от шоколад и сметана.

– Защо... ти изхвърли спанака! Това не е хранително!

Дом спря да бърка.

– Хранително?

– Да! Разбираш ли, майките ще се гордеят, ако могат да нахранят децата си с нещо полезно.

– Американските майки ще се гордеят, ако хранят децата си с шоколад със спанак? Наистина ли Америка е толкова побъркана страна?

Старецът скръсти ръце, вбесен.

– Денят "Д" говори ли ти нещо?[51]

Какво?

– Вие сте били там? – попита той с неволно уважение.

– Не ми достигнаха две години – призна неохотно Джеймс Кори. – А баща ми беше изкарал детски паралич, така че и той не можеше да се включи. Но ние произвеждахме шоколадите за продоволствения рацион на войниците. Шоколад, но натъпкан с полезни съставки.

Дом го изгледа потресен, прекалено ядосан, за да заговори.

– И сега се опитвате да ме накарате да имитирам дажбите на американските войници от Втората световна война?

– Нещо по-добро – запъна се старецът. – Искам да са гурме.

– О, я си вървете – каза Дом с отвращение. Загуба на цял пакет шоколад, един литър хубава сметана и неговата прекрасна тиха сутрин, в която трябваше да вае своята скулптура в мрака. Оттук нататък не му оставаше нищо друго, освен да работи върху нея по тъмно. Защото се страхуваше, че ако започнеше да я вае под включено осветление, някой – може би самият шоколадов блок – щеше да види душата му. – Можех да остана и да се наспя с моята приятелка, ако знаех, че ще ме причаквате с такива предложения пред вратата.

Така. Дом каза думата отново. И щеше да продължи да я казва, приятелка, докато престанеше да се чувства така, сякаш случайно се беше хвърлил от висока скала.

Джеймс Кори стисна устни с непонятно ожесточение.

– Наистина не мисля, че е редно да ми разказваш къде и с кого спиш. Това е грубо, дори за теб.

– Благодаря. Тя е много сладка, споменах ли?

Джеймс Кори изскърца със зъби и промърмори нещо за някакви "внучки" и "тези проклети парижани". В ума на Дом просветна неясен спомен. Персоналът му обсъждаше някакво забавяне на сватбата на Кейд и Силвен.

– Как е вашата друга внучка между другото?

Джеймс Кори замръзна и го фиксира със странен блеснал поглед.

– Чух, че била в болн... – Дом спря. И се вгледа в тези познати сини очи.

За момент настъпи мълчание, Доминик пребледня, а Джеймс Кори доби лукаво изражение, сякаш го бяха хванали да краде и това му харесваше.

Без да каже нищо, с усилие, сякаш вървеше по лед, Дом се обърна и влезе в кабинета си. Отне му една секунда да включи компютъра. Но резултатите за изображения на Джейми Кори излязоха моментално. Ето я, с някакъв котдивоарец по тениска, стояха пред черна дъска, закована на два пръта, със сламен навес, който да ги пази от слънцето. Мъжът беше преметнал ръка през слабичките ѝ рамене и се смееше срещу обектива. Косата ѝ беше дълга, хваната на конска опашка, от която се бяха измъкнали няколко червеникавокарамелени кичура около нейното по-пълно, по-младо лице, носът ѝ лъщеше от горещината и влагата. Тя носеше широкопола шапка и тънка памучна туника с дълъг ръкав, за да предпазва бялата луничава кожа. Изглеждаше толкова уверена, толкова сигурна в себе си, сякаш беше недосегаема за всичко лошо в света.

Ето я тук – боже, тяло върху носилката, заобиколена от медиците от бърза помощ, които я качваха в хеликоптер. Ето я на друга снимка, с пресилена усмивка за камерата, лицето ѝ е изпито и бледо след двумесечния престой в болницата, косата ѝ беше дълга два пръста. Това беше малко преди да започне да идва в неговия салон.

Резултатите от търсенето не бяха в хронологичен ред. Имаше снимка, на която тя бе до малко момче, което носеше на главата си огромен чувал от зебло, който сигурно тежеше повече от самото него. До момчето имаше друга фигура, свлечена на едно коляно под също толкова голям чувал, превила врат под непосилния товар, с паднала пред лицето конска опашка. Мамка му, Дом беше виждал тази снимка, тя беше обиколила всички медии навремето. Имаше още една снимка, същото момче няколко години по-късно. Трудно беше да се каже кой беше по-горд, момчето или Джейми, докато двамата позираха с неговата диплома в ръце. Младежът гледаше много сериозно; Джейми изглеждаше, сякаш я бяха хванали да плаче.

Джейми Кори.

Тя му беше казала, че е богата.

Тя му беше казала, че се занимава с условията на труд и експлоатацията на детски труд.

И сега изведнъж всичко се оказваше вярно. Доминик можеше да види това. Да види, че когато тя избираше дали да го напусне, той я молеше да изостави безчет други хора. Детето в него се надигна нацупено от своята ембрионална поза, за да прогони момчето от снимката. Да му каже, че той също се нуждае от нея.

Сякаш му трябваха още доказателства какъв негодник беше.

Тя сякаш наистина имаше намерение да му се отдаде.

Кори. Не беше фамилно име, което да пропуснеш да споменеш. Доминик не знаеше името ѝ, защото тя беше решила да не му го каже. Тя искаше да запази част от себе си в тайна. В безопасност.

Дом сигурно трябваше да се радва, че му беше казала истинското си първо име.

– Нашата Джейми никога не е искала да е паразит – каза нейният проклет съименник от вратата. – От съвсем млада имаше мнение по този въпрос. Глупавото училище. Някакъв професор с леви убеждения ѝ проми мозъка и повече не я видяхме.

– Махайте се! – Дом изрече това с глух, нисък глас. – Изчезнете оттук.

Милиардерът сви рамене при тази заповед.

– Тя каза ли ти за поканата за вечеря?

– Разкарай се оттук.

– Довечера. Баща ѝ пристига специално за случая. Това е Мак Кори, сегашният президент на шоколадови фабрики "Кори".

– И той да върви на майната си.

– Ще му предам пожеланията. Виж, това е истинско семейно събиране. И искаме да те поканим като наш почетен гост.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Нещо става с Доминик, помисли си Джейми. Той не беше продумал, откакто тя се върна от тренировка тази сутрин, устните му бяха стиснати в твърда, неотзивчива линия, когато тя го целуна. Нещо диво и горчиво къкреше в него, като първия път, когато го беше видяла да я наблюдава в салона на Филип Лионе. Дори още по-лошо. Яростта клокочеше в него. Той я сдържаше, но не се освобождаваше от нея. Джейми не можеше да се доближи до него.

Тя застана под огромната шоколадова скулптура. Длета и инструменти лежаха на плота, както и шоколадови стружки, някои от които се топяха в косата на Доминик. На устните ѝ заигра усмивка. Той беше толкова едър, толкова силен, караше я да се чувства толкова сигурно, но понякога настъпваха мигове, когато Джейми искаше да го притисне до себе си като малко момче. Тя посегна да го докосне, все още от другата страна на плота, докато той ваеше дрехата на скулптурата, когато Дом вдигна глава и я прониза с тъмните си проницателни очи.

Ръката ѝ се отпусна. Джейми отстъпи крачка назад и вдиша предпазливо.

– Това... има ли връзка с въпроса дали ще те оставя? – това беше последното нещо, за което бяха имали пререкания през последните два дни.

Устата му застина в още по-горчива линия.

– Предполагам.

– Дали... – тя затаи дъх. Не беше лесно да попиташ някой мъж дали иска да се ожени за теб, когато той се държи толкова враждебно. Идеята ѝ беше хрумнала, докато се бореше да вдигне една непосилна тежест във фитнес залата. Може би беше странно хрумване. Те се познаваха отскоро и все пак ѝ се струваше, че знаеше всичко, каквото трябваше да знае за Доминик. Може би Джейми знаеше всичко, каквото трябваше да знае още преди да го срещне, беше го научила от стената с релефа с розови пъпки и грубия камък, от вкуса на неговата дива, тъмна, страстна душа върху езика си. Но сега тя познаваше неговите сила и глад, знаеше как той държеше ръката ѝ, сякаш трябваше първо да отсекат неговата, преди да я пусне.

Джейми беше прекарала толкова много време, попивайки топлината и силата му, без да се запита какво получаваше той от нея. Тя беше фокусирана върху себе си, да се лекува и да взема. Без да мисли, защото той на драго сърце ѝ позволяваше да го използва. Доминик жадуваше да продължи да ѝ дава.

Тя все още не разбираше какво получаваше той от нея. Но Дом определено получаваше нещо. Нещо, което отчаяно се страхуваше да не загуби.

Тя се замисли за онова десетгодишно момче, което осъзнаваше, че майка му си е отишла. Че остава само, с бащата, който щеше да го изпрати да работи в касапница две години по-късно. И реши, че колкото и бързо да беше пораснало, навярно то се нуждаеше от способността да разчита на нещо трайно. И че може би, ако тя поискаше да се омъжи за него, щеше да изцели най-малко пет хиляди рани в душата му. А неговото "да" щеше да я направи чиста, нова и цяла, готова за новия ден.

Може би Джейми щеше да работи на организационно ниво от тук, от Париж. Кейд твърдеше, че по този начин би постигнала много по-добър резултат. Може би Джейми но можеше да се върне към полевата работа, поне на този етап. Смяташе, че ще провери дали е възстановила силата си, като напуснеше Доминик. Но... там, във фитнес залата, тя виждаше образа на Силвен и Кейд, сгушени на дивана. Този образ се запечатваше върху ретината ѝ с всяка коремна преса от пейката, докато тя се чувстваше като Атлас, който повдига света. Когато се сгодиха, те двамата си мислеха, че са уредили нещата – Кейд щеше да се откаже от досегашния си живот и да избере Силвен. Сега вече не бяха толкова сигурни в успеха на начинанието. Но бяха сигурни, че те двамата ще успеят, каквото и да правят в професионалния си живот.

Джейми наблюдаваше как Доминик ваеше гънките с мрачна прецизност, сякаш колкото и да искаше да си излее гнева върху нещо, той щеше да принуди тази статуя да бъде красива.

Може би, ако успееше да го накара да ѝ се усмихне отново, щеше да промени нещо. Доминик винаги ѝ се усмихваше. От онзи първи път, когато ѝ се представи, когато я видя, очите му грееха като слънчеви лъчи по дълбока, тъмна вода.

Джейми прокара пръст по плота, обра стружките шоколад и ги пъхна в устата си. Очите му трепнаха при това движение. Може би за секунда устата му се изкуши да омекне. Изведнъж той остави длетото и се надвеси през плота, ръцете му стиснаха ръба близо до нея. Той се наведе с блеснали очи, тихият шепот я сряза като стъкло:

– Ти нямаше право.

Джейми трепна, без дори да знае какво нямаше право да прави.

– Да седиш тук и да ядеш моя шоколад така, сякаш не можеш да ми се наситиш – прошепна яростно той. – Аз те обичам. А ти винаги си смятала да си тръгнеш – ръцете му стискаха плота толкова силно, че ако не беше мраморен, щеше да се счупи. Тъкмо затова той стискаше плота, а не нея, осъзна Джейми.

Тя сложи ръце между неговите, плъзна ги напред по шоколадовите стружки, докато лицата им се озоваха само на няколко сантиметра едно срещу друго.

– Не допусках, че ти ще поискаш да остана. Не и в началото. Ти си толкова по-голям от мен. Във всяко отношение.

Той поклати глава, лицата им бяха толкова близо, че устните му почти докоснаха нейните при това движение. Но Доминик изглеждаше толкова подивял, че можеше да я ухапе.

– Не разбирам какво искаш да кажеш. Вече ти казах, че ме идеализираш, Джейми.

– Не. Изобщо не те идеализирам – повтори тя.

Доминик пусна плота и обходи с поглед помещението, за да сплаши зяпачите. Но там нямаше никого. Всички се бяха изнесли в съседните помещения, открили спешна "нужда" да потърсят нещо там. Оставени на самотек, глазиращите машини лееха шоколад върху празните решетки в безкраен фонтан.

– Ела в кабинета ми – каза той рязко.

