Андрій Курков

Остання любов президента

1

Київ. Травень 1975 року. Неділя, ніч.

У повітрі — суміш ароматів квітучих акацій та каштанів. Мені чотирнадцять років. Я повертаюся пішки з невеличкої пиятики, з центру. Йду зовсім безлюдною дорогою. Вулиця Туполева. Ліворуч — авіазавод, праворуч — огорожа овочевої фабрики. За огорожею — легка заграва штучного розсіяного світла: в теплицях не дають спати раннім огіркам і помідорам. Здалеку чути людські кроки. I мої кроки також. Я налаштовую свій ритм під ритм чужих кроків. Йду крок у крок з кимось, хто йде мені назустріч. Потім бачу його. Він іде протилежним боком дороги — ми дотримуємося традиції правостороннього руху (хоча я ще не знаю, що існує лівосторонній). «Звідки йдеш?» — гукаю я до свого, схоже, однолітка. «З Блюхера на Святошино!» — відповідає він. «А я з Саксаганського на Туполева!» Потім ми кричимо один одному: «Удачі!» I проходимо мимо. Відстань між нами починає збільшуватися. Я збився з ритму його кроків, поступово його кроки затихли, як і затих у моєму тілі нещодавно випитий портвейн. Праворуч з’явився наш місцевий «чи-то-парк-чи-то-сад», за яким починаються шахові ряди «хрущовок». Перший ряд — це «шістнадцяті» будинки, я живу в другому будинку другого ряду. Вісімнадцять-А. На п’ятому поверсі. У моїй кишені є ключ, яким я повинен дуже тихо відчинити двері. Але вже повернувши у двір, я бачу, що у нас на кухні горить світло. На мене чекають... Буде десять хвилин скандалу. Потім усе стихне. І настане понеділок.

2

Київ. Травень 2015 року. Понеділок.

Веснянки на моєму тілі з’явилися зовсім несподівано. За місяць після операції. Спочатку на грудях, потім піднялися до плечей і вкрили передпліччя. Поступово вони зробили все моє тіло рудим, навіть долоні й пальці. Дерматолог лише звів плечима. Сказав, що на лишай це не схоже. Певно, щось генетичне.

— Пане президенте, у вашій родині були з ластовинням? — запитав він.

— У нашій родині були інсульти, інфаркти та рак молочної залози, — сказав я. — Не було близнюків і туберкульозу. Про ластовиння я не знаю.

Попри те, я переглянув усі сімейні фотографії, що лежали у двох старих шкіряних портфелях на антресолях. Смак антресольного пилу досі відчувається на моєму язиці. На чорно-білих фото я не побачив жодного обличчя з ластовинням. Зате відновив у своїй пам’яті обличчя сестер, братів, дядьків і тіток.

Професор-онколог, якого викликали до мене наступного дня, відкинув саму думку про рак шкіри.

— Рак — явище осередкове, а ви вкриті ластовинням з ніг до голови. Не турбуйтеся. Ви ж бачите, як змінюється клімат. Глобальне потепління... Тут можуть бути десятки причин, але ваша шкіра — здорова. А це що за шрам? Операція на серці?

Шрам став моїм слабким місцем. Відразу після операції. Коли я пильно розглядав його у дзеркалі, то помітив, що саме лінія шраму була епіцентром моїх веснянок. Власне, лінія була однією суцільною витягнутою веснянкою. Хоч це і звучить дивно, адже веснянка — це крапка, а крапка не може бути витягнутою.

3

Київ. Березень 2015 року.

Я отямився після операції рано-вранці. У двокімнатній палаті-люкс ліжко стояло просто під широким вікном, котре виходило на схід. Я відкрив очі і відразу закрив їх. I почув пташиний спів. Не теперішній, а ніби з минулого. Колись птахи співали інакше. Завзятіше, чи що. Знаєте різницю між звучанням компакт-диска та платівки на 78 обертів, подряпаної та залитої чаєм або пивом? Звучання платівки «брудніше», але й правдивіше. От і птахи колись співали правдивіше, а зараз я їм не вірив. Як і не вірив телевізорові, котрий повідомляв, що я застудився і тепер мій візит до Малайзії відкладено на червень.

— Птахи погано співають, — сказав я помічникові, котрий чергував на стільці біля дверей.

Його рука мимовільно потяглася до тумбочки з телефоном. Тоді він ще раз з побоюванням озирнувся на мене. Кивнув і вийшов. Через п’ять хвилин я почув за вікном неголосне вовтуження. Помічник повернувся і попросив потерпіти ще хвилин десять.

Дійсно, за десять хвилин шамотня припинилась, а ще за мить заспівали птахи. I заспівали вони дійсно дуже гарно. Радісніше і оптимістичніше.

Назагал для мене це не було настільки важливим. Я поцікавився у помічника: як їм вдалося покращити пташиний спів. «Поставили під вашим вікном три годівниці з вітамінізованим кормом».

Цей ранок за вікном, котре виходило на схід, мені нагадав інший ранок — 1965 року, коли я так само замружився. I птахи під вікном співали так само радісно. Тоді я прокинувся чотирирічною дитиною, а зараз мені п’ятдесят чотири. Я капітально відремонтований найкращими хірургами. За дверима моєї палати чергує охорона. Мої лікарі пишуть звіти про стан мого здоров’я. Мої помічники користаються моєю відсутністю, щоби пропхати своїх друзів поближче до бюджетних грошей. Але я не хочу про це думати. Я прокручую у пам’яті спів птахів 1965 року та порівнюю з цими трелями, що лунають за вікном зараз. Веснянки ще попереду. Груди стягнуті й ніби затиснуті у лещата. Шов повинен зростися. Інакше бути не може.

4

Київ. Березень 2015 року.

— Ну, як чуєтеся, хворий? — Головний лікар схиляється над моїм обличчям, і я з подивом помічаю на нагрудній кишені його білосніжного халата вручну вишитий блакитний тризуб.

Головному лікареві не більше п’ятдесяти, але густе сиве волосся, зачесане хвилею набік, надає його зовнішності патріаршої величі.

— Ось, візьміть, будь ласка. — Він дістає з кишені халата цукерку «Ферерро Роше» та простягає мені.

Я зазираю йому за спину — немає нікого. Дивний жест!

— А з якого ж бо дива ви мені це пропонуєте? — запитую я сталевим голосом.

— Це всім. — Він відступає півкроку. — На цьому поверсі під час обходу кожен отримує цукерку. — I він, щоби підтвердити правоту своїх слів, дістає з іншої кишені халата жменю круглих цукерок. Знову ховає їх. — Усе це включено у вартість курсу лікування... Чи, можливо, ви запитуєте, чому не вітчизняні цукерки?

— Ні. — Я вже заспокоївся і простягаю руку, щоб отримати належне. — Давайте!

— Якщо ви не проти, ми можемо дозволити вам приймати відвідувачів. Починаючи від сьогоднішнього вечора. Але не більше двох годин на день.

— Може, ще зарано? — з легкою надією запитую я.

— Відверто кажучи, рано, але ваш голова адміністрації мені погрожує. Якщо хочете, скажіть йому самі!

Я зітхнув.

— Добре, будемо приймати. — Я обертаюся до помічника. — Список відвідувачів уже в тебе?

Він киває.

5

Київ. Травень 1977 року.

Найдивовижнішим подарунком на моє шістнадцятиліття виявився витискач для вугрів. Його принесла Жанна. Насправді в манікюрному наборі, який привіз її батько з Сирії, було два таких витискачі: для великих вугрів і для менших. Для великих вона залишила собі. Згодом вона показувала мені цей набір — десяток хромованих інструментиків із перламутровими ручками. Для видалення бруду з-під нігтів, для легкого обрізання задирок і т. д. А от призначення двох інструментиків, схожих на мініатюрні ложечки з акуратною дірочкою посередині, вона спочатку не могла збагнути. Але інструкція арабською супроводжувалася малюнками. I все миттю стало зрозумілим. У неї на лобі були великі вугрі, а в мене — маленькі на носі. На носі я і випробував її подарунок. За столом саме пили за моє здоров’я, а я, зачинившись у ванній, ніс до носа зі своїм дзеркальним відображенням, підносив витискач дірочкою до вугра і втискав маленьку ложечку в ніс. Білий довгий вугор відразу проходив крізь акуратну дірочку, неначе нитка крізь вушко голки, та згортався малесеньким вужем. Я зсовував ложечку набік і підносив чергового переможеного ворога до очей, після чого витирав його з ложечки шматком туалетного паперу.

Коли я повернувся до столу, мій ніс був червоніший за моркву. Настрій дорівнював випитій пляшці червоного шампанського. I найтепліші погляди я дарував цього вечора Жанні. А коли мої батьки демонстративно пішли в кіно, ми погасили світло, увімкнули магнітофон і оголосили білий танець. Звичайно, мене запросила Жанна. Саме з цього розпочалися наші романтичні зустрічі. До речі, вугрі на її чолі незабаром зникли. А я вийшов з віку статевого дозрівання. Коротше кажучи, дозрів.

6

Київ. Березень 2015 року.

Першим відвідувачем, якого я прийняв у палаті-люкс, виявився віце-прем’єр з гуманітарних питань. За півгодини до його появи у палату принесли два шкіряні крісла. Моє «розумне» ліжко підкрутили так, що я міг у ньому влаштуватися напівсидячи. До нього причепили стільницю — щоб поставити склянку чаю, папір та ручку. Список відвідувачів я теж отримав за півгодини перед початком офіційного прийому. Перебіг його поглядом, вираховуючи, чим розраховувався дехто із запропонованих відвідувачів, перш ніж їх затвердив у списку голова адміністрації. На три прізвища в мене була стійка алергія. Зовсім не хотілось займатися питаннями сталеливарної промисловості. Ці прізвища я викреслив. I лише потім звернув увагу, що наприкінці списку було незнайоме жіноче прізвище, а завершував список сам голова адміністрації — Коля Львович.

«Добре», — подумав я й кивнув помічникові, котрий стояв біля дверей у цілковитому мовчанні й нерухомості.