Кабинетът беше съвсем малък. Не беше възможно да затворят вратата, без да се притиснат един до друг, а когато я затвориха, Дом се подпря на бюрото. Разстоянието между тях беше една крачка. Той беше готов да прави секс с мен в кабинета си, спомни си Джейми думите на Кейд и пребледня от гняв.

– С колко жени си правил секс тук? – попита тя.

Доминик трепна, хвана се за бюрото и дръпна главата си назад. За секунда той сякаш се засрами, смути. После решимостта се върна на лицето му.

Джейми сложи ръката си върху неговата. Тази сила я привличаше неудържимо. И искаше да му покаже, че не се чувства омърсена от докосването. Дом погледна ръката ѝ горчиво и предпазливо, сякаш тя държеше камшик, той се готвеше да понесе наказанието.

Джейми се вгледа в лицето му. Погали бавно ръката му, спусна я по плътната материя на сладкарската му куртка, докато стигна до кожата, и уви пръсти около широката му китка. Тя се намръщи. Джейми беше работила с изоставени от родителите си или продадени в робство от някой близък човек тийнейджъри, с бити и експлоатирани деца, пораснали и възмъжали преждевременно, вършейки убийствено тежка работа. Но тя беше работила с тях – като ментор, в група. Решавайки про- блема, а не опитвайки се да живее рамо до рамо с тях. Все пак, ако престанеше да е толкова слаба и себична... тя щеше да осъзнае, че Доминик Ришар – грубият, нежен, див, красив, амбициозен Доминик Ришар – имаше проблеми.

Много проблеми.

Една от причините за любовта му към нея можеше да е... любовта ѝ към него. Една от причините за страха му от нея беше... че се страхуваше да разчита на тази любов.

Тя отново се вгледа в напрегнатото му изражение. Ръката му също беше напрегната под нейната, сякаш едновременно искаше да я отдръпне и не можеше да го направи.

– Навярно не си в настроение да изпълниш една моя фантазия, а? – попита тя.

Изражението му стана още по-сурово.

– Няма да правя секс с теб в този офис. Никога.

По дяволите, колко жени беше чукал в този офис?

– Нямах предвид такава фантазия. Нея ще оставя за по-късно, когато всички си тръгнат.

Ръката му трепна под нейната.

– Не. Аз не съм твоята фантазия.

Тя го погледна учудено.

– Мислех, че на повечето мъже им харесва да са обект на женските фантазии.

– Е, на мен не ми харесва.

Джейми реши да подходи по друг начин.

– Значи аз не съм твоята фенка?

Доминик се намръщи.

– За какво говориш, по дяволите?

– Защо не оставаш при мен през нощта? Само веднъж, откакто започнахме да се виждаме, ти остана до сутринта. Объркващо е, че никога не те намирам до мен сутрин.

– Винаги оставам през цялата нощ – възрази той, сепнат. – Но излизам за работа – все така опрян в бюрото си, Дом я погледна. – Ти не знаеше ли?

Тя поклати глава.

– И когато се будиш и не ме намираш до себе си, какво си мислиш?

– Разбирам, че ти трябва пространство. Че трябва да те оставя да дишаш.

Последва пауза.

– Не – отсече многозначително Дом. – Не, аз дишам по-добре, когато си до мен.

С тиха въздишка тя пристъпи напред и се долепи до него, остави цялото напрежение да се отцеди от нея. Лицето и се отърка в сладкарската куртка, толкова ненужна сега. Едната му ръка пусна бюрото, той я раздвижи, за да възстанови кръвообращението ѝ. Доминик я вдигна изморено и нежно я положи на рамото ѝ.

– А ти? Трябва ли ти пространство да дишаш?

Дом миришеше на пищен тъмен шоколад и на нещо зелено, може би беше експериментирал с някакви вкусове.

– Аз също дишам по-добре тук – призна Джейми съвсем честно. После си пое дъх: – Искам да ти задам един необичаен въпрос.

– Аз също.

Тя се поколеба. Може би той щеше да я попита същото? Дали тя го иска? Сърцето ѝ се сви болезнено при мисълта, че желанията им съвпадаха.

– Питай – прошепна тя.

– Какво е фамилното ти име?

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Джейми кипна, когато научи какво се беше случило. Доминик се почувства много по-добре. Тя го нахока, задето си беше извадил прибързани негативни изводи; после наруга семейството си заради вмешателството в личните ѝ дела. Всичко това беше стабилно, безопасно. Явно човек можеше на ядосва любимите си хора, без да провокира в тях дива ярост или да ги прогони. Просто понякога се случваха такива неща.

– На теб какво ти става днес? – изстреля накрая тя.

Първата дузина сериозни тревоги минаха през ума му, но Дом погледна лицето ѝ и установи с облекчение, че въпросът беше риторичен.

– Не можа ли да ми кажеш, че дядо ми се бърка където... че се държи, както обикновено? Вместо да се мръщиш и да си въобразяваш разни неща. Не виждам защо фамилното ми име е толкова решаващо в случая – Джейми се помъчи да нацупи устни, докато наближаваха елегантната стара сграда на ъгъла срещу Люксембургската градина. Дом държеше няколко торби в свободната си ръка. Джейми беше посетила пазара в Белвил[52], докато той бе работил.

– Защото нарочно не ми го каза, ето защо. Ти не искаше да го знам.

– Доминик. От колко време се познаваме?

– Един месец.

Тя изглеждаше объркана.

– Две седмици – поправи се неохотно той. Тя не знаеше ли, че първите две седмици, когато седеше в неговия салон, също се брояха за познанство? – Ще станат след три дни.

Тези опити да се вкопчи в идеята за дълготрайност бяха толкова жалки.

– И ти беше категоричен за мнението си за фамилията Кори и Силвен. Така че аз не изгарях от желание да ти съобщя, че съм една от тях.

Доминик се закова на място.

– Силвен! О, мамка му, той ще ми бъде зет.

Джейми се спъна в ръба на тротоара. Дом я подхвана, когато тя залитна, изруга и едва когато тя спря и го погледна с широко отворени очи, той осъзна какво самонадеяно нещо беше изрекъл. И се изчерви.

– Така да се каже.

Джейми също се изчерви и погледна встрани.

– Ти си поканен на сватбата между другото – спомена тя, когато Дом отвори входната врата на сградата и ѝ даде път. Озоваха се сред пищна елегантност – червен плюшен килим покриваше стълбите, асансьор с остъклена врата и златна рамка ги очакваше, облечен в ливрея портиер им кимна почтително: бонсоар, мадмоазел Кори, мосю.

За да напомни на Доминик, че на тази вечеря го очаква война. Чужда територия, пълна с вражески елементи. Той вече огладняваше за тяхната кръв.

– Ще присъствам на сватбата на Силвен Марки – повтори той с неподправен ужас. Силвен Марки, мамка му! Дом се опита да запази гласа си неутрален. – Кога ще бъде?

– През юни.

Юни. Доминик се насили да диша нормално. Юни. До тогава имаше цял месец. Най-малко един месец. Да, това беше официално. Неговите опити да повярва в дългосрочен план бяха достойни за съжаление. Независимо от обещанията на Джейми, че няма да го напусне, Дом почувства нещо подобно на благодарност за поканата да присъства на проклетата сватба на Силвен, защото му гарантираше още един месец.

Те влязоха в елегантния асансьор, който се оказа срам за парижките асансьори. Доминик за първи път влизаше в асансьора с Джейми, а той се оказа просторен и остъклен, така че не им даде възможност за уединение. Още един неподозиран недостатък на това да ходиш с човек, който имаше повече пари от господ.

Изведнъж Доминик се намръщи.

– Защо Силвен каза, че е правил шоколадови бонбони само за теб? Това е кръвосмешение, дори за такъв като него.

– Правенето на шоколадови бонбони за някого невинаги е сексуално! – сопна се Джейми.

Дом вдигна вежди. Може би не беше сексуално в огромните фабрики на Кори, но когато работеше той...

– Той беше там – каза Джейми. Не беше нужно да уточнява къде. Тонът ѝ беше достатъчно красноречив. – Той дойде с Кейд.

О, боже!

– Minette – Дом несъзнателно я притисна плътно до себе си. Боже, значи Силвен я беше видял. Видял бе онова, което Дом се страхуваше дори да си представи, Джейми непосредствено след нападението.

Той я притегли до себе си, притисна лицето ѝ до гърдите си. При тези обстоятелства Силвен можеше да ѝ приготви шоколадови бонбони колкото си иска. Дом съжали, задето не е бил там, за да я храни. Но ако вече я беше познавал... ако това ѝ се беше случило под носа му... макар че Дом не знаеше как щеше да го преживее.

– Ма minette – прошепна той, галейки нейната червеникаво-карамелена коса. Днес тя беше по-мека на пипане. Откакто Доминик беше открил белега, Джейми спря да сплъстява  косата си  с лак за коса.

Това означаваше ли, че той бе единственият човек, заради когото тя го бе правила? Вратите на асансьора се отвориха директно във фоайето на апартамента. Самият апартамент явно заемаше целия последен етаж.

– Доминик – Кейд се усмихна, прегърна мимоходом Джейми и поднесе бузи за целувка към Дом. – Наистина очаквах това с нетърпение.

Несъмнено, помисли си той.

– Аз също – каза весело Джеймс Кори и разтърси ръката му. Самодоволният стар дявол. Неговата внучка съименничка го изгледа убийствено.

– Доминик – каза неохотно Силвен, протягайки ръка за светкавично ръкостискане. Имаше вид на човек, глътнал гол охлюв.

247 Дом се усмихна, обзет от приятно облекчение. Той обичаше да поднася изненади с непривичен вкус и да гледа как хората ги преглъщат.

Последен го посрещна единственият човек, когото не познаваше: мъж към петдесетте, с добре подстригана сива коса и сини очи, който го изучаваше критично.

– Доминик Ришар – студено каза той.

Дом го удостои с най-зловещата си усмивка, която показваше недвусмислено, че беше готов за отпор. Значи това беше бащата на Джейми, сегашният шеф на най-голямата корпорация, производител на шоколад в света? Ако човек наричаше продукцията ѝ шоколад.

Това правеше четирима срещу един, така ли? Добре. Дом обичаше да се бие с всичките си врагове едновременно. В противен случай се чувстваше като побойник дангалак, който тормозеше по-слабите от него.

– Мак Кори? – попита Дом със същия тон. Той вече изпитваше антипатия към този мъж. Толкова ли не можеше да се сети да обгради дъщеря си с малък въоръжен отряд, преди да я пусне да обикаля опасните зони?

Мак Кори присви очи при критичния намек в тона на Дом. Доминик почти се засмя, когато протегна ръка. Дошъл си да си търсиш белята, а?

Мак Кори стисна ръката му с обиграната опитност на човек, който беше овладявал милион агресивни бизнес ръкостискания.

– Чувал съм много лоши неща за теб.

Така ли? А дали ги беше споделил с дъщеря си негодникът? Сигурно да. Тъй като Джейми слушаше, Дом потисна желанието да изпрати баща ѝ да върви на майната си.

– Аз също съм чувал много лоши неща за вас.

Той го заобиколи, за да отнесе торбите на Джейми в кухнята. Площта за готвене беше отделена от отворения хол, но никакви стени не ограничаваха пространството в шикозния, модерен апартамент. Високи френски прозорци без завеси или щори откриваха красива гледка към Люксембургската градина. Прозорците продължаваха по цялата стена на кухнята, така че човекът, който се трудеше там, се чувстваше като кацнал над града. Четири сюрреалистични метални стола бяха прибрани под кухненския бар от тъмен гранит със сини жилки. От другата страна бяха керамичните котлони и хладилникът, скрит дискретно зад дървена облицовка в тон с шкафовете. Масата за хранене се намираше доста далеч от кухнята и намекваше, че хората, които готвеха, не бяха винаги хората, които се хранеха на пея, и беше от същия гранит със сини жилки, провисена на толкова фини стоманени въжета, че на пръв поглед изглеждаше, сякаш се носеше във въздуха.

От голям черен диван се разкриваше изключителна гледка към градините. До него имаше окачена камина с изчистени линии, запалена, обезопасена с фина мрежа, така че искрите да не попадат върху екстравагантния водопад от папрати и растения на съседната стена. В цялото помещение подобни папрати придаваха топлина на модерните елементи и създаваха усещане за покой и простота.

Доминик беше гостувал в немалко разкошни апартаменти. Не беше необичайно петролните шейхове например да поддържат много по-екстравагантни апартаменти в Париж, за да ги използват един или два пъти в годината, и да наемат някой нашумял шеф като Доминик Ришар да приготви нещо, за да смае гостите на партитата им. Но беше сюрреалистично да осъзнае, че подобна обстановка беше нормална за човек като Джейми.

Когато Дом се обърна, Мак Кори стоеше от другата страна на бара със скръстени ръце и го изучаваше хладно.

– Ти не си чувал, че са ме арестували за бой с хладно оръжие или че ми се носи славата на женкар.

По дяволите. Значи Джейми знаеше за боя с нож. Е, сега вече със сигурност знаеше.

– Не, но съм чувал, че вашата компания е използвала детски робски труд, докато собствената ви дъщеря не е сложила край на тази практика.

Мак Кори се скова. Кейд и дядо ѝ замръзнаха, Кейд, както посягаше към една бутилка, а Джеймс Кори, докато поднасяше чаша към устата си. Силвен вдигна вежди, развеселен и почти впечатлен. Джейми спря да вади зеленчуците от торбите и погледна двамата мъже със загадъчна полуусмивка.

– Нашето какао се доставя от хиляди плантации и не можехме да знаем какви са условията на труд във всички – процеди Мак Кори.

– Много удобно – каза Дом. – Но можем да обсъдим моите арести и похождения, ако ще бъде по-приемливо за съвестта ви.

Мак Кори стисна устни. Джеймс Кори погледна сина си, после Доминик с изражение, което намекваше за беззвучно подсвиркване. Кейд приготви питие и го плъзна по плота в ръката на баща си, ококорила очи.

– Доминик, ти какво ще пиеш? – попита тя многозначително.

– Вода. Но вие не ме чакайте, пийнете си – подкани той Мак Кори. – Прелетели сте Атлантическия океан, за да спасите дъщеря си от мен и сигурно не обичате да губите.

За момент настъпи затишие.

– Е! – възкликна бодро Джеймс Кори. – Става забавно. Джейми, това ли е черешката на тортата, или си излизала и с други мъже като него?

Ах, този осемдесетгодишен негодник! Водеше сина си с трийсет години практика в подлостите и обидите.

– Черешката на тортата – отсече Джейми с нетърпящ възражения тон, докато сгъваше платнените си пазарски торби. Сега плотът беше отрупан с хлебен плод, кокосови орехи, малки червени банани, папая, пълни кесии със завързани на ръка подправки и някакви шушулки, които Дом виждаше за първи път въпреки своя опит в кулинарията.

– Убеден съм, че за теб Джейми също е черешката на тортата – каза на Доминик Мак Кори. – Имайки предвид нейната стойност. Нищо чудно, че си се задържал с нея повече, отколкото с всяка друга.

Джейми фиксира баща си с твърд, мятащ искри поглед.

– Интересно – отбеляза Дом. – Точно както си мислех. Обаче не знам дали вие и аз оценяваме стойността ѝ по един и същ начин.

Джеймс Кори се засмя и каза нещо на сина си на английски. Мак Кори сякаш се учуди и подразни, но отпусна ръце и се отдалечи.

Нищо чудно, че Джейми си въобразяваше, че хората се  интересуваха от нея единствено заради парите ѝ. Дом насочи недоволен поглед към Кейд, като най-близка родственица, която можеше да скастри.

– Никога ли не ви е хрумвало, че може да има някаква друга причина някой да се интересува от нея?

Кейд сякаш се натъжи.

– Доминик, ти си пословичен женкар и завъртя главата на сестра ми в момент, когато тя е уязвима. Какво очакваш от нас? Да ти се доверим?

– Не, но може да опитате да се доверите на нея – каза подразнено Дом и се обърна към зеленчуците и подправките на плота.

Да ѝ се доверите.

Да ѝ се довери.

Че го беше избрала, защото той заслужаваше да бъде с нея?

Силвен се пресегна през Джейми за една от кесиите с подправки, ръката му докосна нейната, очите му блеснаха с интерес и Дом направи голяма крачка напред и се вклини между тях двамата, като ги избута в двете противоположни страни.

– Пардон – каза той на Джейми и едрото му тяло я избута на още една крачка встрани. – Какво правите?

– Каквото каже Джейми – каза спокойно Силвен, без да реагира на бутането с нещо повече от кос предупредителен поглед. Защо Силвен беше благословен с тази външност на чувствителен поет? Имаше вид на мъж, за когото жените се сражаваха на дуели. – Тази вечер тя командва. Случвало ли ти се е преди да защитават честта ти чрез наказателно използване на подправки?

Джейми се подсмихна лукаво.

– На теб ще ти приготвя по-лека доза – обеща му тя.

– Благодаря ти – каза Силвен. – Но е жестоко да даваш на хората фалшива надежда. Кажи ми каква е тази дребна подправка и ще се опитам да ти простя.

Дом измъкна ловко кесията от ръката на Силвен, мразейки го заради неговата явна фамилиарност с кулинарните способности на Джейми. Той самият никога не беше опитвал нещо, приготвено от ръцете ѝ.

– Ако ползваш необикновени подправки, искам да ми разкажеш за тях – пошепна той на Джейми. – Не споделяй с него. Той е досаден.

– А ти си мелодраматичен – отвърна Силвен. – Не размахвай този нож срещу мен. Чух, че са минали десет години от последния път, когато си бил в затвора.

Дом стисна здраво дръжката на касапския нож, който беше взел, за да помогне на Джейми.

– Слушайте какво... – Джейми се мушна ловко между двамата мъже. Изведнъж Доминик почувства симпатия към баща ѝ. Дори след два месеца в болницата тя все още нямаше инстинкт за самосъхранение. – Доминик, ти ще режеш зеленчуците от тази страна, а Силвен от другата, и който проговори пръв, ще кълца лука.

– Аз предпочитам да съм в средата – каза Дом, загреба дребния лук и отново се намести между тях. За да не могат да го изместят, той започна да кълца с ожесточение, без дори да поглежда лука. Въпреки огромното самочувствие на Силвен всъщност Дом бе този, който беше тръгнал от кухнята на тризвезден ресторант и беше преминал през всички стъпала на йерархията, докато стане сладкар и шоколатиер. Беше му интересно да наблюдава Джейми, докато вършеше чирашката работа. Тя добре познаваше екзотичните зеленчуци и непохватно боравеше с кухненските уреди. Къде се беше научила да приготвя това ястие, в сламената колиба в някое африканско село?

– Всъщност ножът не беше у мен – довери ѝ той, достатъчно тихо, така че онзи негодник Силвен да не го чуе как се оправдава. Той просто искаше тя да знае всички обстоятелства около онзи инцидент. Доминик никога не беше посягал с нож към човек.

Тя му се усмихна непринудено и му подаде да обели и да нареже на кубчета ямса. Защо не се беше смутила от новината за схватката с ножа? Какво друго вече знаеше за него? Дом обработи чевръсто твърдите зеленчуци, без изобщо да гледа белачката и убийствено острия нож, защото не сваляше очи от нея. Джейми не умееше да борави с нож, но знаеше отлично рецептата. Тя препече подправките в един тиган над пламъка на газта; уханията се разнесоха около Дом като омаен парфюм. Това беше животът на Джейми. Преди да се появи онзи белег на ръката ѝ.

– От кого си научила тази рецепта?

– От едно семейство. Тоест от баба, майка и тяхното малко момиченце. Те бяха... много щастливи.

Обзе го безпокойство. Загложди го дълбок страх, че колкото повече Джейми си спомняше за щастието, което беше създавала, толкова по-силна щеше да бъде принудата да се върне към онова нейно призвание. При хората, които според нея заслужаваха щастието повече от Дом. Какво говореше той, тези хора наистина заслужаваха щастието повече от него. Но въпреки съперничеството му с нейните щастливи спомени, Дом обичаше да вижда как лицето ѝ се разтапя в тях, вместо да се напряга при спомена за трагичния завършек на стария ѝ живот.

Той отхапа от папаята, която беше започнал да реже, сладка и мека, и поднесе едно кубче към устните ѝ. Джейми се усмихна и пое парчето папая с малка целувка на пръстите му. Ами ако това безумно щастие можеше да продължи цял живот?

Баща ѝ извика нещо на английски и Джейми напусна кухнята за момент, оставяйки го насаме със Силвен. Преди няколко дни Доминик си беше купил няколко курса за самостоятелно изучаване на английски език, но не му беше останало време да ги прослуша. Може би трябваше да си потърси аудиопрограма, която да слуша във фитнес залата. Може би Джейми можеше да му помогне, като му каже думите за всички части на тялото. Той се усмихна при тази идея. И някои от глаголите, които вървяха със съответните части на тялото.

Междувременно, вместо да чезне в еротични фантазии за уроци по английски насред семейно събиране, той трябваше да каже нещо на Силвен, при това далеч от чужди уши.

– Благодаря – каза той сковано и рязко на Силвен. Ето, каза го, нали?

Плътните вежди на Силвен подскочиха нагоре, ножът замръзна в ръката му и той погледна Дом с недоумение.

– За... – Дом посочи с брадичка през рамото си, в посоката, от която долиташе гласът на Джейми – за шоколадовите бонбони, когато тя е била... – той преглътна мъчително.

Очите на Силвен се разшириха, фиксирани с възхищение върху Дом.

– Мамка му, ти си влю... – той не довърши. За първи път откакто се познаваха, Силвен се обръщаше към него на ти, и дори Силвен не беше достатъчно гаден, за да каже цялото изречение на глас. Ти си влюбен в нея.

Дом заби поглед в папаята и за първи път наведе очи в присъствието на Силвен.

– Страшно ли беше? – попита той с тих дрезгав глас.

– Ришар – Силвен го стисна над лакътя в изблик на инстинктивно състрадание, по-силно дори от тяхната вражда. – Никога не поглеждай снимките.

Мамка му.

***

Джейми наистина ги наказа с подправките. Поне се опита, но планът имаше обратен ефект, тъй като въпреки насълзените очи повечето хора харесаха ястието. Джеймс Кори се усмихваше, а Дом беше напълно запленен от мазохистичната експлозия от вкусове в устата си. Прииска му се да я целуне с пламналия си език и да провери дали топлината може да се пренася по този начин.

– Баща ми мисли, че ти всъщност не се интересуваш от парите – каза скептично Мак Кори след третата хапка и погледна Дом така, сякаш имаше две глави.

– Това е тяхната фиксация – каза извинително Силвен от другия край на масата. – Посветили са толкова много от живота си да спечелят пари и не могат да допуснат възможността, че някой друг е намерил много по-приятни начини да прекарва времето си.

– Всъщност аз я харесах заради луничките – каза Дом на бащата на Джейми с най-сладката и най-мазна усмивка на света. – Те са навсякъде.

Мак Кори се изчерви силно и стисна ръцете си в юмруци. Джеймс Кори най-сетне намери повод да подсвирне с всичка сила. Кейд трепна.

– Доминик,franchement[53].

Силвен изглеждаше развеселен.

Дом не посмя да погледне Джейми. Той скръсти ръце на масата, така че мускулите му да изпъкнат.

– Както и заради нейната смелост, сила, за нейното свръх развито чувство за отговорност към беззащитните, заради вкуса ѝ към дивото и различното, а също и защото умее да седи кротко и да се наслаждава на нещата – защо всички, включително и самата Джейми мислеха, че парите ѝ бяха най-ценното в нея? Кого изобщо го беше еня за това? – Сещам се за още няколко качества, които се нареждат пред парите, но те не са ваша работа.

Джейми плъзна ръка върху единия му юмрук, положен и свивката на лакътя му.

Седналата отсреща Кейд го прониза с онзи поглед, който имаше и по-малката ѝ сестра: продължителен, суров, преценяващ. Дом се удиви, че досега не беше забелязал приликата, вероятно защото никога не беше обръщал особено внимание на Кейд. Тя му кимна съвсем леко и вдигна мълчалив тост към сестра си.

Тъй като цялата му концепция за семейството предполагаше, че те бяха врагът – за Джейми, ако бяха лошо семейство, и за него, ако бяха добро, – този жест го свари неподготвен.

От неговата дясна страна Джеймс Кори се засмя провокативно.

– Знаеш ли, Ришар, още не съм решил окончателно, но май те харесвам. Поне си по-добър от онзи тип от "Лекари без граници", с когото ходеше нашата Джейми.