Віце-прем’єр був приємною людиною, ідеалістом у політиці та прагматиком в особистому житті.

— Пане президенте, — почав він. — Насувається катастрофа!

— Гуманітарна? — перебив я, намагаючись перевести його з, напевно, завченої та відрепетируваної промови на нормальний людський діалог.

— Що? — Він сторопів.

— Катастрофа гуманітарна? — перепитав я.

Віце-прем’єр зітхнув.

— Так, — сказав він. — Ви ж знаєте — двадцятип’ятиліття Незалежності майже збігається зі сторіччям Жовтневої революції. А в нас досі ні патріотизму, ні національного відродження не спостерігається. Якщо ми не зробимо до ювілею Незалежності рішучого і грандіозного в ідеологічному плані кроку, то Росія нас розчавить! Я приніс пропозиції. — Він показав пухлу папку.

— Залишай! — кивнув я.

— Я вам коротенько поясню...

— Дуже коротенько!

— Я розмовляв із вищим духовенством. Вони згодні. Слід упровадити урочисту церковну клятву на Біблії на вірність Батьківщині. Розумієте — видача паспортів повнолітнім у церкві, в урочистій обстановці. Паспорти видають священики. Для цього буде написано особливу молитву. Все — «державною мовою»...

— Ти це обговорив з усіма церквами?

— Ні, лише з Філаретом.

— А що ж тоді робити з кримськими татарами, католиками та православними Московського патріархату?

— Так я от... міркував, що під цю ідею можна було би визнати церкву Київського патріархату державною...

— Знову?! Ти спочатку об’єднай усі православні церкви, а потім ми продовжимо нашу розмову!

— Але ж це неможливо! — Очі віце-прем’єра заокруглилися й стали по-єврейському мудро-покірно-сумними.

— Шукай інші шляхи! — порадив я й перевів погляд на помічника.

Віце-прем’єр зрозумів, що його час вийшов.

— Нагадай мені після прийому про ці обидва ювілеї, — наказав я помічникові, коли перший відвідувач пішов.

7

Москва. Січень 2013 року.

На святкування чотирьохсотліття династії Романових їхали двома швидкими поїздами. Перший на всю довжину був пофарбований у кольори українського прапора, другий — у кольори російського. Коли проводили пробний прогін, я спостерігав з вертольота і не міг приховати захоплення. Два поїзди, немов два довжелезні прапори, промчали двадцять кілометрів, витримуючи дистанцію у триста метрів. Ще у вертольоті я подумав, що набагато ефектніше було б їх пустити паралельними лініями, щоб ніхто не зміг мене звинуватити у неповазі до Російської Федерації. Мовляв, чому російський поїзд-прапор їде слідом за українським. Але вороги на те й вороги, бо можуть з будь-якої ситуації висмоктати привід для провокації.

До офіційної делегації України узяли лише найвитриваліших. Весь грудень вечорами тренувалися у Кончі-Заспі. Завдяки військовому оточенню тренування делегації пройшли непомітно для преси. Хоча не обійшлося і без жертв. Температура води — плюс один, повітря — мінус десять. Після третього тренування спочатку потрапив до лікарні, а потім і подав у відставку держсекретар охорони здоров’я. (Я це відразу узяв на замітку і вирішив запровадити обов’язкове складання нормативів із зимового плавання для усіх, хто обіймає найвищі посади. Чудовий привід для медичного відсіву амбітної старизни!) Інші пройшли курс «молодого моржа» успішніше. Я сам вже був «моржем» зі стажем. Ще перед вступом на найвищу державну посаду. Якби була на це лише моя воля, я б узяв до делегації виключно членів Асоціації любителів зимового плавання. Проте, як і у давні радянські часи, Асоціація складалася з людей розумних та байдужих до політики й політиків. Тепер я їх краще розумію.

Вже у Москві на Київському вокзалі після помпезної зустрічі помічник прошепотів мені, що в дорозі не обійшлося без провокації: журналіст «Нового Київського Слова» заплатив машиністові і його охороні, щоб їхати у локомотиві російського поїзда-прапора. Всіх напоїв, скоротив дистанцію до небезпечної і навіть кілька разів погудів. У російській вечірній пресі ця ситуація обговорювалася як метафора російсько-українських відносин. Особливо підкреслювалося, що Україна своїм економічним і географічним положенням гальмує шлях Росії до Об’єднаної Європи. Добре, що хоч в одній газеті помістили коментар українського посла. Посол сказав лише одну фразу. Але яку! «Албанія спокійно залишилась осторонь Об’єднаної Європи, перебуваючи у самому її центрі!»

«Ну, з Албанією він переборщив, — подумав я, передивляючись пресу у вітальні резиденції у Барвисі, сидячи біля каміну. — А взагалі-то молодець! Треба буде нагородити! Давати відсіч треба коротко, буквально однією фразою. Довжелезні пояснення ніхто не слухає!»

— Принеси віскі! — наказав я помічникові.

— Там привезли церемоніальний одяг. — Помічник, підводячись зі стільця, кивнув на двері.

— Одяг теж принеси!

Портплед із коричневої бразильської шкіри був очевидно подарунком. Як і комплект церемоніального одягу для завтрашнього святкування.

Я уявив собі заголовки завтрашньої домашньої націоналістичної преси. Дійсно, Романови гнобили український народ. Забороняли українську мову. Але вони будували імперію, а імперія не може будуватися лише на основі однієї нації. Потрібно поневолювати сусідні. Можна навіть сказати — не поневолювати, а інтегрувати сусідні народи й території до своєї держави.

Шотландський віскі «Balquider» був справжнім «Single Malt» з дубової бочки, яка пролежала сорок років на одному боці. Я прочитав це на етикетці.

Поблизу каміна лежала в’язанка дров з іншою етикеткою — «Русская береза. Made in Finland».

Я наказав помічнику дізнатися у міністра лісового господарства, чи постачаються дрова з російської берези до Росії. Якщо так, то за якою ціною. Якщо ні, то чому.

Комплект церемоніального одягу складався з плавок кольорів українського прапора, махрового халата такого ж самого забарвлення з блакитним тризубом на нагрудній кишені й теплого рушника.

— Ну, як тобі? — запитав я помічника.

— Царський подарунок, — обережно поділився він своєю думкою.

Я усміхнувся. Помічник мав рацію, хоча у свої слова він вкладав щось інше.

8

Київ. Березень 2015 року.

Їй було десь років сорок, цій жінці, прізвище якої було передостаннім у затвердженому переліку відвідувачів. I увійшла вона до палати не сама, а з Колею Львовичем.

— У якому питанні? — втомлено поцікавився я.

— Я лише хотів вас познайомити, — неголосно промовив голова адміністрації.

Я насторожився. Коля Львович поводився підозріло ввічливо та коректно, немов хотів справити на жінку хороше враження.

— Майя Володимирівна Войцехівська, — шанобливо промовив він, вказуючи на неї поглядом.

— Дуже приємно. А у чому справа?

— Зараз вам за станом здоров’я ще зарано приймати деякі рішення...

— Що ти маєш на увазі?

— Якщо ваша ласка, я поясню вам усе завтра або післязавтра. До побачення.

Жінка привітно посміхнулася і, перш ніж вийти з палати, кивнула на прощання. Коля Львович пройшов за нею.

— Дізнайся — хто це і в чому справа! — наказав я помічникові.

9

Москва. Січень 2013 року.

Величезний відкритий басейн — точнісінька копія басейну, на місці якого звели Храм Христа Спасителя, було збудовано на Воробйових горах.

Москва, закутана у сніжний пух, біліла, як чарівне казкове царство. За розпорядженням мера міста Лужкова-молодшого виїзд на дороги приватних авто було заборонено до десятої години ранку. А в цей час над Москвою робили екскурсійний обліт п’ять десятків великих вертольотів. Надзвичайно гарним здалося величезне місто з висоти в тисячу метрів. Білі, вкриті незайманим снігом вулиці та проспекти здавалися замерзлими каналами. З цієї висоти неможливо було не закохатись у Москву.

Поруч з басейном стояли тимчасові дерев’яні будиночки-хатинки. Це були лише кімнатки для переодягання, але на дверях кожного — державний прапор. Щоб гостям було зрозуміло.

Я вже переодягнувся у церемоніальні плавки, одягнув халат та капці, коли у моїй душі з’явилась якась дивна ніяковість. Я почувався дрібним, слабким, непомітним. Напевно, давався взнаки політ над Москвою. Державні російські політпсихологи все чітко розрахували. Навіть вплив цього польоту. I от тепер я стою перед дверима. За ними — килим поверх снігу до східців, що сходять до замерзлого басейну. Він перетворений на затишну ополонку з рівними краями, прикрашеними ялиновим та сосновим гіллям. Ось тобі Русь із висоти польоту, а от вона тут, унизу, біля ополонки. Споконвічна, сувора, холодна, нав’язлива, торжествуюча.

Хтось постукав у двері, перед якими я затримався. Це мій вірний помічник. Я не знаю його імені. Та й знати не хочу. Після неприємностей з попереднім помічником я вирішив тримати дистанцію. А найкраща дистанція — це коли ти нічого про людину не знаєш. Ані імені, ані прізвища, ані місця народження. Проте і вона не може до тебе звернутися. Жодних прохань, жодних скарг. Від кого? Від людини без імені?!

Сніг під килимовою доріжкою хрустить у такт моїм крокам. Приємний морозець залазить під халат. Праворуч від мене такою ж самою доріжкою у халаті з британським прапором йде молоденький прем’єр-міністр Об’єднаного Королівства, лідер Консервативної партії. Ліворуч обережною ходою прямує до святкової ополонки добряче постарілий за останній рік Кім Чен Ір.

А де ж сам президент Путін? Я нишпорю очима у всі сторони, але бачу лише сотні нерозрізненних облич, об’єктиви кіно- і телекамер. О! На іншому боці ополонки стоїть найбільша хата-купальня, на даху якої тріпотить російський прапор.

Вода приємно обпікає холодом. Ця частина ополонки басейну — лише для глав держав. Для членів офіційних делегацій є основний басейн, який звідси ледве видно. Проте помітно, що в основному басейні-ополонці за кожні три-чотири метри — плавучий столик з шампанським та закусками.

А тут, у басейні для глав, ніяких столів. Мені на мить стає сумно. Це тому, що виникає природне бажання боротьби з холодом. Не завадило б і п’ятдесят грамів добрячої української горілки. Але я вже привчений посадою протистояти своїм бажанням. Кортить постійно. Кортить підвищити пенсії й зарплати, повернути борги шахтарям, кортить зробити країну щасливою та квітучою. Але зазвичай у таку мить з’являється Коля Львович або ще хто-небудь і чітко пояснює, що багата країна — це бідне управління. Бідне управління — бідний президент, дешеві машини ескорту, погане облаштування авіалайнера і, кінець кінцем, втрата поваги колег по політичній карті світу.

Глави делегацій уже в ополонці й очікують. I ось лунає російський гімн і двері головної купальні відчиняються. На килимову доріжку виходить господар російських просторів. Він не змінився. Все такий самий невисокий та худорлявий. Рік тому він повернувся до влади після чотирирічної перерви. Україна привітала його по-царськи. Подарувала кілометр кримського берега для літньої вілли. Тільки так зуміли позбутися бандитського Центру з охорони кримської природи, з яким сама сімферопольська влада впоратись не змогла. А тут щойно приїхала одна група російських спеців приймати і оформляти дарунок, як відразу все керівництво Центру зникло безвісти.

В ополонці Путін перш за все попрямував до нового президента США.

Потім він переговорить з президентом Казахстану і, нарешті, підпливе до мене.

10

Київ. Березень 2015 року. Вівторок. 02.45 після опівночі.

— Прокиньтеся, прокиньтеся! — Хтось витрусив мене зі сну, як порося з мішка на підлогу.

Відразу закололо у грудях, і пальці потяглися до пульта з червоною кнопкою для екстреного виклику, що лежав поруч на ліжку.

— Новини, термінові! — Голос Колі Львовича тремтів.

— Що таке? — запитав я, намагаючись вдивитися ще сонними очима в його кругле обличчя.

«А обличчя у нього свіжовиголене! — зауважив я подумки. — Якщо встиг поголитися, то, значить, не війна».

— Треба терміново знімати одеського губернатора, — випалив він на видиху. — Вчора в Кишиневі він обговорював з молдаванами лінію кордону. Пообіцяв віддати їм три кілометри автошляху.

— В обмін на що?

— Ще невідомо.

— А звідки ти про все це знаєш? Хіба ми маємо в Молдові своїх людей?

— Наші друзі мають, — відповів Коля Львович.

— А хто в нас сьогодні друзі?

— Пане президенте, це дуже серйозно! Я вже наказ підготував — треба лише підписати.

— І кого на його місце?

— Брудіна.

— Ти ж, здається, був його однокласником!

— Тому й рекомендую. Я ж лише тих раджу, кого знаю не менше двадцяти років... Я ж не можу рекомендувати людину з вулиці.

— Так, з вулиці небезпечно. Добре. Залиши наказ. Уранці подивлюся.

Коля Львович пішов. Я кинув незадоволений погляд на помічника, що спав поруч на своєму стільці біля телефону. Він проспав усю розмову, і мені закортіло накричати на нього. Але я не знав його імені, а кричати так, мовби на безіменну худобину, не було бажання.

Знову заснути не вдавалося. Зате пригадалася ця жінка. Як там її? Майя Володимирівна? Хто вона? Чи немає тут якоїсь небезпечної інтриги дорогого глави адміністрації? Майя... А зараз березень. Ранувато вона з’явилася...

Я усміхнувся. Хвиля несподіваної веселої бадьорості наповнила тіло. Я пожбурив у помічника подушкою. Він підстрибнув. Озирнувся на мене перелякано.

— Не спати! — гукнув я до нього.

11

Київ. Липень 1983 року. П'ятниця.

У ресторані «Дубки» на Сирці святкують одночасно чотири весілля. Три — через вагітність. Четверте — тихе та немолоде. Нареченому — десь близько п’ятдесяти, нареченій — за тридцять. У них мало гостей — чоловік вісім. Вони неголосно сидять за трьома, зіставленими в один прямокутник, столиками. Я б собі просто подумав, що зустрілися давні друзі, якби один із них, з червоним обличчям, у смугастому костюмі-трійці з послабленим вузлом сріблястої краватки, не проголошував раз у раз: «Гірко!»

Моє весілля — через вагітність. Тому за столом лише ми зі Світланою та родичі. «Нічого, — міркую я. — За кілька днів відсвяткую його по-справжньому. З друзями і без дружини!»

У Києві від спеки закипає асфальт. Його запах витає навіть тут, у ресторані. I зникає він лише тоді, коли підносиш до самого носа чарку горілки. Якщо підносиш бокал шампанського — запах залишається.

«Чи немає тут попередження? — думаю я, розрізаючи тупим ножем котлету по-пожарськи. — Можливо, запах асфальту — символ сімейного побуту?»

Я дивлюся на годинник, подарований мені позавчора майбутнім тестем. Годинник стоїть. Я не хочу його заводити. Адже якщо заведу — він почне відлічувати хвилини мого нового невільного життя!

Колись я розлучуся і платитиму аліменти. I годинник показово поверну колишнім родичам. А поки що атмосфера свята борсається між вимушеним щастям і мудрим єврейським сумом.

12

Київ. Березень 2015 року.

— Хто ця жінка? — запитую я Колю Львовича, наминаючи ложка за ложкою манну кашу, приправлену розім’ятими полуницями.

— Головний лікар просив дати вам ще кілька днів для зміцнення здоров’я. Потім я розповім.

— Інтригуєш?

— Що ви, пане президенте! — Коля Львович хитає головою, від чого його зачіска, зібрана вранці штатним перукарем, розпадається. Вірніше, розпадається проділ. Його лакована монолітна хвиля ламається, і частина шевелюри зависає над чолом. Він це відчуває й повертає чуприну на місце.

— Тобі казали, що ти схожий на молодого Берію? — запитую я.

— Що це у вас сьогодні за настрій? Ви ж не бачили Берію! Та й який я там молодий? Старший, ніж ви!

— Берію не треба бачити, щоб знати, хто на нього схожий! Це не портрет, це символ...

Я бачу, як Коля Львович починає кипіти зсередини. На округлому обличчі — ще посмішка, а в очах вже холодний вогник.

— Якби ви тільки знали, скільки бруду доводиться заради вас розгрібати! — говорить він майже сердито. — А ви навіть якийсь там наказ про заподіяння мінімальної шкоди державі вже два місяці не підписуєте!

— Я під наркозом нічого не підписую! А за цим твоїм наказом ми відразу відпустимо на волю добрий десяток небезпечних злочинців!

— Та які вони там злочинці? Колишній президент, два прем’єри, а інші — постаті третього ряду! А якщо не підпишете, то й вас потім посадять.

— За що?!

Я кидаю погляд на помічника, котрий сидить біля вхідних дверей біля тумбочки з телефоном. Він, бідний та блідий, робить вигляд, що читає книгу. Шкода, що не видно обкладинки.

— За нанесення державі фінансових збитків у розмірі понад три мільярди євро!

— Це я завдав стільки збитків?! — Я відсовую тарілку з манною кашею й намагаюся витягти з пазів ліжкову стільницю.

— Не завдали, то ще завдасте. Або люди ваші завдадуть, а відповідати вам! Підпишіть наказ! Усієї ж справи — збільшити розмір збитків, за який сьогодні несуть кримінальну відповідальність, до десяти мільярдів євро! І закон збережеться, і не сидітиме ніхто!

— Пішов на хер, мудак! — кричу я, не на жарт розсердившись.

Тарілка не втримується на стільниці. Летить донизу. Дзвінко розбивається.

Помічник підстрибує. Його книжка падає на підлогу, і я нарешті бачу, що він читав «Мертві душі» Гоголя. Добре, нехай займається самоосвітою!

Коля Львович вилетів з палати, як корок з пляшки. У прочинені двері увійшов головний лікар. За ним санітарка з віником та совком.

— Вам ще ранувато займатися державними справами, — спокійно промовив він, опустивши погляд на книгу, що лежала на підлозі.

Помічник нахилився, схопив її і заховав у тумбочку.

13

Київ. Святошино. 31 грудня 1977 року.

На годиннику — одинадцята вечора. В сітці захолола від морозу пляшка «Мускатного ігристого». Ми утрьох — я, Ігор Мельник та Юра Каплун. Цього вечора ми невдахи. Світланині батьки збиралися в гості, а ми збиралися до Світлани, щоб зустріти в неї Новий рік. Але там відбулася драма. Її мама виявила в чоловіка у шафі загашник, в якому назбиралося триста карбованців з недоданої до сімейного бюджету зарплатні та пачка презервативів. Вона влаштувала скандал. Він дав їй під око. Скандал вщухнув. А синець під оком Світланиної матері залишився. Кінець кінцем вони залишилися вдома і будуть святкувати удвох. Навіть Світлану спровадили до двоюрідної сестри.

Запасний аеродром не був підготовлений. Вулиці порожні. Температура — мінус десять. Ми йдемо від одного автомату газводи до іншого, але усі склянки вкрали ще до нас. За кожним вікном — радісне святкове світло. Там п’ють і сміються діти Радянського Союзу, а ми, немов пасинки, не знаємо, куди себе приткнути. До чиєї любові притулитися? Біля чиєї грубки погрітися?

Коли з кватирки першого поверху лунає телевізійний дзвін курантів і господар — сволота — докручує ручку гучності до максимуму, на моїх очах виступають сльози. Сльози образи.

Ми заходимо до найближчого під’їзду. Притуляємося до ребристих батарей — хоч вони теплі. Юра відкорковує шампанське, і ми по черзі передаємо пляшку один одному. Як індіанці люльку миру. Пити шампанське з шийки досить важко. Воно повітряне й кисле. Рветься бульбашками до носа, а потім — з носа.