Дом хвърли кос поглед към Джейми. На лицето ѝ се изписа стреснато, раздразнено изражение, сякаш не допускаше, че дядо ѝ знаеше за връзката ѝ с въпросния лекар.

– Казвате, че съм по-добър от един от "Лекарите без граници"?

– Неговото чувство за мир и себеотрицание се простираше до приятелките му – каза Джеймс Кори с възродена неприязън. – Пък и той се продаде евтино. Иначе защо ще получавам толкова благодарствени писма от "Лекари без граници"?

Силвен подпря брадичка на юмруците си и изгледа бъдещия си дядо с недоумение.

– Не е за вярване – каза той на Доминик. Дом ли беше единствената сродна душа за Силвен тук в този момент? Горкият негодник. – Сякаш парите са единственият начин за тях да уреждат нещата.

– Отишъл си чак в Гана, за да подкупиш Алек? – попита скептично Джейми. – Знаеш ли, дядо, когато мъжете спират да ти се обаждат след третата среща без никаква логична причина, не се отразява добре на самочувствието, Плюс това, три срещи. Не е ли малко прибързано? А после казваш, че аз пилея пари.

– Хъм, ами връзката с мъж, който е готов да те пожертва за каузата, щеше да се отрази още по-лошо на самочувствието ти, в дългосрочен план – парира я дядо ѝ. – Ти вече имаш достатъчно комплекси в това отношение. Освен това той беше идиот. Четвърт милион – той изсумтя, – преди да се приспаднат данъците.

Джейми погледна Доминик.

– Не знам дали е редно да питам, но на теб колко ти предложи?

– За да прецакам шансовете си с теб? Двайсет милиона. Но аз през цялото време мислех, че говорим за спанак.

Джейми го погледна. В другия край Силвен промърмори:

– Умолявам те, Джеймс, стига с този спанак.

– Аз не започнах наддаването толкова високо – увери Джейми Дом, странно виновен. Той нямаше представа защо неговият предшественик беше получил оферта само за четвърт милион долара.

– Двайсет милиона? – попита баща си Мак Кори. – Ти да не си луд? Дано да не планираш да продаваш акции.

– Веднага се вижда, че той нямаше да се пречупи за някакъв въшлив четвърт милион – каза нетърпеливо Джеймс Кори. – Съществува понятието шокова цена. Ти знаеш това, Мак. Или поне трябва да го знаеш. Още колко трябва да те уча как се прави бизнес?

Джейми успя да премигне няколко пъти, без да сваля очи от Дом.

– И ти дори не прояви интерес?

Дом погледна към Силвен и разпери длани в знак на пълно, споделено недоумение. Силвен поклати глава и завъртя леко палец и показалец до слепоочието си, в смисъл че хората наоколо бяха луди.

– В замяна срещу теб? – Дом попита Джейми, тъй като не знаеше по какъв друг начин да изрази колко крайно саморазрушително би било да избере каквато и да е сума пари в замяна на правото да притиска едрото си тяло до нейното и да гледа как устните ѝ омекват в очакване.

– Това семейство има много объркана ценностна системи – сухо каза Силвен. – Особено представата за собствената им стойност. Просто трябва да си търпелив. Съжалявам. Знам, че търпението не присъства в твоя кратък списък от добродетели.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Кейд и Джейми стояха до един от прозорците с изглед към Айфеловата кула. Джейми, облегната под един от огромните папрати, сякаш застанала на предела между джунглата и примамливите светлини на олицетворението на цивилизацията. Доминик, Силвен и Джеймс Кори още бяха на масата и обсъждаха добавянето на спанак в шоколада, Силвен – с досада, дядото – със страст и възмущение, а Доминик – с недоумение. Мак Кори се беше оттеглил в кухнята, за да проведе някакъв разговор по телефона.

– Е, татко е впечатлен – призна Кейд. – Той обожава хора, на които не им пука какво мисли той за тях.

– Той е негодник.

Кейд вдигна вежди.

– Татко или Доминик?

– Според теб за кого говоря?

– Е, аз знам кой е негодникът според мен, но нали казват, че любовта е сляпа.

– Аз говорех за татко!

Кейд се усмихна.

– Според мен двамата са си лика-прилика.

– Обзалагам се, че той и дядо не са били толкова строги със Силвен – каза горчиво Джейми.

Кейд трябваше да признае, че наистина не бяха. Тя вдигна длан, за да възпре протеста на Джейми.

– Права си, Джейми. Защото не вярват, че умееш да се грижиш за себе си.

Джейми затвори уста. Тя нямаше да формулира протеста си точно така. Смяташе да каже, защото я мислят за глупава и безотговорна. Твърдението, че не се грижи за себе си, имаше малко по-различен фокус. По-скоро точен фокус всъщност.

Кейд не откъсваше очи от сестра си.

– И е вярно. Не умееш.

– Правя точно това сега. Не правя нищо друго, освен да се грижа за себе си.

– Ами крайно време е. Виж, Джейми, случилото се с теб е достатъчно да травматизира всеки – то се отрази на всички нас, при това ние не го преживяхме, само го наблюдавахме, но ти беше преуморена още преди инцидента. Дори и аз съм изпадала в състояние на пълно изтощение, по мой начин; така се озовах във водещите новини като крадец. Тоест Силвен също е виновен, защото той ми заложи капана.

Джейми се намръщи неспокойно.

– Ако ти се изтощиш, татко може да наеме заместник, който да поеме твоята работа. Ако аз се изтощя... няма кой да ме замести.

Кейд изви иронично устни.

– А пък аз си мислех, че аз съм незаменима. Всъщност, Джейми, може би ще се учудиш колко много висококвалифицирани хора може да привлече една сериозна неправителствена организация.

Разбира се, че Кейд щеше да гледа през призмата на организатора, който моментално надушваше как да управлява света. Джейми беше свикнала да не иска да управлява света. Нейният герой беше по-скоро самотният рейнджър. Онзи, който препускаше към залеза, който помагаше без административни формалности. Но дали самотният рейнджър нямаше да е много по-ефективен, ако беше влязъл в политиката, за да реформира правоприлагането в Дивия запад, вместо да унищожава злодеите един по един?

– Знаеш ли, наистина искам да направим това заедно – продължи Кейд. – Да разработим план на ниво световни корпорации, да ги убедим да ни последват, да пренесем онова, което ти правеше в "Кори" извън пределите на нашите собствени фирми, така че сто процента от какаовите зърна в света да се добиват чрез устойчиви практики и справедлива търговия. С моите бизнес знания и твоята непосредствена осведоменост по въпросите можем да постигнем нещо значимо. Можем да премахнем този проблем. Убедена съм. Тригодишен план, може би петгодишен... можем да го направим. Джейми, кога ще се наситиш да обикаляш другия край на света? Защото аз искам да те опозная отново. Да работя с теб. Мисля, че ще бъдем много интересен екип.

– Ти ще се опиташ да ме командваш – каза иронично Джейми.

Кейд махна нетърпеливо с ръка.

– Може би. Досега не съм забелязала да си го допуснала. Освен ако не намекваш за онази игра на монополи, когато те придумах да размениш тъмносините фигурки за светлосините, когато ти беше шестгодишна.

– Печалбата е по-важна от етиката – прошепна Джейми с напевния тон, с който обикновено двете сестри си разменяха обиди.

– Бях на осем. Моята етика се подобри оттогава.

– О, значи така наричаш проникването с взлом в чужди лаборатории. Подобрена етика.

Кейд подмина тази подигравка с примирение, като човек, който бе преживял немалко коментари за кариерата си на крадец. Тя се отлепи от прозореца и пристъпи по-близо до Джейми за повече убедителност.

– Джейми, хората не остават цял живот да работят на терен. Отиват да поработят в администрацията, защото теренната работа изтощава и те осъзнават, че могат да постигнат дори повече със своите знания и умения, ако ги използват по друг начин. Това не е слабост.

– Аз го чувствам като слабост.

Кейд притисна основата на носа си с палец и показалец.

– Много си строга към себе си.

– Да – Джейми обходи с поглед сестра си, баща си, дядо си. – Чудно къде съм усвоила този навик.

Кейд кимна в мълчаливо съгласие.

– Според мен ти си най-строга от всички нас. Може би защото си видяла толкова много хора, които се нуждаят от помощ. Развила си комплекс за вина.

– Хъм, аз трябва да имам комплекс за вина. Неравенството между моя късмет по рождение и късмета на другите хора е... дори няма дума, която може да го опише.

Кейд явно също се почувства малко виновна.

Джейми се върна към предишната тема.

– Дори да работя на организационно ниво, аз пак трябва да ходя на терен понякога, за да проверявам дали справедливостта не остава само на хартия. Ненавиждам аргумента "ние не знаехме".

– Може ли да идвам и аз? – попита един плътен, нисък глас и ръката на притежателя му се промуши между нея и рамката на прозореца, като се намести върху раменете ѝ. Джейми го погледна учудено.

– Когато обикаляш фермите – обясни Доминик. – От години искам да стигна до извора. Сели също ме преследва да я взема с мен. Това е една от детските ѝ мечти, да посети какаови плантации в различни части на света. Просто аз все още не съм успял да стигна до там.

За момент Джейми не можеше дори да асимилира идеята. После един жилав малък филиз дълбоко в нея, оплетен в мрежите на страха, изведнъж разпука зелената си обвивка, листенцата започнаха да се показват и да се разлистват.

Доминик я гледаше със смешна усмивка, едновременно смутена и агресивна. Сякаш щеше да се наложи, независимо от обстоятелствата, но не знаеше дали ще го приемат.

– Ще бъде забавно – добави тихо той. Пръстите му обхванаха нейните. – Много забавно.

Забавно. Забавно да го гледа през лагерния огън, докато хората от селото печаха щурци или някакъв друг специалитет, предизвикателство за небцето им; тя беше сигурна, че Дом щеше да изяде лакомството, също както направи навремето тя, и да се усмихва. Забавно щеше да бъде да се гушка до него в сламена колиба, да се смеят на неудобствата или да се възмущават заедно на някоя несправедливост. Забавно щеше да е да наблюдава неговото любопитство към производството на какао, да го гледа как опитва новите вкусове, да съзерцава звездите, които сякаш докосваха косите им.

Джейми се стараеше да набере смелост да се върне. Много отдавна не беше помисляла за забавната страна. Още преди нападението. А навремето беше забавно. Не, не когато виждаше как хората страдат, но запознаването с условията на труд всъщност ѝ позволяваше да работи с много хора, които не страдаха или чийто живот прогресивно се подобряваше благодарение на нейната роля. Не инстинктът към мъченичество я беше тласнал към тази работа, а възможността да натрупа богат опит. Нейното бягство като тийнейджърка от света на бизнеса в нещо толкова различно, екзотично и възнаграждаващо.

– Знаеш ли, че никога не съм вкусвал плода на какаото?

– По-сладко е от манго – прошепнаха двете сестри едновременно.

Доминик като че ли изпита ревност, устните му помръднаха леко, сякаш се опитваше да вкуси нещо.

– Виждаш ли? Сигурно ще мога да направя нещо интересно.

Навярно тя не трябваше да разчита на неговата сила, за да може да го напусне и да победи сама един свят, който криеше реални опасности. Навярно тя можеше да вземе източника на силата с нея. Дали щеше да бъде проява на слабост? Навярно трябваше да има кой да я прегръща, докато свърши кошмарът, докато се събуди на сутринта. Тя помагаше на хората, защото искаше да им помага и те имаха нужда от помощ. Може би Доминик можеше да ѝ помогне, ако чувстваше същата потребност.

Някой ден тя щеше да укрепне. Спомените от нападението щяха да избледнеят пред настоящето. Дали тя можеше да се справи? Можеше ли да се установи тук, да остане в неговия топъл златен подслон, който я обновяваше и възраждаше, да се заеме с разработването на международен проект и когато възвърнеше увереността си, да прави кратки посещения на терен? И да се връща тук, при него?

Джейми преплете пръсти в неговите, а те разтвориха нейните; беше ѝ неудобно, но тя не се отказа и продължи да го държи. Ръката ѝ изглеждаше глупава и немощна до неговата, но за първи път от много време – заякнала.

Силвен се покашля.

– Възможно ли е и аз да идвам от време на време? – по пита той с копнеж.

Доминик го изгледа свирепо.