— Нічого, скоро на вулицю вийдуть гуляти п’яні, — заспокоює нас Ігор Мельник. — Знайдемо собі компанію!

14

Москва. Січень 2013 року.

Президент США і англійський прем’єр не витримують святкової церемонії й вибираються з басейну-ополонки, де на них уже чекають помічники з теплими мохнатими халатами у руках. Закутавшись, вони відразу випивають по стопці горілки, що її піднесла дівчина в «російському» купальнику з кокошником на голові. І йдуть до надувного ангару, де стоїть накритий традиційний російський стіл. Для теплолюбних лідерів. Інші поки що в ополонці. Кожен очікує своєї черги порозмовляти з президентом Росії. Хочеш розмовляти — терпи!

Мені зовсім не важко. Холодна вода приємно обпікає живіт і ноги. Час від часу я занурююся до підборіддя — потрібно охолоджуватись поступово, щоб не гнати венами і артеріями кров неоднакової температури.

Наша розмова, зазвичай у Криму, розпочинається зі взаємних претензій. Проблеми ті самі, лише трішки стабільніші та відкладені на далеке майбутнє. Хоча згадувати про них доводиться регулярно. Інакше не було би про що розмовляти. Борги за газ, Севастополь, відносини з Туреччиною та українські батальйони на російській службі.

— Ти ж запровадив пропорційні вибори до парламенту, — говорить він мені своїм звичним байдужим голосом. — То чому ж тоді заборонив їх проводити у Севастополі?

— Ви ж розумієте, що за місця в парламенті змагаються партії, які становлять собою найрізноматніші фінансові інтереси. А в Криму — партії, які відстоюють різні етнічні групи. Коли я дам добро, перемогу отримає Російська партія Криму, ну ще там партія Татарський Крим набере близько двадцяти відсотків, а Українську партію Криму не допустять навіть до виборів. Що мені потім мудаки у Верховній Раді скажуть?

— А ти покажи їм номери їхніх закордонних рахунків! Чи, може, ти не знаєш, куди відпливає бюджет? Я можу поділитися. У мене є досьє на сорок чоловік з твоєї Ради. Копії надіслати?

— Не треба.

— Дивись, не втримаєш влади в центрі — окраїни пообсипаються. Я відвернуся, кордони закрию. Крани позакручую...

— Пам’ятаєте, ви пропонували провести операцію «Чужі руки»? — нагадую я йому, виводячи розмову на той рівень, який йому подобається. Надійшов час примусити його усміхнутися.

— А що, ти вже згоден?

— Майже. Залишилося тільки визначити склад нашої бригади, яка поскубає вашу верхівку.

— Що там визначати? Я можу вже сьогодні тобі все передати. Усі імена твоїх чесних чекістів нам відомі, а інші нас не цікавлять. Ти краще визначся із кордонами, в межах яких можна буде в тебе проводити зачистку...

Я киваю. Він дивиться на годинник. Потім погляд його маленьких очей проходить повз мене в напрямку проходу-каналу, через який у звичайний день можна потрапити в інші відкриті басейни цього комплексу.

— Добре, туркмен-баша зачекає, — каже він сам до себе. Потім своїм поглядом спрямовує мій у напрямку цього самого каналу.

Там з легкого туману випливає стіл-човен, над яким висить щось дивне.

Дерев’яний човен з низькими бортами, заставлений кришталевими фужерами, шампанським, гірками млинців з ікрою і таким іншим, підпливає ближче. Зупиняється у центрі басейну-ополонки. Тепер над ним можна побачити чітке лазерне голографічне зображення всієї сім’ї останнього Романова. Вони настільки реальні, що мене проймає дрож. Я вловлюю на собі погляд царя Миколи, і хоч розумію, що це лише спецефекти, але мені на мить стає страшно. Щось бидляче виникає в душі, та й сама душа, яка полюбляє холод та зимове плавання, раптом стискається, ховається.

Царевич Олексій раптом піднімає руку та обводить нею усіх, хто зібрався у ополонці. Посміхається. Обертається. В його очах — відверта радість і допитливість.

— Вранці над Москвою літав? — раптом запитує російський президент.

А я чомусь думав, що він уже відплив.

— Літав, бачив, — кажу я. — Неймовірна краса! Білі проспекти!

— Я хотів усім продемонструвати, що Москва нічим не гірша за Пітер!

Голова російського президента неквапно рухається в легкому тумані в напрямку до президента Молдови.

А я не можу відвести погляду від царської сім’ї. Ніби це зображення увімкнуло у моїй генетичній пам’яті невеличкий важіль вірнопідданості.

— За Россс-сссс-сію! — гримить над комплексом посилений чистий чоловічий голос. — За матінку міст і земель російських!

Рука тягнеться до найближчого кришталевого фужера.

15

Київ. Березень 2015 року.

— Ти дізнався, хто ця жінка?

Помічник заперечно хитає головою. В його погляді — відчуття провини.

— Чому не дізнався?

— З усіх, хто може зі мною розмовляти, ніхто нічого не знає, а в адміністрації... Там на мене плювати хотіли! — В його голосі відчувається велика образа.

— Ну-ну, — заспокоюю я його. — Будеш гарно поводитися, то сам незабаром на них плюватимеш!

У його погляді з’являється вдячність і сподівання на краще.

— Тобі Гоголь подобається? — запитую я. Цього ранку в мене просто хороший настрій.

— Ні, — визнає він. — Дочці задали в школі, у неї немає часу читати.

— Чим же вона займається?

— Вона керує гуртком юних адвокатів. Зараз щодня своїх водить у суди. Слухати процеси.

— Скільки їй років?

— Тринадцять.

— Погане число, — виривається у мене, і я відразу розумію, що на мить відволікся від розмови. Спохвачуюсь: — Але вік хороший. Золотий вік!

16

Київ. Вересень 1983 року. Субота.

За вікном шелестить на листі дощ. Вікно вже давно не мите. У коридорі пологового будинку тиша. Під холодною батареєю стоїть блюдечко з молоком, біля нього спить кошеня. Руде й худе. Товста няня у брудному білому халаті, проходячи мимо, зупиняється, стає навпочіпки та пестить спляче кошеня.

— Бідненьке, — каже вона співчутливо. Потім підводиться і, не звертаючи на мене ніякої уваги, йде.

Глухий крик породіллі долинає звідкись із надр пологового будинку. Я теж у цих надрах, але, судячи з гучності крику, між мною та породіллею двоє-троє дверей чи перегородок. Може, це Світлана?

Я прислухаюся. Знову лунає крик, але крик не голос — важко визначити, кому він належить.

Знову тиша. Кошеня прокинулось і п’є молоко.

Жінка-лікар швидко проходить коридором і зникає за білими дверима. На дверях немає ніякої таблички, отже, й за ними немає нічого конкретного. Просто хтось народжує.

Знову крик, тільки зараз він якийсь інший.

Знову повз мене проходить товста няня. У руках швабра та металеве відро, на якому червоною фарбою написано інвентарний номер.

— Вибачте, — зупиняю її я. — А скільки зазвичай тягнуться пологи?

— Доки не народиться дитина, — відповідає вона і йде.

«Ну добре, будемо чекати», — зітхаю я. Потім думаю, що навіть чвертки кримського портвейну не приніс з собою, щоб відсвяткувати! Дивлюся на годинник, подарований мені тестем перед весіллям. «Ракета», білий метал, хромований браслет. Половина другої ночі.

У коридор виходить жінка-лікар. Її погляд зупиняється на мені.

— Ваша дитина народилася мертвою, — говорить вона таким голосом, ніби я в чомусь винен.

Я розгубився. Я не знаю, що мені робити.

— Хлопчик? Дівчинка? — запитую.

— Хлопчик. Вашу дружину ми залишимо тут на три дні, доки не стягнуться шви. А ви можете йти.

17

Київ. Травень 2015 року.

Генерал Свєтлов міг би бути міністром оборони. Якби був вищим на зріст чи якби я наплював на думку Колі Львовича. Загалом, це і є його думка. Міністр оборони повинен бути помітною постаттю. Саме постаттю, а не особистістю. А генерал Свєтлов — особистість. Але невисока на зріст. Шкода. Він мені цілком відданий.

Він зайшов і стоїть у моєму кабінеті. Очікує, коли я поглядом покажу йому на крісло.

— Сідай, сідай, Валеро! Чаю? Кави?

Він відмовляється. Розкриває шкіряну папку й підводить на мене погляд.

— Я приніс список для операції «Чужі руки». Сімдесят два прізвища. Здебільшого з Москви, але є кілька чоловік із Красноярська, Кронштадта й Пітера. За них — ручаюся. На оборудку зі совістю не підуть.

— А що ти думаєш з приводу їхнього списку?

— Дивні дані. З п’ятдесяти трьох у наявності лише сорок, із цих сорока я головою відповів би за двадцять вісім. Перевірені. Інші?.. — Він знизує плечима. — Добре було б на слизькому не спотикнутися.

— Добро. Залиши цих двадцять вісім, додай ще від себе зо тридцять чоловік і збери їх післязавтра в Пущі-Водиці у нашому санаторії. На одинадцяту ранку, і без зайвих вух. Я під’їду. Але все це тільки між нами.

Свєтлов киває.

За півгодини в мене виникає бажання розім’ятись. Я роблю перед дзеркалом кілька помахів, і мій погляд знову впирається у веснянки, котрі в буквальному розумінні засипали моє обличчя. Зникає всіляке бажання. Виходжу в коридор. У кінці коридора біля східців — наш маленький блок-пост з охороною. Поблизу найближчих дверей копирсається столяр у спецівці. Відгвинчує на дверях табличку. На табличці: «Відділ реєстрації звернень. Гресь Надія Павлівна».

— І що тут буде зараз? — запитую я.

Столяр, виявляється, не почув, як я підійшов. Лякається.

— Я не знаю. Начальник наказав зняти, а повісити іншої не казав.

— А хто твій начальник?

— Микола Львович.

— А де він зараз?

— У себе, але він зайнятий...

«Ах ти хитродум! — думаю я. — Зайнятий?!»

Підіймаюсь у його приймальню на третьому поверсі. Секретарка з-за столу — плиг!

— Я зараз йому скажу! — дзвенить тонкий голос.

— Не треба, я сам йому скажу!

Він розмовляє з двома відвідувачами. Я впізнаю їхні обличчя — депутати. Тільки не пам’ятаю, з чийого вони клану.

— А ну вийдіть на хер! — наказую я, і обидва депутати вислизають. Легко й безшумно, попри свою громіздку статуру.

— У нас усе нормально, — неголосно повідомляє Коля Львович. — Жодних НС. За годину буду доповідати про обстановку...

— А що ти збираєшся розмістити у відділі реєстрації?

— Що, наскаржилася, сука!? — Перелякана посмішка перетворюється на вищир. — Я ж їй не гірше пообіцяв, а ще й телевізор з мікрохвилівкою...

— Залиш Павлівну у спокої. Не скаржилася вона! Просто поясни, що буде в цьому кабінеті!

Коля Львович перевів дух. Зосередився.

— З вами ж неможливо спокійно розмовляти, пане президенте! А нам потрібно зо дві години, щоб я все роз’яснив.

— Добре. Перенось зустріч із послом Ізраїлю на завтра, і чекаю на тебе за півгодини в себе. Та доповідь про обстановку не забудь!

Розвертаючись, я бачив, як зблід Коля Львович. Не можу й не хочу приховувати той факт, що його переляканий та схвильований вигляд викликав у мене задоволення. Частіше б він блід!

18

Київ. Вересень 1983 року. Неділя. Ніч.

Дощ шелестить на листі. Усе розмите. I під ногами, і перед очима. Усюди осінь, навіть усередині мене. Я, батько, який не став батьком, плетуся уздовж дороги додому. Зморена байдужість раптом поступилася місцем сльозам. Сльози стоять у очах, ніби через солідарність до осіннього дощу.

Я звертаю на Туполєва. Розмитий жовтий колір ліхтарів і точнісінько такі самі жовті очі автофар — ось і все освітлення цієї ночі.

Над овочевою фабрикою — легка заграва тепличного люмінесцентного світла. Біля воріт фабрики на поваленому ліхтарному стовпі хтось сидить. Я підходжу ближче і вловлюю неголосне ритмічне схлипування.

Присідаю напочіпки й зазираю в обличчя, що змореним соняшником схилилося до землі.

— Тобі погано? — запитую.

— Дуже погано! — відповідає молодий дівочий голос. — Мене з роботи потурили!

— За що?

— Не дала начальникові зміни!

— Молодчина! — намагаюся я її підбадьорити.

Вона піднімає обличчя і дивиться на мене заплаканими очима. Їй десь років вісімнадцять. Фарбована білявка з розмазаною косметикою на обличчі. Але під усім тим є щось справжнє. Справжнє переживання свого нещастя.

— Мені теж погано, — кажу, щоб заспокоїти її.

В її очах спалахує вогник надії. Ніби їй кортить у подробицях дізнатись про мої нещастя, а потім порівняти їх зі своїми.

— У мене хлопчик народився мертвим, — додаю я.

Вона ще вище піднімає голову та дивиться на мене уважніше. Мовляв, ну, давай, нарікай на життя!

— Дружину залишили на три дні в пологовому будинку. Доки шви не стягнуться.

— Яка вага?

Я знизую плечима.

— Мертвих не зважують, — міркую вголос. — Але йому треба дати ім’я. Щоб краще запам’ятати!

— Ти бачив його?

— Ні.

— Якщо хочеш, ходімо до тебе! — пропонує мокра білявка.

— Ми живемо з моїми батьками.

— Тоді йдемо до мене, в гуртожиток. Тут поруч. Лише доведеться дертися через вікно, щоб не розбудити Бурчиху — це наша комендантка. Вона — дурепа, якщо хто-небудь з хлопців у гості — відразу міліцію викликає.

— Ходімо, — погоджуюсь я.

Додому мене не тягне з багатьох причин.

19

Київ. Пуща-Водиця. Травень 2015 року.

Генерал Свєтлов полюбляє цивільний одяг. У нього костюм від Вороніна-молодшого. Сірий, але не мнеться. А під час особливого неясного освітлення блищить. Якщо генерал віддає перевагу цивільному — йому можна цілком довіряти. Отже, він не мріє стати головнокомандуючим. У нього немає манії величі.

Поруч зі Свєтловим біля відчиненої брами стоять директор санаторію Мунтян і різна там обласна обслуга. За обслугою блищить на сонечку знайома лисина начальника моєї охорони — полковника Потапенка. Теж любителя цивільного одягу.

Трійка «мерсів» безшумно вкочується у браму, і вона зачиняється. Я — в середній машині. Перша — порожня, у третій — помічник.

— Усі зібралися, — доповідає Свєтлов вже біля головного корпусу. — Чекають у концертній залі.

— Відмінити. — Я дивлюсь йому в вічі. — Зал відмінити. За півгодини в мисливському будиночку.

— Тоді краще за п’ятнадцять хвилин, — неголосно промовляє Свєтлов. — Про всяк випадок.

Я киваю. Відходжу до Мунтяна.

— Є проблеми? — запитую директора санаторію.

— Завжди є, але не скаржимось!

— Правильно. Ось чому ти вже тут десятий рік! Кави зробиш?

За кілька хвилин ми вже в санаторному барі. Й офіціант з обличчям тінейджера несе експресо. Помітно, як тремтять його руки під поглядом директора.

— Чий син? — запитую, вказуючи поглядом на офіціанта.

— Кастелянші. В нашій справі краще довіряти династіям.

— У нашій теж. Принаймні, більшість так думає. З Банкової нікого сьогодні не чекаєте?

— Микола Львович сьогодні ще тут, а більше нікого. Сьогодні ж — робочий день.

— Микола Львович тут? — Я починаю закипати.

— Він приїхав учора вночі. Не сам. — В очах Мунтяна блиснула добра поблажливість, немов завів мову про дитину. — Вони зараз снідають у кімнаті, і його водій теж тут. Так що от-от поїде.

— А з ким він приїхав? — Я починаю думати про цю жінку, Майю Войцехівську, про яку я ще нічого не знаю, крім імені та прізвища.

— Молода, схожа на циганку. — Мунтян мнеться. З обличчя помітно, що все знає. — Ну співачка вона, Інна Жанина...

— Тьху! — Вирвалося в мене мимоволі.

— Чого «тьху»! — В голосі директора відчувається незгода. — Вона дуже приємна. А вам було б краще одружитися...

— Ти що, прихерів? — Моя права долоня стискається у кулак. Я підводжуся зі шкіряного крісла.

— Пробачте, дуже прошу, — починає лопотіти він. — Це від утоми. Це не мої слова. Це Микола Львович про вас говорив!

— Мудак твій Микола Львович! — гарчу я.

— Так, так, мудак, — киває Мунтян.

Мій настрій поліпшується, коли я бачу перед собою відкриті обличчя, що зібралися у мисливському будиночку послухати мене. Які погляди! От наш ресурс. Він тут, а не у агентствах з працевлаштування!

— Добрий день, — кажу я й спиняю жестом саму спробу привітати мене. — Генерал Свєтлов відібрав вас для особливого державного завдання. Ми домовилися з Російською Федерацією про сумісну операцію «Чужі руки». Гадаю, що зміст зрозумілий. Те, що регулярно робить київська «Кобра» в Криму, а чернігівська — у Дніпропетровську, те саме ми будемо робити в Росії, а вони — у нас. Тільки на зовсім іншому рівні. Ви прямуєте до Москви, а звідти — відразу у один з регіонів. У Москві ви отримаєте інформацію про найвищі постаті регіональної влади, які так чи інакше причетні до злочинної діяльності. Не ставлячи перед фактом місцеві органи внутрішніх справ чи спецслужб, ви мусите за три-чотири нічні години провести затримання цих осіб і відразу ж вилетіти назад до Києва. Сидіти будуть ці особи на нашій території. Російська група буде робити те саме тут і забирати наших покидьків до Росії. Усе зрозуміло?

Хлопці кивають. Я бачу, що їм подобається рішучість. Вони смакують наперед боротьбу зі злочинністю у вищих ешелонах влади. Звичайно, вони хотіли б займатися тим тут і постійно, але шкода. Неможливо. Тут можна робити щось радикальне лише чужими руками. Як і у Росії. Дай Боже, продовжимо.

— Подальшу інформацію вам надасть генерал Свєтлов, якого я призначаю відповідальним за операцію з українського боку. Удачі!

Поки я йду від мисливського будиночка до головного корпусу, то відчуваю спиною та потилицею погляди цих хлопців. Я проходжу біля озера, де плаває лебідь. Зупиняюся.

«А що, коли моїх хлопців будуть використовувати просто для місцевих переворотів? — Закрадається сумнів. — Ні, адже я збираюся використати російських хлопців за призначенням. А не для того, щоб розбиратися з тим-таки Колею Львовичем... Хоча вже давно пора з ним розібратися».

— Він усе ще тут? — запитую я Мунтяна, який стоїть біля мого «мерса».

— Поїхав. Як побачив, що ви тут, — відразу чкурнув!

20

Крим. Судак. Липень 1982 року.

— Гей! Хто крайній?

Черга перед бочкою з білим кисляком оглядається. Вірніше, кожний оглядається, щоби переконатися, що він не крайній. Усі чоловіки в плавках. Половина тримає у руках трилітрові банки.

— Я, я — крайній, — визнає дідусь у плавках і панамці.

Ми втрьох підходимо. Ми — це я, Валіко з Москви й довготелесий Женька звідти ж.

У нас дві трилітровки й кульок свіжих мідій. Ми поспішаємо, бо спекотно. А мідії залишаються свіжими зовсім мало часу.

Незабаром вони шиплять на листі заліза, під яким палає дерево, викинуте морем на скелястий берег. Вони випльовують із себе останні краплі вологи.