– Не, не може. Ти върви с Кейд в Таити или някъде, където ще струва един милион долара – той хвана ръката на Джейми. – Това е мое.

– Може да посетим някои от нашите кооперативи, ако искаш – намеси се Кейд. – Когато поискаш. Не му обръщай внимание.

– Да, но да пътуваш с Доминик, звучи толкова забавно каза Силвен язвително.

– Кейд пътува с телохранители в онези части на света – обади се Мак, като се присъедини към групата. – И Джейми може да започне да го прави. Или ти смяташ, че можеш да отблъснеш всякакви нападатели сам? – обърна се презрително той към Доминик.

Доминик погледна баща ѝ така, сякаш умираше от желание да го фрасне. Явно не му беше писано да се спогоди скоро със семейството ѝ.

– Не – каза той. – Тя също се нуждае от телохранители. Аз не съм идиот.

Мак Кори пребледня. Дори Джейми трябваше да признае, че това беше удар под кръста. Баща ѝ беше будувал край леглото ѝ с изопнато червено лице, със стиснати юмруци и напрегнат поглед, сякаш всеки момент щеше да получи инсулт или инфаркт от неизплаканите си сълзи. Той отдавна настояваше Джейми да пътува с телохранители, още първия път, когато тя замина за развиваща се страна. Но тя редовно омаловажаваше опасността с наперената самоувереност, че няма нужда от бодигард, защото тя познава този свят, и се измъкваше от хората, които трябваше да я пазят. Едва ли някой се терзаеше повече от баща ѝ, задето не се беше погрижил за нея, задето ѝ беше повярвал, че не ѝ е необходима охрана.

Тя се вгледа с интерес в Доминик. Всички ѝ бяха повтаряли, че той е негодник, агресивен грубиян. Най-накрая тя също видя онази негова страна, която те непрекъснато изтъкваха. Онази среща със Силвен не беше изключение, нито пък сблъсъкът с онези двама досадници на демонстрацията. Дом нападаше. Той отблъскваше хората като разярен питбул. Нечестно, напористо, захапваше право за гърлото. Не губеше време в леки захапки по глезените.

Но неговите работници постоянно си правеха шеги с него.

И онази стена с релефа от розови пъпки.

И тази груба голяма ръка, която я милваше, всеки път нежна като кадифе.

– Мислиш ли, че тя ще склони да пътува с телохранители заради теб? – попита лукаво Джеймс Кори.

Доминик погали ръката ѝ и я погледна въпросително, тъй като не си позволяваше да отговаря вместо нея. На Джейми това ѝ харесваше. Харесваше ѝ, че той никога не си позволяваше да го прави.

– Да – каза тя. Не беше съвсем сигурна дали изобщо щеше да е в състояние да слезе от самолета в Кот д'Ивоар, освен ако там не я чакаше нейна собствена армия. Само при мисълта за това ѝ прилошаваше и я обземаше паника. Тоягите... погледите на онези мъже, насладата, с която я пребиваха...

Тя се съсредоточи върху ръката, която държеше нейната, остави спомена зад гърба си. Другото успокояващо нещо беше, че ако Доминик пътува с нея, той също щеше да бъде изложен на нападение. А Джейми знаеше как ще реагира той. Щеше да застане между нея и всички други. Да се бие до последна капка кръв.

Този образ ѝ даде бегла представа какво бяха почувствали близките ѝ, при вида на пребитото ѝ тялото. Сърцето ѝ се сви болезнено, раните ѝ пламнаха като посипани със сол. Джейми подозираше, че Доминик се беше бил неведнъж в живота си, беше се бил, докато падне на земята и не може да стане.

Тя вдигна сключените им ръце и целуна белезите по кокалчетата на ръката му.

Всички се изчервиха в различна степен, с изключение на Силвен, който се усмихна и сякаш това действие беше заразно, поднесе ръката на Кейд към устата си и я целуна.

– Ще изчакам да видя какво ще направиш със спанака, но да знаеш, накрая може да те харесам – каза дядо Джак на Доминик. – Ти не обръщай внимание на Мак. Той още не може да преглътне факта, че винаги ще бъде единствената бяла врана в семейството.

Доминик погледна скептично баща ѝ, очевидно неубеден, че шефът на огромна международна корпорация можеше да бъде бяла врана.

– Храни надежда за внуците – каза Джеймс Кори на сина си. – Обикновено внуците стават такива, каквито не успяваш да направиш деца си. Вярвай ми, знам го от собствен опит.

Мак Кори погледна баща си с огорчение, Доминик излеждаше някак зашеметен, а Силвен, Кейд и Джейми само въздъхнаха.

– Ти наистина ли искаш да дойдеш? – прошепна Джейми на Доминик.

– Minou – ръката му погали косата ѝ. – И да видя истинска лунна светлина? И да науча какво обичаш? Когато кажеш.

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

Дом заключи мотора си пред вратата на салона и пусна Джейми да влезе първа в тъмното помещение. Витрините грееха с дискретна светлина на улицата, така че да съблазняват минувачите през цялата нощ и да ги изкушават да дойдат през деня, но вътре светлината проникваше далечна и приглушена.

Джейми влезе навътре, токчетата ѝ тропаха по масивния дървен под, ръката ѝ галеше повърхностите – увитите в целофан карамели, които криеха своето слънце в тъмнината; грубите каменни арки; червената кадифена завеса; гладкото стъкло; малките релефни розови пъпки върху бялата стена.

Доминик тръгна по стъпките ѝ, задържайки поглед върху всяко място, което тя беше докоснала, сякаш отпечатъците от пръстите ѝ оставяха златни следи.

– За тази фантазия...

Тя тръгна обратно към него, отново плъзгайки ръка по текстурите, пръстите ѝ се спряха върху стъклото, което покриваше тъмни, украсени с фигурки плочки в метална рамка. Очите ѝ срещнаха и задържаха неговите, на устните ѝ изгря страстна обещаваща усмивка.

– Искам кутия шоколадови бонбони.

В тъмното помещение той беше някакво диво и мрачно създание, призовано от дълбините на горска легенда. И митичният звяр тръгна към принесената му в жертва девица, неспособен да устои на нейната съблазън.

– Кажи ми – прошепна той и сложи ръце от двете страни на тялото ѝ, наведе се малко, така че тя да почувства близостта на тялото му, могъществото му, което доминираше над нейното – какви вкусове харесваш?

Дъхът ѝ излезе на пресекулки, умът ѝ се замъгли, шоколадът на витрината се превърна във фон, върху който се открояваха очертанията на устата му.

– Всеки вкус, щом е твой – призна тя.

Единият ъгъл на устата му се повдигна лукаво нагоре.

– Авантюристка. Точно такива устни харесвам – той пое устните ѝ в своите, отвори ги, без да бърза, подчини я на волята си, зае се да я изучава жарко и умело, вкуси я съвсем лекичко със зъби, докато ръцете ѝ се залутаха в коженото яке, което му беше подарила, напразно търсещи ципа.

Той отмести глава и остана неподвижен за миг, дишайки тежко. После протегна ръка зад нея, така че за момент тялото му притисна нейното плътно до плота, докато се пресягаше да отвори витрината отсреща. После натискът отслабна, за нейно разочарование. Той се отдръпна назад, колкото да поднесе един малък куб към устните ѝ.

– Какво е това? – попита тя.

– Защо ти не ми кажеш? Кажи ми какво вкусваш, какво виждаш, какво чувстваш – той го плъзна в устата ѝ. Устните ѝ се затвориха върху палеца му.

– Тъмна коприна – прошепна тя. – Тъмна, тъмна разтопена коприна. Която не ме пуска. Увива се около китките ми.

Той вдигна въздългите ръкави на своето кожено яке, което сега тя носеше, за да улови китките ѝ и да ги прикове до плота, отривайки грубите си мазоли в чувствителната ѝ кожа.

– А харесва ли ти как се увива около твоите китки? Или искаш да те пусне?

– Не, така... – гласът ѝ пресекна, когато неговите палци напипаха най-чувствителната кожа от вътрешната страна на китките ѝ и я погалиха точно там. – ... ми харесва.

– Кой беше този? – устните му докосваха нейните, докато говореше. – Не разбирам – устата му отново се затвори върху нейната, за да опита останалия върху езика ѝ вкус.

Джейми се изгуби в целувката, но тя беше толкова ефимерна. Той се отдръпна, опря чело върху главата ѝ.

– Той ти хареса, нали? – в гласа му тлееше лека усмивка, примесена с много други неща. Дом пое дъх, сякаш бе тичал. – Аз мислех, че това ще бъде твоята фантазия.

– Не се тревожи, моята е.

Той смъкна старото си кожено яке от нея с едно отривисто движение и метна своето на плота, после притисна тялото си до нейното без тези бариери. Ръцете ѝ пробягаха възторжено по памучната фанела, която описваше очертанията на торса му.

– Ти наистина ли си фантазираше това онзиден тук?

– О, да. А също и докато ядях един по един шоколадовите бонбони в онази кутия, която ти ми приготви.

– Мамка му – ръцете му се плъзнаха нагоре по тялото ѝ, вдигнаха я и я сложиха да седне на плота. – Трябваше да сложа вътре листче с моя номер – устата му отново пое нейната, бедрата му раздалечиха нейните, наместиха се между тях. – Но не исках да те изплаша.

– Да ме изпла...? – но неговите устни не ѝ позволиха разточителството да изрече думите.

Без да спира да я целува, той отново се притисна към нея, едната му ръка я подхвана уверено и той я наведе назад, цялата ѝ тежест падна върху тази ръка. Когато я върна в положение на баланс, той държеше друг шоколадов бонбон,

– Защо да ме пла...

Той пъхна шоколада между отворените ѝ устни и пресече думата. Тя затвори очи, защото тъмната коприна откликна мигновено на телесната ѝ температура и започна да се топи върху езика ѝ.

– Ти май ми каза, че никога не си живял на място без светлина.

Той поклати глава, но изражението му подсказваше, че това беше лъжа.

– Не съм.

– Това е мрак, който никога не е виждал светлина. Има вкус на тайни.

– Харесва ли ти? – прошепна той с онази отколешна прозираща уязвимост, с онази жажда за похвала.

– О, да. Това е космическата тъмнина, от която се е родил светът.

– Ако искаме да се роди нов свят, мисля, че е нужен секс – той пъхна ръце под туниката ѝ, впи горещи длани в дупето ѝ и я придърпа към себе си, така че да го яхне. – Къде искаш да те отнеса? – прошепна той, тихо и знойно като сърцевината на своя шоколад, и я понесе към средата на помещението. – В тази твоя фантазия.

Тя посочи грубата каменна зидария на арката.

– Ето тук.

Той я подхвана с едната си ръка и попипа с длан грапавата повърхност.

– Minette, тук ще те убива.

– Тук искам – прошепна тя. – Точно тук.

Той се засмя тихо, дрезгаво.

– А аз искам да е на меко. Където мога да те обладая силно.

– Следващия път – обеща тя в устата му, заровила пръсти в косата му. – Следващия път.

Той тръгна заднишком, напипа старото си яке и наметна раменете ѝ. После притисна гърба ѝ до камъка, пъхна ръце под якето, нагоре по ребрата ѝ, палците му се плъзнаха по гърдите ѝ.

– Какво обичаше да ми казваш? Че съм красив? Minette, никога не съм виждал нещо по-красиво от теб.

– Доминик, аз имам отлична представа колко са красиви някои от жените, с които си спал, са...

Той я накара да замълчи с целувка, тласна бедро между нейните.

– Ти не знаеш какво говориш – устата му стана по-настойчива, ръцете му се опитаха да я предпазят от твърдата каменна стена, докато бедрата му се тласнаха по-силно. Дом не се шегуваше, че иска да я обладае докрай. – Джейми, кажи, че мога да те задържа.

– Всъщност исках да поговорим за то...

– Кажи го! – ръцете му хванаха клина и го смъкнаха заедно с гащичките.

Внезапният досег на устните на вагината ѝ с въздуха я накара да се задъха, после палецът му ги потри и ги раздели властно.

– Кажи го.

– Можеш да ме задържиш – тя се извиваше безпомощно до палеца му. – Дом... Домини... по-бавно. Остави ме просто.. да те поема.

Последва дрезгав, отчаян смях.

– Ще опитам, minette. Но може би ще ми трябва повече практика.