А ми п’ємо кисляк. Продавщиця біля бочки сказала, що це не вино, а забраковане шампанське, точніше, шампанське без газу. На смак цього не скажеш, але воно холодне, а сонце пече нестерпно. Тому нам начхати, чи забраковане це шампанське. Чи забраковане вино. Ми просто сидимо на камінні та й ловимо кайф. Ловіть, доки ловиться. Любіть, доки любиться.

Ми тут лише третій день, тому ще не розібралися, кого любити. Треба, звичайно, зібратися, піти на дискотеку у який-небудь санаторій, а там уже роздивитися. Але це, можливо, завтра. А сьогодні нам добре й утрьох.

— Класний одеський анекдот! — оголошує Женька. — Сидить єврей на мості й чухає свої яйця. До нього підходить інший такий самий і запитує: «Сеню, чому ти сидиш на мості й чухаєш свої яйця?» — «А що, — відповідає Сеня. — Ти хочеш, щоб я сів на них і чухав міст?»

Ми сміємось. У нас немає вибору. В нас немає програми-максимуму. Ми реалісти. У нас буде три тижні мідій, холодного вина з бочки та душевна жіноча компанія, яка, якщо процементується й пропахне один одним, збереться тут і наступного літа.

21

Київ. Травень 2015 року. П'ятниця.

До мене зазирає Микола Львович. Я прошу його зайти за півгодини. Бо переді мною сидить на легендарному дивані майора Мельниченка депутат Кармазов, голова комісії з державних свят. Зачіска їжаком йому личить. Він схожий на боксера, хоча за освітою ветеринар. Утримує мережу ветеринарних клінік. Молодець, у тридцять п’ять років стільки набудував!

— Але ж зрозумійте, — каже він. — Країна потерпає від величезних збитків. Слід скоротити кількість нацвихідних! Ви лише порахуйте! — Він робить широкий жест у напрямку настінного календаря, подарованого мені Інститутом іудаїки. — З двадцять п’ятого квітня економіка у стані непритомності! Ось, погляньте! Німецький бундестаг уже втретє присилає листа з проханням відмінити свято Перемоги. Це ж архівне свято! Ветеранів не залишилось! Країни, яка перемогла, давно вже не існує. Європа від свого Дня Перемоги — 8-го травня відмовилася ще минулого року, але там цей день завжди був робочим! Будуть інші перемоги, тоді і виберемо новий день, щоб переможцям було коли святкувати. Адже ми — мирна країна! Ми ж ні з ким не воюємо!

— Добре, — я киваю головою. — Ти ж знаєш, що я з тобою згоден. Став на порядок денний, а мій представник у парламенті оголосить мою думку. Добро?

Ветеринар Кармазов задоволений. Він три місяці просився на прийом. Якби я раніше знав, про що піде мова, то зустрівся б з ним і раніше. Але я боявся, що розмова піде про запровадження нових нацсвят!

— Заклич Львовича, — прошу я помічника.

— Його тут немає.

— Тоді піди й знайди його. Скажи, що я чекаю!

Коля Львович заходить похмурий і насуплений. Запитує:

— Про що ви з ним розмовляли?

— А тобі яке до того діло? Про День Перемоги.

— І що? — Львович явно мені не вірить.

— Будемо відміняти, щоб підняти травневу економіку до рівня квітневої й червневої. Так. Сідай, я тебе слухаю!

Львович сідає у м’яку виїмку, залишену на дивані депутатом, який щойно пішов.

— Про що бажаєте почути?

— По черзі. Чому Відділ реєстрації стоїть порожній? Хто ця жінка, яку ти приводив до мене в лікарню?

— Це все одне запитання. — Коля Львович зовсім не палає бажанням розповідати. Але відступати не можна. Особливо сидячи. — Її звати Майя Володимирівна Войцехівська.

— Вже чув.

— У її житті була велика трагедія. Три місяці тому на власному вертольоті загинув її чоловік, Войцехівський Ігор Володимирович, 1980 року народження. Вона дуже його кохала.

— Ти що, переповідаєш мені індійський фільм? — Я починаю втрачати терпець.

— Якщо у вас бракує часу... — Львович піднімається з дивана.

— Сиди, — наказую йому я. — Сиди й розповідай!

— Коли ви лежали в комі в лютому, питання потрібно було вирішувати терміново. Це було необхідно для стабільності у країні... Її чоловіка намагалися врятувати, але не зуміли. Були порушені функції мозку. Вона була категорично проти того, щоб його серце використали для трансплантації. Вона навіть поклялася ніколи з ним не розлучатись і домовилася з якимось інститутом про те, що за сто тисяч доларів на рік вони будуть підтримувати серце її чоловіка живим... Нам довелося піти на серйозні компроміси. Адже це було найсвіжіше серце.

Я торкнувся рукою грудей. Стало гаряче.

— Кінець кінцем довелося підписати контракт з нею. Коли ви остаточно видужаєте, я вас із ним ознайомлю. Один із розділів контракту дає їй право постійно перебувати поруч із серцем її покійного чоловіка. Тому кабінет, про який ви говорили, звільнено для неї. Та поки що ми не будемо чіпляти ніякої таблички. Та й вона сама ще не знає, хоче тут сидіти, чи ні!

Я зчепив пальці обох рук у замок і замислився.

— Тобі не здається, що мої веснянки прогресують? — запитав я у Львовича.

Він придивився до мого обличчя.

— Та ні, їх не побільшало...

— А що, іншого серця у вас не знайшлося?

— На інше треба було чекати, а це виявилося зовсім поруч, у сусідній операційній. Належало воно, звичайно, не найкращому представнику суспільства. Але цю інформацію Майя Володимирівна пообіцяла зберігати в таємниці.

— А вночі? Де вона спить? — запитав я.

Львович затнувся.

— На Десятинній. За стіною вашої спальні. Там, в іншій квартирі, була раніше кімната для відпочинку прислуги. Але вхід знадвору. Та ви не переживайте, її ніхто не бачить і про неї ніхто не знає. Майже ніхто.

— Що ти зробив? — запитав я, узявши Львовича в оптичний приціл своїх очей.

— Я врятував вам життя і зберіг стабільність у державі. Друге, до речі, набагато важливіше за перше. Ви самі розумієте, хто відразу скористався б вашою хворобою чи смертю, щоб оголосити чергову війну корупції в найвищих ешелонах і під цією вивіскою змінити наш прошарок.

— Наш прошарок? — здивувався я, почувши нове для себе висловлювання.

— Так, наш шар. Ми — розшароване суспільство. Як торт «Наполеон». У нас один прошарок бідних, але багато прошарків багатих і напівбагатих прошарків, які вірять, що справжнє багатство створюється політикою, а не економікою.

— Ти мені лекцій не читай! Що ти ще пообіцяв цій пані?

— Давайте, пане президенте, краще як у «Тисячі й одній ночі». Поступово. Потрошку. Так про усю правду і дізнаєтеся. Адже серце не рідне, може й не витримати. Тоді заради чого я старався?

22

Париж. Кафе «Бушерон». Жовтень 2011 року.

— Я хочу заміж, — сказала вона, дивлячись на бокал молодого «Божоле».

— Усім жінкам рано чи пізно кортить заміж, — погодився я, прикурюючи від сірника бармена цигарку «Галуаз». — Це не означає, що їм кортить щастя. Вони хочуть стабільності.

— Минулого разу, в Брюсселі, ти обіцяв кинути палити. Ти обіцяв, що ми будемо зустрічатися принаймні раз на десять днів. Ти не обіцяв зі мною одружуватись, але сам мені розповідав, що твоя дружина померла три роки тому, а дочка навчається у Америці. Невже я не зможу замінити їй матір?

Щоразу, коли ми зустрічалися з Веронікою, розмова починалася зі сварки і взаємних претензій. Це побачення не стало винятком. Я дивився на неї, красуню, яка поступово втрачала свою молодість і від цього ставала ще більш вимогливішою до життя та свого оточення. Вона жила на Володимирській, але в Києві ми не зустрічалися. Це було неможливо. Проте можна було купити квиток до Парижа. Один для мене, інший, на наступний рейс, для неї. Можна було б зустріти її в аеропорту Шарля де Ґолля з букетом квітів. Дати їй поніжитися дві години у ванні, замовити у номер ароматичний масаж та пляшку шампанського. Можна було б дати їй кілька разів на місяць відчути себе гранд-дамою, світською левицею, щоправда, поза світським товариством.

— Чому ти мовчиш? — запитала вона. Торкнулась нафарбованими губами вина й поставила бокал на стійку бару.

— Молоде «Божоле» — це свято для бідних, — усміхнувся я. — Молоде вино не може бути добрим. Запам’ятай!

— Якби я запам’ятовувала усі твої істини, то стала б скарбницею банальностей!

— Запам’ятай чи, вірніше, не забувай, що ти — молода, красива жінка, яка бажає вийти заміж, — проспівав я.

Вона на мить розтанула, але швидко обтрусила з себе задоволення, яке отримала від моїх слів. Розпростала плечі та вколола мене поглядом примружених зелених очей.

— А ти — технократ, позбавлений почуттів і такий, що не розуміється на техніці. Навіть у техніці кохання! Ти лише рвешся кудись, сам не знаючи куди!

— Я рвався не кудись, а сюди. Я мріяв побачитися з тобою. Я зробив для цього все можливе і навіть, можна й так сказати, зневажив інтереси Батьківщини!

— Не вимовляй слово «батьківщина» з великої літери! — Вона з жалем похитала головою. — Ти не перед виборцями, не у парламенті. Ти взагалі зараз ніде! Тебе немає зараз, навіть тут, поруч зі мною!

— Ні, я тільки з тобою. — Я поглянув на свій годинник. «Філіпп Патек» показував пів на шосту. — Я даю тобі ще двадцять хвилин на претензії, а потім ми йдемо вечеряти!

Вероніка кинула погляд на свій платиновий годинник «Тюссо» — мій подарунок до її тридцятип’ятиріччя. І кивнула.

Й відразу зникла її агресивність. Вона, напевно, думала про час. Про те, що кожний відрізок вимірюється хвилинами й годинами, і якщо безглуздо витрачати хвилини, відпущені для щастя, тоді й щастя вийде куцим, як із секонд-хенду.

— Я тебе не обдурила, — м’яко промовила вона. — Я хочу заміж, і якщо ти не проти, то я одружуся вже через місяць.

— З ким? — запитав я, милуючись артистичним сумом на її обличчі.

— З Алхімовим...

— Зі старшим чи з молодшим?

— Ти смієшся? Звичайно, із молодшим.

— Так. — Кивнув я з цілком серйозним виразом. — Старший багатший, але молодий — молодший і також не бідний. Врешті і татусеве багатство перейде до нього, якщо на бензозаправному фронті не виникнуть нові бойові дії... Що тобі сказати? Я не маю права тебе зупиняти. Виходь!

На очах Вероніки блиснули сльози.

— Ти вже прощаєшся зі мною? — запитав я. — А як же вечеря?

— Ні. — Вона хитнула головою. — Адже в нас є ще два дні разом. Я не маю права переривати наше побачення. Шлюб — це одне, кохання — інше. Зрідка вони співпадають.

З її очей дійсно викотилися дві сльозинки й поповзли щічками донизу.

«Їй слід було б поправитися», — подумав я, дивлячись на Вероніку, на її тонке, прегарне личко, на її смарагдову блузочку, на таку ж смарагдову вузьку спідничину до колін, що заважала їй легко закидати ногу на ногу.

— Тобі ж доведеться з ним жити, — промовив я задумливо. — Ви не будете з ним зустрічатися в Амстердамі чи Парижі, не будете прогулюватися набережною Темзи поблизу Пімліко.

— Я розумію, я все розумію. — Вона підвелась, обсмикнула спідницю. — Я зараз!

І, узявши косметичку, пішла причепуритися.

Я подумав про те, що її відрепетируваний монолог раптом перетворився у відвертий крик душі. Вона цього не чекала й тому не могла тримати себе в руках. Зараз лише дзеркало туалетної кімнати може допомогти їй відновити свої сили. Сила жінки — в обличчі, в бойовій розмальовці брів, вилиць та вій, у поєднанні твердої інтонації з твердістю погляду. Це дуже важко — бути красивою жінкою. Та не просто бути, а ЖИТИ красивою жінкою. Я їй не заздрив. Таке життя досить часто впирається у самотність, як раптово перерваний шлях.

23

Євпаторія. Вересень 2002 року.

— Сергійку, ти тільки дивися за ним, щоб він не пив морської води! — благає мама, вказуючи рукою на мого брата-близнюка Дмитрика.

Дмитрик стоїть по коліно у морі. До берега далеко. Він жадібно оглядає обрії. Вперше на морі та вперше за п’ять років поза огорожею інтернату для психічно хворих людей. Він — з тихих. З дуже тихих.

— Сергійку, я піду куплю морозива! Тобі яке? — гукає мама.

— «Каштан».

— Йому я теж візьму «Каштан», ви ж близнюки!

Я дивлюся їй услід, як вона йде безлюдним мілким морем. Гарне видовище. Саме такою вона назавжди залишиться у моїй пам’яті. Ідучою безлюдним мілким морем.

Щойно закінчився дощ, і тому відпочиваючі сходяться на пляж. Вони не люблять лежати на мокрому піску, а нам — однаково. Ми приїхали сюди, щоб показати Дмитрикові море.

I він дивиться на нього жадібно, з відкритим ротом.

На ньому сині плавки-шорти з білими лампасами. Найдешевші. Адже йому все одно. Це нам важливо, щоб він виглядав як здоровий.

— А там, — обертається до мене Дмитрик. Його рука простяглась у напрямку далекого морського обрію. — Що там? Там кораблі?

— Так, там Одеса, кораблі, інші країни.

— Сергійку... — Він шукає поглядом мої очі. — Я ж не хворий! Просто мені нецікаво жити.

Дмитрик говорить повільно. Я дивлюсь на його обличчя та розумію, що близнюків у нас тепер може розгледіти лише мати, коли обом дасть по однаковій пачці морозива. Він худорлявий, очі припухлі, ніс зі шрамом — йому довелося битися з місцевими ідіотами, захищаючи від сільських мародерів вантажівку з продуктами, що прибула в інтернат. До речі, сам вчинок примушує засумніватися у його хворобі. Навпаки, здається, що головний лікар інтернату серйозно хворий. Та, може, він не мав іншого виходу, як покликати хворих на допомогу, коли місцеві оточили вантажівку й почали витягати водія з кабіни.

Дивна історія, котра скінчилася грамотою головного лікаря, яку Дмитрик привіз сюди, щоб дивитися на неї перед сном і просити то мене, то маму прочитати її вголос.

«За героїзм і самовідданість, виявлені під час захисту майна будинку-інтернату №3 в селі Глухівка Чернігівської області, нагороджується Бунін Дмитро Павлович».

— Твій батько мав таку саму медаль, — сказала мама, прочитавши вголос грамоту в перший вечір. — Срібну. «За героїзм». Ти весь у нього!

24

Київ. Вересень 1983 року. Неділя. Ніч.

— Дай телефон своїх батьків! — вимагає комендантка гуртожитку.

У кімнаті під стелею горить лампочка без абажура. На одному ліжку, мов нічого не сталося, спить товстуха років тридцяти. На іншому — сидить в одній спідниці, прикриваючи руками худі груди, та, з якою я сюди прийшов. Я не розумів, хто кого мав розраджувати цієї ночі, але п’ятнадцять хвилин тому я підсадив її, допоміг видертись у вікно цього високого першого поверху. Потім проліз сам. Потім вона зняла куртку й светр, сказала, що їй холодно, й пішла в сусідню кімнату, щоб тихцем узяти з тумбочки подруги пляшку «Мадери». А щойно повернулася, як слідом за нею увійшла комендантка Бурчиха і увімкнула світло.

От і вся історія!

— Я не знаю його! — перелякано повторює дівчина з худими грудьми.

— У нас три дні підряд зникають речі! — суворо дивлячись мені у вічі говорить комендантка, жінка-сервант років п’ятдесяти. Вона стоїть у дверному прорізі й повністю займає його своїм тілом. — Дай телефон батьків! Нехай приходять і платять за тебе штраф! Інакше я викличу міліцію!

— Викликайте, — кажу я. Мене охоплює цілковита байдужість. Сьогодні — ніч утрат, але в мене таке відчуття, що втрачати мені більше нічого.

Виявляється, я не правий. Комендантка викликає криком з темного коридору якогось напівп’яного дядю Петю, який тримає мене за руки поки вона дзвонить у міліцію.

— Як ти заліз у гуртожиток? — допитує мене вже у райвідділі на вулиці Щербакова сонний сержант. — Через вікно?

— Так.

— З метою скоєння крадіжки приватного майна?

— Ні.

— А по морді? — Сержант відриває погляд від протоколу, який він складає, та впирається цим бичачим поглядом у моє обличчя.

— Мене дівчина привела.

— Вона тебе вперше бачить!

— Так, але ми познайомились, і вона привела мене в гуртожиток.

— Та послухай, що ти городиш! Як може дівчина першого зустрічного вночі привести до своєї кімнати? Га?

Я знизую плечима. Сержант дивиться на годинник — пів на третю. У кабінет заходить моя мати.

— Що він накоїв? — запитує вона зі сльозами на очах. — Що ти наробив? Чому ти нам не даєш жити! Сволота! Покидьок! Паразит! Ледацюга!

— Заспокойтеся, громадянко, — несхвально дивиться на неї сержант. — Ваш син хотів скоїти крадіжку приватного майна з гуртожитку працівників овочевої фабрики.

Виникає пауза, протягом якої у голові моєї матері пролітають усі можливі сценарії, та її інтонація не міняється.

— Ви зрозумійте! Вони ж без батька росли. Він загинув на полігоні. Військовий, офіцер, капітан. У нього хворий брат, я постійно за братом доглядаю. З роботи — додому, з дому — по лікарях...

— Зрозуміло, — зупиняє її сержант. — Можна, звичайно, обійтися хуліганством, але злісним. Вдертися до жіночого гуртожитку — це ж не шибку розбити!

— Ану, вийди в коридор! — командує мені мати.

«Хто тут сержант?» — думаю я й підкоряюся.

За п’ять хвилин мене повертають у кабінет.

— Наступного разу будеш розумнішим! І думатимеш лише про наслідки! — каже мати і йде.

А мене залишають. Мені дають десять діб, і десять діб я підмітаю територію райвідділу. Мию підлогу на першому та другому поверхах. Потайки граю у очко з шістдесятирічним Зямою, якому дали п’ятнадцять діб за те, що напаскудив під дверима сусідки, яка написала на його дверях крейдою слово «жид».

25

Київ. Травень 2015 року.

— Ну ж бо, підніміть сорочку, — каже мені особистий лікар.

Прийшов до мого кабінету і командує. Але я корюся. Він слухає моє нове серце. Слухає уважно. Потім прикладає хромований холод стетоскопа до грудей. Слухає легені.

— Веснянки не проходять? — цікавиться між іншим.

— А хіба веснянки можуть пройти? — запитую я, втративши будь-яку надію очистити від них свою шкіру.

— Якщо вони є проявом хвороби, то можуть. Коли ж ні — то залишаться. Природа раптової появи веснянок у зрілому віці недостатньо вивчена.

— Чим же займаються вчені-медики за бюджетні гроші?

— Не веснянками, — признається лікар. — Раком, СНІДом, саркомами. Але коли чесно...

— Чого замовк? — Я обертаюся та дивлюся на цього колишнього військового лікаря, якого мені порадив Коля Львович.

— Це лише припущення, — після паузи продовжує він. — Мені здається, західні фармацевти виводять нові різновиди грипу й астми для запуску у продаж нових ліків. Ну, як комп’ютерники заробляють на антивірусних програмах, наперед виробляючи та запускаючи нові комп’ютерні віруси.