Той наистина се опита. Камъкът го смиряваше, съзнаваше, че не бива да прониква прекалено силно, тъй като я притискаше буквално до камъка.

По-късно тя седна в скута му на онази маса, на която седеше от самото начало, и разгледа ръцете му. Бяха издрани до кръв. Докато тя се беше изгубила в неговите хипнотични усилия да я люби бавно, той пазеше главата и дупето ѝ от грубата зидария с ръцете си.

– Извинявай – каза тя с разкаяние, като проследи с пръст една драскотина почти без да я докосва, само поглаждайки космите по опакото на ръката му.

– Няма нищо – каза той дрезгаво. – Наистина. Няма нищо. Обичам те – Дом каза това твърдо, като заповед: не се приемаха никакви възражения. Ръцете му я стиснаха здраво.

Най-перфектното място.

– Може ли да остана тук завинаги? – попита тя с копнеж.

Ръцете му я притиснаха още по-силно.

– Да – обеща той в косата ѝ.

– Обичам те – прошепна тя в гърдите му. – Но разбирам защо не обичаш да го чуваш.

Ръцете му се увиха около черепа ѝ.

– Съмнявам се.

– Прекалено прилепчиво е – каза тя, увивайки ръце около него с всичка сила, притискайки се плътно до тялото му.

– Джейми – Дом наклони главата ѝ назад, но тя сгуши лицето си в ямката на врата му и го целуна. Той миришеше вкусно, на шоколад и на нея, и на собствената си кожа, с топлата ѝ опасна тъмнина. – Не си се прилепила достатъчно.

Сега тя отметна главата си назад и го погледна в светлината, която идваше от витрините и хвърляше раирани ивици в тъмното. Големият звяр се подлъга да излезе от дебрите на дивата гора и положи рог в скута ѝ. Но не беше еднорог, а нещо много по-хищно и диво.

– Искам да ми обещаеш, че никога няма да ме напуснеш

– Пръстите му се впиха в кожата ѝ. – Но няма да ти повярвам, ако ми обещаеш.

– Толкова сме глупави – тя плъзна ръка по рамото му, по ръката му, внимателно изучаваше формата на непознатия звяр в тъмнината. – Аз искам ти да ми обещаеш, че никога няма да ме изоставиш. Но не мога да повярвам, че имам правото да го поискам.

– Знам – ръката му беше ту груба, ту нежна, сякаш той се улавяше, че гали кожата ѝ прекалено силно, и обличаше кадифена ръкавица, а после отново забравяше. – Ти трябва да спасяваш първо децата. Хората, които... – гласът му пресекна – имат нужда.

Джейми отново зарови лице в него, сви ръцете си между гърдите му и тялото си, така че да потъне в него като в скривалище, напълно защитена. Той вече познаваше езика на тялото ѝ и ръцете му послушно се подчиниха, създавайки усещането за обгръщане.

– Аз ще възвърна силата си – обеща тя.

– Не се съмнявам – прошепна той в косата ѝ. – Обещай ми, че няма да ме оставиш, когато станеш силна. Или ми обещай, че ще се връщаш при мен. Ако ти е нужно да спасяваш хората, обещай, че ще се връщаш при мен, когато ти трябва сила.

– Но ти няма да ми повярваш. Когато ти обещая.

– Не – призна той. – Не, сигурно никога няма да повярвам.

Доминик се изправяше срещу най-страшния си кошмар, внезапно осъзна тя. Заради нея. Кошмарът, в който той се опитваше да повярва, че дори да си тръгнеше, тя щеше да се върне при него.

Тя също трябваше да се изправи срещу нейния, но по друг начин. Да превъзмогне силата на кошмара, видението на мъжете с тоягите. Да направи избор да не се бори с това видение, нито да се огъва пред него, да направи избор, който да бъде... неин. За нея.

– Но аз може да стана по-силен – гласът му беше по-тъмен от сенките наоколо, но горчив. – Не колкото теб, но някой ден може да повярвам, че ти си възможна поне от време на време.

Джейми се засмя тихичко и изви тялото си заради удоволствието да се отрие в него, да го почувства с всяка своя фибра.

– Прилича ми на текст от Луис Карол. Е, сега, когато се видяхме един друг – каза Еднорога, – ако ти повярваш в мене, и аз ще повярвам в тебе [54]

– Аз Еднорога ли съм, или Алиса? – попита той, с което я учуди, но после Джейми се сети за стените с книги в дома му.

– О, ти определено си легендарното чудовище – тя погали раменете му. Тъмно и неопитомено чудовище, точно каквото ѝ трябваше. Белият еднорог щеше да е прекалено слаб. Или прекалено непристъпен.

Дом също се засмя и допря дланта на едната си ръка до лицето ѝ, обхващайки на практика половината ѝ глава.

– Добре. Можеш да си моята невероятна Алиса. Толкова човечна и толкова истинска – придърпа я към себе си, сякаш и той имаше нужда да усети плътния допир на тялото ѝ. – Аз ще се опитам да ти повярвам.

Настъпи мълчание. Може би и двамата се опитваха да повярват. Доминик явно не бързаше да си тръгне. Сякаш можеше да остане тук завинаги, на тази малка маса в неговия салон и... да попива присъствието ѝ. Джейми преглътна.

– За онзи неудобен въпрос, който исках да ти задам.

Той не каза нищо, изчака тя да продължи.

Джейми го погледна в тъмното, тялото ѝ беше сгушено в люлката на твърдите му бедра и гърди.

– Ще се ожениш ли за мен?

Доминик не помръдна. Спря да диша. После ръцете му се стегнаха полека върху бедрата ѝ, принуждавайки я да издаде тих стон.

– О, боже, май ще ми прилошее.

Дом я отмести от скута си и направи няколко крачки към червената кадифена завеса. Джейми залитна и се изправи, проследи го със слисан поглед. От нейното предложение за брак ли му прилоша?

Дом подпря ръка в бялата стена с релефа от розови пъпки, облегна се на нея. Вдиша дълбоко. После издиша, изви глава и я погледна.

– Наистина ли искаш да кажеш това? Ти искаш да... ти... Джейми – очите му заблестяха от силна емоция. – Не казвай това, освен ако не си сигурна, освен ако никога няма да ме изоставиш пред олтара. Какво говоря? Как можеш да си сигурна? Познаваме се едва от десет дни.

– Един месец – поправи го Джейми. – Аз те познавам от един месец.

Неволно ъгълчетата на устните му потрепнаха. Той погледна малката маса, където тя сядаше, после нагоре, към горната площадка на спираловидната стълба.

– Сигурна съм – каза Джейми. – Доминик. Е, сега, когато се видяхме един друг, ако ти повярваш в мене...

– Джейми – той поклати бавно глава, сякаш движението му причиняваше непоносима болка. – Не знам дали трябва да вярваш в мен.

Тя отстъпи крачка назад, мислейки за всички красиви брюнетки и блондинки и, да, сигурно и червенокоси жени, които той виждаше всеки ден.

– Аз се преструвах, Джейми – Дом проследи с длан белите розови пъпки с копнеж. – Преструвах се. За да те задържа. Аз съм негодник.

Джейми го погледна, сякаш той ѝ говореше на някакъв непонятен език. Дом не смееше да я погледне в очите. Той пусна проклетите розови пъпки и се доближи до грубата каменна зидария. До камъка, до който току-що се бяха любили. Долепи длани до мястото, където топлината на тялото ѝ се беше просмукала в камъка.

– Но ти знаеш това, нали? – попита тихо той. – През цялото време, докато вярвах, че ти ме мислиш за перфектен. Ти знаеше.

– Перфектен!? – възкликна слисано тя.

– Да – устата му застина. Той удари с юмрука си камъка. – Явно ти никога не си мислела това.

– Не казвам, че си безгрешен – Джейми прозвуча стреснато. – Тоест, за бога, Доминик, ти например наистина имаш мръсна уста. И на места тази твоя дебела кожа изтънява толкова много, че под нея се вижда цялата ти душа. Ти си прекрасен.

Той притисна ръка до гърдите си, с разперени пръсти, сякаш можеше да се прикрие.

– Недей да гледаш в душата ми.

– Ще гледам каквото си искам, по дяволите. Тя е красива.

Той я погледна безпомощно. Всеки момент щеше да се свлече на пода и да се разплаче в скута ѝ, сякаш тя беше неговата изгубена майка. А Джейми изобщо не приличаше на майка му... той не искаше тя да му бъде майка, просто... тя го обичаше. Всеки път, когато го поглеждаше така, сякаш той беше луната и звездите, Дом се чувстваше по-добър. Но в същото време помнеше, че не е. Не е добър.

– Джейми. Аз прекарах шест години в скотобойна. Баща ми ни пребиваше като кучета, мен и майка ми.

Тя изохка и трепна. О, мамка му, може би тя не знаеше това. Той можеше да го крие по-дълго. Но Дом си заповяда да продължи да говори.

– Майка ми дори не се опита да ме отведе със себе си, когато си тръгна. Не знам как се правят тези неща: да съм спокоен и надежден, и да те обичам, аз просто опитвам. Аз наистина, наистина съм изгубена кауза.

– Зависи каква е каузата. Ако е непосилно голяма кауза, по-голяма от целия проклет свят, според мен ти ще я спечелиш.

Тя го възраждаше, всеки път, като балсам за душата му.

– Джейми. Как изобщо се появи в живота ми?

– Да видим – тя махна с ръка наоколо. – Защото всичко тук е красиво. И силно. И защото можех да попивам цялата тази красота и сила. Влязох в живота ти, защото ти си го направил такъв, в какъвто човек иска да бъде. И – тя се усмихна леко, погледът ѝ пробяга по лицето му, устата му, тялото му – защото е вкусен.

Пронизаха го желание и наслада, неуправляеми както винаги. Джейми го намираше за красив. Тя мислеше живота му за красив. Тя мислеше, че проклетата му душа е красива. И мамка му, но той можеше да се насити на нейната малка уста, която го вкусваше лакомо.

– Джейми. Искам да вярвам в теб. Искам ти да вярваш и мен. Нямаш представа колко искам да го повярвам. Обаче толкова трудно.

Тя поклати глава. И се приближи плътно до него. Дом ме мислеше, че тя някога щеше да разбере какво предизвикваше у него, когато се облягаше така, сякаш беше негова. Сякаш му имаше пълно доверие. Сякаш се нуждаеше от него.

– Просто ще трябва да опиташ, Доминик – промълви тихо тя. – Виждала съм всичко друго, с което си се захващал, така че ми стига, ако ми обещаеш, че ще опиташ.

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Джейми се събуди с болки във врата, напълно дезориентирана. Маси. Камък. Червено кадифе. Кожа. Шоколад. Ухание на шоколад. Какво ставаше? Тя бе заспала на малко червено канапе в стила на Втората империя[55], разположено в едно от любовносладострастните сепарета в салона на Доминик. Една навита на руло сладкарска куртка беше подпъхната под главата ѝ за възглавница. Ето защо мебелите от Втората империя не се славеха с удобство. Две кожени якета ѝ служеха за одеяло: онова, което тя беше подарила на Доминик, покриваше торса ѝ, а старото му яке – краката ѝ.

Беше рано сутрин и светлината започваше да се лее от големите прозорци, хвърляйки сенки върху неговите шоколадови фигурки и витрини.

Ама че на странно място я беше оставил да спи Доминик. Джейми се огледа, премигвайки, и като не го видя на първия етаж, тръгна по витата стълба.

Светлината стана по-силна горе, слънцето изгряваше някъде отвъд градския хоризонт, стопляше и обагряше света в златно. Джейми се закова на място, щом се озова в лабораторията.

Доминик, почти напълно покрит с шоколад, беше стъпил върху плота до блока за скулптурата. Работеше внимателно с малко длето, изрязваше перата на шоколадовото крило.

Очите ѝ се напълниха със сълзи.

Това беше Нике от Самотраки. От шоколад. Разперила криле. Тялото ѝ летеше в устрем, тя беше стъпила грациозно напред, дрехата ѝ се развяваше – въздушна и уловена в полет.

Джейми вдигна ръце към устата си, останала без дъх от красотата на статуята. От радост.

Доминик трепна, сякаш присъствието ѝ проникваше в неговата концентрация. Той явно изпипваше финалните щрихи, защото на Джейми статуята ѝ изглеждаше завършена. Прекрасна, смела, устремена да полети.

Той се отдръпна от крилото, остави длетото и я погледна безмълвно, докато Джейми съзерцаваше скулптурата. Но когато от миглите ѝ се отрони сълза и се търколи по бузата ѝ, скочи и се доближи до нея. Без думи. Не беше нужно да я пита дали ѝ харесва. Само избърса сълзата от бузата ѝ. А после погледна учудено пръстите си. Вдигна другата си ръка към бузата ѝ и спря.

– Пардон. Омазах с шоколад цялата ти буза. И май няма да мога да го избърша.

– Не! – тя поклати глава, усмивката заблестя през сълзите ѝ. Джейми се почувства като дъга. – Не, ти си целият в шоколад – стружките шоколад се бяха сипали по него и разтапяли върху тялото му часове наред. За да превърне полуоформената скулптура в този шедьовър, той навярно беше работил цяла нощ. Косата му, лицето му, ръцете му, сладкарската му куртка бяха покрити с шоколад. – О, боже. Не вземай душ. Не смей да си миеш ръцете.

На лицето му изгря палава усмивка.

– Колегите скоро ще започнат да идват.

– Аз ще карам мотора. Не е много по-трудно от скутер, нали?

– Ъмм. Може би мал...

– Шшшт. Ти само седни зад мен и се постарай да останеш невредим. Или пък може да отидем пеш. Моят апартамент е съвсем близо. Ще изглеждаш малко глупаво на улицата, но, Доминик, можеш да го направиш за мен. В момента ти си въплъщение на най-дивата женска мечта.

Усмивката му разцъфтя.

– Ако ме харесваш в шоколадов кувертюр, ще трябва да останеш дълго тук. Професионализмът идва с времето.

– Опитвам се. Още ли ти прилошава от моето предложение за брак?

Доминик поглади корема си, оставяйки плътна следа от шоколад върху предницата на куртката си.

– Мисля, че беше захарен шок. В моята професия не съм свикнал да поглъщам нещо толкова сладко толкова неочаквано – той се наведе и я целуна, докосвайки я само с устни. Джейми усети вкуса на шоколад от стружките, които се бяха разтопили по устните му. – Джейми – устата му беше толкова нежна, тъмните му очи блестяха топло, – наистина ли го искаш? Да се омъжиш за мен?

– Странно, но едно от първите неща, които двете със сестра ми научихме в живота си като наследнички милиардерки, беше да не предлагаме брак, освен ако не сме сигурни, че го искаме. При това за дълго време.

– Хъм – Доминик взе ръцете ѝ, забравяйки, че бяха омазани с шоколад. – Струва ми се, че имам по-добро предложение.

Ето, той пак се издъни. Пред него стоеше жена, готова да се омъжи за него, а той какво успя да направи? Да я ядоса. Джейми се скова и издърпа ръцете си. Те се плъзнаха в шоколадовата му хватка и Дом я затегна.

– По-добро от брак?

– Само ме изслушай.

Тя вирна брадичка и зачака. Нике от Самотраки се извисяваше до тях.

– Ще живееш ли с мен? – тихо попита той. – Колкото можеш. Ако трябва да пътуваш, ще идвам с теб, доколкото мога. Аз наистина искам да идвам с теб. А ти ще разопаковаш онзи куфар и ще живееш тук. За дълго време. Три години. Дълго, дълго, за да видим дали мога... да продължавам. Дали заслужавам твоето доверие. Или четири години, може би четири години е по-добре. Съгласна ли си? Ако след четири години аз все още... не съм... ако смяташ, че заслужавам да се омъжиш за мен, да го направим тогава?

Тя го погледна. Очите ѝ бяха премрежени от сълзи. Мамка му, явно беше казал не каквото трябваше.

– Ти искаш всеки ден в продължение на четири години да ми доказваш, че заслужаваш да се омъжа за теб?

Четири години щяха да са достатъчни, нали? Ако Доминик успееше да бъде достоен приятел в продължение на четири години, той нямаше да се превърне внезапно в баща си веднага щом се оженеха. Той кимна неуверено. Тази идея се видя странна на жената, която току-що бе предложила брак на мъж, с когото ходеше само от две седмици. Джейми премигна и една сълза се търкулна по бузата ѝ, върху шоколадовата диря от пръстите му.

– Някога казвала ли съм ти, че когато съм с теб, се чувствам така, сякаш са ме положили сред най-меките, най-пухените копринени завивки?

Ох, леле, още една. Той обичаше нейните аналогии. Те го караха да се чувства копринен, пухен и топъл. Но немного мек.

– Толкова е... топло. Кара ме да се чувствам толкова скъпоценна. Иска ми се да се сгуша под тях завинаги и никога, никога да не изляза навън в студена сутрин.

Цялата му душа се разтърсваше, когато Джейми му говореше по този начин, отваряше врати и прозорци, за чието съществуване той изобщо не подозираше, и разстилаше душата му на тежки гънки, които блестяха като изгубено съкровище. Дом не смееше да каже нищо, защото не искаше да се разплаче.

Той погледна Нике от Самотраки, без да знае дали я беше изваял в нейна чест, или в своя – всичко се беше размило. Статуята му вдъхна смелостта да се усмихне плахо, да се опита да я подразни.

– Ти прегледа ли си главата при специалист след удара?

Джейми се разсмя. Смехът ѝ потече по кожата му като водопад, свеж и пречистващ.

– О, Дом, какво да те правя? Прегледаха ме най-добрите специалисти в света. Ти да не мислиш, че Кейд ме е поверила на системата на общественото здравеопазване?

Той я притегли към тялото си, замаян от удоволствие, че я покриваше с шоколадови отпечатъци, че всички щяха да видят къде я е докосвал, взе ръката ѝ в своята и я погледна. Шоколадът покриваше нейните лунички. Същият шоколад скриваше неговите белези, но ако Дом я разбираше правилно, Джейми обещаваше да го оближе без остатък и да ги разкрие отново. А това не беше предложение, на което мъжът можеше да откаже, дори за да защити старите си рани. Мамка му, за това бяха белезите.

– Да, ако все още искаш да се ожениш за мен след четири години, ще се омъжа за теб – каза Джейми. – Но сигурно ще се чувствам много по-уверена, ако се оженим утре, защото иначе аз също трябва да се доказвам.

– Какво? Не, не е нужно.

Тя сви рамене, отказвайки да спори с толкова недалновиден човек. Доминик я погледна, толкова малка в ръцете му, с тази кожа с вид на поничка, оваляна в златна захар. Толкова малка, но толкова упорита и силна, независимо какво си мислеше тя.

– Ако ти беше само една троха в чинията, аз щях да те обера с пръст – каза той тихо.

Очите ѝ засияха отново.

– Може ли да се сгодим? – попита Дон, галейки нейния слабичък безименен пръст. – Знам, че не обичаш бижута, може да не носиш пръстена, когато посещаваш плантациите, аз ще избера нещо дискретно, може да не е златно или... – спря се, за да не изброява пълния списък от варианти на пръстен, който щеше да ѝ отива, защото щеше да му отнеме дни. – Много бих искал това. Обещание. Ето тук – той потърка основата на безименния ѝ пръст.

– Можем да се оженим – каза тя. – Не ми харесва посоката на тези преговори.

– Не можем да се оженим, защото аз може да припадна – но като че ли, вече не му се виеше свят. Колкото повече Джейми повтаряше тези думи, колкото повече стоеше в ръцете му, толкова по-реална му изглеждаше тази възможност. Не както, когато се беше опитвал да намери майка си с ученическия бележник, с надеждата, че отличните му оценки щяха да я накарат да се върне. И да му стане майка завинаги. Доминик наистина започваше да вярва в надеждата, която му вдъхваше Джейми.

– Трябва да поработим върху моята сила.

Джейми обърна ръката му и разгледа неговия безименен пръст. Беше покрит с шоколад. Тя изтри една тясна ивица и той се разтопи в удоволствието на това леко докосване.

– Четири години.

Може би три. Дом едва ли щеше да възрази, ако тя периодично подновяваше предложението, докато го убедеше. Той щеше да я изкушава с шоколад – или с бижута, цветя или каквото искаше тя, например тялото му в шоколадов кувертюр, – ако тя продължаваше да иска ръката му.

Сърцето му се сви толкова силно, че Дом си обеща, че ще си извие врата, ако се просълзи.

– Знаеш ли, че ако се омъжиш за мен, всеки път когато казваш моето име – той преглътна в опит да смекчи задавения си глас, – ще казваш, че ме обичаш.

– Джейми Ришар – тя му се усмихна и се надигна на пръсти, за да го целуне. – И ще бъде вярно.

О, мамка му, той беше спрял да диша. Ноздрите му вече пареха.

Може би две, помисли си Дом. Може би след две години щеше да може да каже "да". Не можеше да чака четири години, за да ѝ даде фамилното си име. Или... или... може би една?

Тя обви пръст около безименния му пръст като... брачна халка.

– Ще я направя много, много мъжествена, от титан или нещо подобно, и може да не я носиш, когато работиш с тесто или шоколад – каза Джейми. – Но ще я слагаш, когато слизаш на долния етаж, за да разговаряш с твоите клиентки.

Джейми щеше да му сложи годежен пръстен. О, да, това го устройваше напълно. Доминик я прегърна и я притегли плътно до себе си, в подножието на неговата Нике от Самотраки, притисна я силно, защото тя беше изворът на неговата радост.

БЕЛЕЖКА НА АВТОРКАТА

Безкрайно благодаря, както винаги, на всички шоколатиери и сладкари, които ми помогнаха в проучването за тази книга, най-вече на Жак Генин, чийто салон и лаборатория послужиха като вдъхновение за обстановката в салона на Доминик Ришар, и който беше много мил и търпелив с мен и многобройните ми въпроси, както и неговият главен шоколатиер (или шоколатиерка) Софи Видал. Също много благодаря на Мишел Шодан, друг водещ парижки шоколатиер, който ми позволи да изследвам неговата лаборатория и прояви огромно търпение.

Стихотворенията върху подложките на Джейми и Доминик в онова малко бистро принадлежат на изключителния френски поет Жак Превер: "Тази любов" и "Аз съм такъв, какъвто съм" от неговата книга "Думи" (1948)[56]. Цитирам ги в мой превод и Джейми прескача някои строфи и си играе със стиховете наум, така че не става дума за буквален превод.

Препоръките на Лора за шоколатиери в САЩ

Хапва ви се добър шоколад, но не можете да отскочите до Париж? Ръчно приготвеният шоколад преживява период на разцвет в САЩ през последните няколко години, така че можете да вкусите поезия от шоколад, без да напускате континента. Опитайте тези...

Миел Бонбонс

(www.mielbonbons.com)

Ученичка на Феранди и Ле Нотр, Бони Ло отваря своя подобен на кутия за бижута магазин "Миел Бонбонс" в Карборо, Северна Каролина. Точното място, където да откриете ненадминат шоколатиер благодарение на растящия интерес към ръчно направения гурме шоколад в Съединените щати. В миналото вече съм описвала шоколадовите бонбони на Бони като "приказни, топли, вълнуващи и успокоителни". Разкошни, тъмни ганаши с причудливи и изтънчени вкусове, а страстта на Бони към шоколада и неговите способности са божествени. Любимият ми неин цитат с: "В този магазин съм спасила стотици бракове." И аз мога да гарантирам, че с шоколад като нейния това е напълно възможно.

Шоколадови бонбони "Калибресан"

(www.chococalibressan.com)

Първото ми откритие в света на шоколадовите бонбони на Жан-Мишел Каре беше боядисаният в червено шоколадов буда с пълнеж от карамел, подарък изненада, който ме очакваше пред входната врата в средата на юли в Северна Каролина и се топеше бавно, достигайки най-фантастичната комбинация от вкус и текстура, която съм опитвала някога. Оттогава се пристрастих към тези буди, както и към всички други красиви и пищно вкусни, ръчно боядисани шоколадови бонбони, които Жан-Мишел приготвя в своята работилница в Карпинтерия, Каролина. Какво прави този превъзходен френски шоколатиер на Американската Ривиера? Това ни повежда по следите на любовна история, разбира се! Неговата съпруга американка се затъжила за дома и...

Майстор шоколатиер Кристоф

(www.christophechocolatier.com)

Моето семейство прояви завидна толерантност, докато ги влачех из Чарлстън, търсейки този шоколатиер, вместо да посетим градините... докато не влязохме в магазина. Тогава осъзнаха, че си е струвало. Трето поколение френски шоколатиер, Кристоф Пом прави ръчно украсени шоколадови бонбони в сърцето на историческия Чарлстън, пищни ганаши с всякакви вкусове, от домати с босилек до класическа ванилия и... ах! ... фъстъци.  Американският пазар!

Възмущава се той и клати глава. "Бях принуден!" Не, той всъщност се гордее заслужено със своята работа, със или без фъстъци. Непременно опитайте неговия шоколад със солен карамел, който си остава моят фаворит сред всички шоколади със солен карамел, които съм опитвала. А какво прави той в Чарлстън вместо в Тулуза, където е роден? Това е друга любовна история!

Есказу

(www.escazuchocolates.com)

Това беше един от първите микропроизводители от типа "затворен цикъл" в САЩ, който през 2009 година заработи на пълни обороти. Шеф Алот Парсън се увлича по шоколада по време на пътуване до Коста Рика, където помага на свои приятели да издирят малка какаова плантация. Сега го свързва дълбоко приятелство със същия този фермер, когото посещава веднъж годишно, както и друг дребен производител във Венесуела, а неговата страст и инвестиция на всеки етап от процеса си проличава в крайните резултати: вкусни шоколадови блокчета с уникални вкусове за истинските познавачи на храната на боговете. Неговият изключителен шоколад присъства в състава на трюфелите и сладкишите, които шоколатиерът Даниел Сентено приготвя на място, изкушения с невероятно фини текстура и вкус. Ако посетите салона, непременно опитайте богатата листа от горещ шоколад, която включва адаптирани рецепти от 16-и и 17-и век и съвременни вариации. Прегледайте моя уебсайт (www.lauraflorand.com), за да надзърнете зад кулисите на производствения процес, включително и автентичните испански мелница и пекарна.

Джон и Кийра

(www.johnandkiras.com)

Една дума: СМОКИНИ! "Пияните" смокини на Джон и Кийра си струват пътуването до там. Майсторите са споходени от вдъхновението да напълнят деликатни сушени смокини от Испания с плътен ганаш, съвсем леко ароматизиран с уиски, после да ги потопят целите в шоколад, а останалото е история. Аз лично съм пристрастена към тези смокини. Онези от вас, които живеят във Филаделфия, могат да намерят шоколадовите бонбони на Джон и Кийра на пазарите на малки земеделски производители, но техните деликатеси може да бъдат поръчани и по каталог. От двама души в началото техният екип се е разраснал до почти дузина, но всичко се прави на ръка. Асортиментът включва различни шоколадови бонбони, например очарователни калинки и пчели. Много благодаря на Мина де Каро от блога "Библиотеката на Мина" (minadecaro.blogspot.com), задето ме насочи към тях.

Читателите препоръчват

Читателите се включиха в моята шоколадова експедиция, за да ми помогнат да открия и други шоколатиери в Съединените щати, вследствие на което все още не съм опитала всички предложения. Посетете моя уебсайт www.iauraflorand.com и се включете в дискусията за най-добрите шоколатиери в Щатите или вижте кого препоръчват читателите. Ето няколко предложения:

В Сан Франциско Линда препоръчва Речути (www. recchiuti.com) и Ксоколът Бар (www.thexocolatebar.com). Опитах творенията на Речути и потвърждавам: Линда разбира от шоколад.

В Атланта, Чанприт препоръчва Диамано (www. atlantasbestehocolate.com). Аз често ходя в Атланта, така че ще ги посетя в най-скоро време. Освен това ми харесва увереността им да закупят уебдомейн на име "най-добрият шоколад в Атланта".

В Тексас, сестра ми Ана препоръчва шоколадови бонбони "Уайзмън Хауз" (www.wisemanhousechocolates.com). Аз все още не съм опитвала техните специалитети, но горещият шоколад (или шоколадът за пиене, както предпочитат да го наричат майсторите шоколатиери в Щатите) е изкусителен. Богат, плътен, балансиран вкус, идеален за цялото семейство в зимните вечери, от малките деца, които настояват да ядат само макарони, през бащата – любител на традиционния шоколад, до майката гурме шоколадов сноб.

В дискусионната секция на нашия уебсайт има още много читателски препоръки! Това е само началото. Което означава, че ще опитвам още много шоколадови бонбони, както, надявам се, и вие. Ако попаднете на нещо добро, пишете ми, моля! Читателите могат да ми пишат на имейл laura@lauraflorand.com или през фейсбук (www. facebook.com/LauraFlorandAuthor) или от моя уебсайт (www.lauraflorand.com).

За авторката

Лора Флоран е автор на бестселъровата поредица с международен успех "Любов и шоколад" ("Крадецът на шоколад" е първата книга от поредицата). Родена е в САЩ, но пътува много по света. В Париж среща мъжа на живота си, своя съпруг французин.

В момента преподава в университета "Дюк", специалност "Романистика". Често ѝ се налага да обяснява, че това означава, че преподава френски език и култура, а не романтика. За щастие, френската култура включва и френския шоколад, към който Флоран е много привързана и с готовност се отдава на проучването му.

За книгата

сканиране и обработки: buba – 2015 год.

© Laura Florand, 2013

The chocolate touch

Kensington Publishing Corp.

© Маргарита Емилова Спасова, превод

© Издателска къща КРЪГОЗОР, дизайн на корица

© Издателска къща КРЪГОЗОР, всички права запазени

София 2015

ISBN 978-954-771-337-6

Лора Флоран

ШОКОЛАДОВО ДОКОСВАНЕ

Американска Първо издание

Редактор и коректор: Светла Маринова

Технически редактор: Ангел Йорданов

Предпечатна подготовка: Георги Иванов

Бележки под линия

1

Салонна управителка (фр.). – Б. Пр.

2

Шоколадова торта (фр.). – Б. Пр.

3

Една от най-известните статуи в Лувъра, Крилатата победа, или Нике от Самотраки, е намерена през 1863 г. на остров Самотраки, раздробена на повече от 300 парчета. – Б. Пр.

4

Ил Сен Луи (на френски lie Saint-Louis) е по-малкият от двата естествени острова на река Сена в центъра на Париж. Другият е Ил дьо ла Сите. Островът е наречен на френския крал Луи IX (Saint Louis). – Б. Пр.

5

Редовна посетителка (фр.). – Б. Пр.

6

Тарталета с шоколад и лайм. – Б. Пр.

7

Благородно задължение (фр.). – Б. пр.

8

Хареса ли ви сладкишът? (фр.) – Б. Пр.

9

Кадиените, или кейджън (Cajun), са френски изселници от Канада, които се заселват в тогава френската Луизиана, из блатистите местности на юг, водейки живот на ръба на оскъдицата, с което си спечелват презрението на богатите креоли. В културно отношение те са създатели на музикалния стил кейджън, включващ наследство от френски, индиански, африкански и келтски традиции, и на странната кейджън кухня, прочута по цял свят с вкусотии като джамбалая и гъмбо. – Б. пр.

10

Така (фр.). – Б. пр.

11

Ругатня, преводима като скапана работа, майната му, прецаках се. – Б. р.

12

Нашите предци, галите (фр.), т.е. чистокръвни французи. – Б. пр.

13

Мръсник. Ще те убия (фр.). – Б. пр.

14

Кучетата не са котки (фр.). Поговорка в смисъл, че децата приличат на своите родители, "Крушката си има опашка". – Б. пр.

15

Разбира се (фр.). – Б. пр.

16

Religieuse (фр.) е двоен слепен еклер с яйчен крем, залят с шоколад, така че да напомня фигурата на монахиня. Този сладкиш е изобретен около 1856 г. в известното парижко кафене Cafe Glacier Napolitain. Когато е оцветена във виолетов цвят, глазурата символизира робата на кардинала. – Б. пр.

17

Уличница (фр.). – Б. пр.

18

Желирани плодови бонбони (фр.). – Б. пр.

19

Отлична техника, млади човече (фр.). – Б. пр.

20

Перфектно е (фр.). – Б. пр.

21

Медок е микрорайон в Бордо с идеални песъчливи почви за каберне совиньон. – Б. пр.

22

Обичам (фр.). Произношението напомня името на героинята – Джейми. – Б. пр.

23

Котенцето ми (фр.). – Б. пр.

24

Скъпа (фр.). – Б. пр.

25

Това мъничко нещо (фр.). – Б. пр.

26

Мостът е едно от най-романтичните места във френската столица. По парапетите му са окачени хиляди заключени катинари с имена, чиито ключове са хвърлени във водата, като обет за вечна любов. – Б. пр.

27

Кулата (фр.). – Б. пр.

28

"Аз съм такъв, какъвто съм", Жак Превер (Je suis comme je suis, Jacques Prevert). – Б. np.

29

"Тази любов", Жак Превер (Cet Amour, Jacques Prevert), превод Даниела Стоянова. Електронно списание "Литературен свят". – Б. пр.

30

Мръсница (фр.). – Б. пр.

31

Скъпа моя (фр.). – Б. пр.

32

Котенце (фр.). – Б. пр.

33

Да, писенце (фр.). – Б. пр.

34

Хубав (фр.). – Б. пр.

35

"Невероятната съдба на Амели Пулен" (на френски: Le Fabuleux Destin d'Amelie Poulain), френскогерманска филмова копродукция, романтична комедия от 2001 г., режисъор Жан-Пиер Жоне. – Б. пр.

36

Улица в Париж, на която се намират държавни учреждения, антикварни магазини, галерии и магазини за висша мода. – Б. р.

37

Върви по дяволите (фр.). – Б. пр.

38

Красиво. Много, много красиво (фр.). – Б. пр.

39

Какво желаете (фр.). – Б. пр.

40

Лесна работа, буквално да си бъркаш в носа (фр.). – Б. пр.

41

Звездите на справочника "Мишлен" са признание за висша кухня. Три звезди са белег за изключителност на заведението. – Б. р.

42

Той пет пари не дава за теб (фр.). – Б. пр.

43

Любима, буквално сърце мое (фр.). – Б. пр.

44

Мъничко, съвсем малко (фр.). – Б. пр.

45

Ах, любима. – Б. пр.

46

Антипатия, отвращение (фр.). – Б. пр.

47

Момина сълза (фр.). – Б. пр.

48

Носи щастие, нали? (фр.) – Б. пр.

49

Валрона (Valrhona) е френски производител на луксозни шоколадови изделия и какао, базиран в градчето Тан л'Ермитаж в лозарска област, близо до Лион. Компанията е основана през 1922 г. и днес е един от водещите производители на шоколад в света и поддържа собствено училище за професионални готвачи, производители на шоколад и майстори по приготвянето на кетъринг, както и тридневни курсове за аматьори. – Б. пр.

50

В производството на шоколад се използват три различни вида какаови зърна – благородният сорт "Криоло", обикновеният сорт "Фо- растеро" и хибридният "Тринитарио". Криоло и тринитарио обикновено се споменават като фино или ароматно какао на зърна, докато форастеро се смята за обикновена суровина за масово производство. Над 90% от световното производство на какао е от сорта "Форастеро". – Б. пр.

51

Десантът в Нормандия (известен още като Денят "Д" или операция "Нептун") е военната операция на Великобритания, САЩ и Канада срещу Третия райх по време на Втората световна война. – Б. пр.

52

Квартал в източната част на Париж. – Б. р

53

Честно (фр.). – Б. пр.

54

Луис Карол, "Алиса в огледалния свят"; Седма глава, "Лъва и Еднорога". Превод от английски: Стефан Гечев, 1996 г. – Б. пр.

55

Периодът от 1852 до 1870 г. във Франция, когато се води мащабна колониална политика в Северна Африка, Близкия и Далечния изток. – Б. р.

56

Жак Превер (1900 – 1977) е френски поет и сценарист. Много от стиховете на Превер са използвани в популярни песни, изпълнявани от известни френски певци, например от Ив Монтан и Едит Пиаф. – Б.пр.

Content

Флоран Лора Шоколадово докосване

ЛОРА ФЛОРАН ШОКОЛАДОВО  ДОКОСВАНЕ (книга втора от поредицата "Любов и шоколад")

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

БЕЛЕЖКА НА АВТОРКАТА

За авторката

За книгата

Бележки под линия