— Так? — Думка лікаря видалась мені цікавою. — То, може, веснянки — це все ж таки нова хвороба і проти них вже є ліки?

— Не чув.

— А ти дізнайся! Коли дізнаєшся, доповіси!

Після лікаря до кабінету заходить Львович з пачкою документів.

— Це на підпис. — Він кладе пачку на стіл. — I ще. Щоб це вас не заскочило зненацька... Поки ви хворіли, ми в Кабміні провели реформу...

— Яку реформу? — Я дивлюся на його кругле обличчя, як на порожню тарілку, котра пропонує мені з’їсти те, чого на ній немає.

— Прем’єр-міністра як такого більше не існує, — спокійно розповідає Львович. — Прем’єр-міністром по черзі стають галузеві міністри, і таким чином та чи інша галузь стає на деякий час пріоритетною. Зараз обов’язки прем’єра виконує міністр економіки Синько. Там, у документах, є план цієї реформи. Автор — ви.

— Вийди, зайдеш за десять хвилин! — командую я. — Сам прочитаю!

Залишившись на самоті, я переглядаю документи. Реформа розумна, тільки шкода, що виходить від цього недоумка. А й справді, він не дурень, коли поставив моє ім’я під реформою.

— Гей, — кричу я помічникові. — Поклич його!

Коля Львович заходить. Мені кортить сказати йому щось приємне. Погляд сам вихоплює із загальної картини, котра утворює оцю похмуру особистість, фіолетову краватку, яку аж ніяк не можна поєднати з його подобою і кольором костюма.

— Гарна краватка! — кажу йому я з усмішкою.

Він задоволений.

— Може, трішки «Хеннессі»? — пропонує.

Я кивком закликаю помічника, який усе чув.

— За реформу! — Львович піднімає бокал для коньяку.

— За неї, рідненьку! — підтакую я.

26

Київ. Жовтень 1983 року.

Десять діб підмітання двору райвідділу міліції пішли мені на користь. Не тільки тому, що я зав’язав корисні знайомства. Ні. Насамперед у мене там була купа часу для роздумів про людські цінності та мораль. Це якщо говорити пафосно. Коли ж вибирати камерні слова та вирази — я встиг не лише поплакатись на свою долю, а й подумати про майбутнє. Я зрозумів, що життя, як річка, винесло мене до двору цього райвідділу, і тепер від мене залежить, попливу я далі за течією чи спробую сам вибрати маршрут. Що в мене позаду? Школа, десяток робіт, на жодній з яких я не затримувався більше трьох місяців, і весілля. А тепер от перші десять діб арешту. Що попереду? Майже ціле життя, але от з чого його розпочати? З розлучення?

Про розлучення Світлана заговорила сама. Коли я повернувся з міліції додому до батьків, її речей у нашій кімнаті вже не було.

— Вона тобі тут листа залишила, — сказала мати. — Я його не читала!

Конверт був заклеєний, проте надірваний. Та й лист, коли я його витяг, пахнув оселедцями. Моя мати полюбляла оселедці, і двічі на тиждень на вечерю в нас був форшмак з картопляним пюре.

«Сергію!

Пробач мені. Здається, що смерть нашої дитини — це попередження, знак проти нашого шлюбу. Другий знак — це твої десять діб. Думаю, що нам треба розлучитися. Коли ти не проти, зателефонуй. Я у своїх.

Цілую. Світлана».

— Ти ба, — здивувався я. — А як же з приводу того, що Бог любить трійцю?

Та все ж таки подзвонив і сказав: «Я не проти». Вона, здається, зраділа. Розлучення пройшло швидко. Усе зробили її батьки через своїх знайомих у РАГСі.

— Це треба відсвяткувати! — запропонував мені приятель Женя, який жив двома поверхами нижче.

Я й відсвяткував. Узяв пляшку портвейну «три сімки» і ввечері пішов у райвідділ міліції. Знайшов сержанта, який арештував мене, і ми непогано посиділи в його кімнаті для чергування. Випив з нами за моє розлучення й молодий лейтенант. Дагестанець Марат Гусейнов.

— Виникнуть проблеми — заходь! — сказали вони мені на прощання.

27

Київ. Жовтень 2014 року. Ніч.

За вікном будинку Десятинною вулицею цебенить дощ. Він б’є по шибках, б’є по моїх барабанних перетинках. Та я сплю. У каміні догоряють дрова. Крізь неміцний сон я чую їхній тріскіт, і він трішки відтінює шум дощу. В мене був важкий день. Ніщо не втомлює мене так, як щомісячне звернення до народу по телебаченню. Усе у прямому ефірі. Потім прес-конференція. І теж у прямому ефірі. І запитання — одне веселіше за друге. «Чи буде Україна застосовувати санкції проти Польщі у відповідь на заборону в’їзду до Польщі українського транспорту з дизельними двигунами?» — «Яка ваша думка про законопроект, який передбачає натуралізацію нелегальних емігрантів?» — «Коли правління наведе лад в енергетичному секторі?»

Мені все ще чуються усі ці запитання уві сні. Друга ночі. І раптом — ледь чутний стукіт у двері. Стукають кілька хвилин, аж поки я не розплющую очі.

Я фокусую погляд на згасаючому полум’ї каміна. Піднімаюся, і накинувши халат, підходжу до дверей.

— Пробачте, пане президенте, — тихо докладає начальник охорони полковник Потапенко. — До вас Микола Львович поривається. Щось термінове.

— Що в тебе? — запитую я, пройшовши до вітальні, де він дожидався мого пробудження.

— Вранці Казимир оголосить про підвищення цін на електрику, — нервово тараторить Львович. — На п’ятдесят відсотків! Ви розумієте, що це означає?

— Але ж це його приватна електрика, — відповідаю я. — У нас країна з ринковою економікою. Що ми можемо зробити?

— Присядьте! — просить Львович. Потім обертається до чергового охоронця: — Чому стоїш, як бовван, піди приготуй кави!

Поки охоронця немає, Львович нахиляється у мій бік і нервово шепоче:

— Це лише початок! Ви зрозумійте! Він знову буде відключати боржників. А хто в нього головний боржник? Держава! Він і вас відключить! Він скуповував «Обленерго» для того, щоб за одну мить відключити світло по всій країні, зробити себе президентом і знову ввімкнути світло! І от... Ви уявляєте собі, що може статися! А все тому, що вся електрика в руках однієї людини!

— Але ж це Федюк йому дозволив!

— Справді так, але президент Федюк сидить у в’язниці за завдавання збитків державі... До речі, може, ви підпишете зміни до наказу?.. З приводу збільшення найбільшої суми збитків?

— Ти мене не заплутуй! Друга година ночі! — злюся я.

— Добре, добре! — Львович киває. — Нам необхідні термінові заходи...

— Є якісь пропозиції?

— Є.

З виразу його круглого обличчя можна зрозуміти, що пропозиції можуть викликати в мене заперечення.

— Потрібно зібрати парламент, — обережно каже він.

— Коли? Зараз?

— Зараз. — Він дивиться на високий годинник, що стоїть на підлозі. — О четвертій ранку. Не весь. Усю опозицію — вона ненавидить Казимира — і центристів. Тоді голосів вистачить. Ви виступите проти планів Казимира й запропонуєте законопроект...

— Який?

— Я підготував. «Про виробництво дешевої електрики та реструктуризацію державного боргу за спожиту електроенергію». Додамо туди статтю про запровадження мораторію на підвищення цін за електроенергію до наступних президентських виборів. Пройде! Голосів вистачить.

Охоронець повертається до кімнати. За ним — сонна покоївка з кавником.

— Збирай парламент! — кажу я Львовичу.

Він телефонує з мобільного до когось зі своїх.

— Чуєш! План «А»! — каже він і дає відбій.

Я п’ю каву й намагаюсь уявити собі план «Б». Напевне такий план існує, придуманий на випадок моєї незгоди з планом «А».

Немає нічого кращого, аніж виступ перед сонним парламентом. Правду кажучи, я й сам трішки сонний, проте це справі не заважає. У залі витає атмосфера підвищеної відповідальності. Нічні засідання могли б добряче просунути країну в напрямку до Європи, та користаємось ми цією можливістю досить таки рідко. Втретє за два роки.

Результат голосування перевершив мої сподівання. Указ прийнятий і набуває чинності негайно.

Після засідання парламенту мене відводить убік генерал Свєтлов. Він, виявляється, теж не спить ночами.

— Я дам наказ вилучити всі документи по неплатниках за електрику, — пропонує він. — Тоді ми відразу виб’ємо з їхніх рук останні козирі!

— Молодець! Уперед! — напучую я його.

Від парламенту стартують три сотні «мерсів», «ягуарів», «лексусів», розвозячи ще сонних опозиціонерів та центристів по домівках. Я дивлюся з вікна другого поверху на цей бджолиний рух. Краса! Жовті фари проводять по передсвітанкових сутінках красиві подвійні лінії. Машини немов летять на запах далеких квітів, вони поспішають за пилком. Вони хочуть бути першими.

— Ну як? — лунає за плечима задоволений голос Львовича.

Я озираюся.

— Чудово! Проси, що забажаєш! — напівжартома заявляю я.

— Указик підпишіть! Про збільшення суми найбільших збитків...

Я зітхаю, і раптом мої думки прояснюються й стають зрозумілими та конкретними.

— Добре, — кажу я. — Тільки указ не матиме зворотної сили — ті, хто сидять за старим указом, залишаться сидіти!

— Звичайно, — розводить руками Львович. — Навіщо їх чіпати! Адже головне — майбутнє!

— І ще. — Моє обличчя стає непроникливо-серйозним. — Мені треба терміново летіти з державним візитом. До дев’ятої ранку! Розборки з Казимиром повинні проходити за моєї відсутності!

Львович замислюється.

— Добре, — киває він. — Їдьте просто в Бориспіль. Я зараз зв’яжуся з МЗС і аеропортом. Літак буде готовий. Поки туди доїдете, підберемо країну для візиту.

28

Чернігівська область. Село Глухівка. Серпень 2003 року.

Шоста ранку. Після нічної зливи усе повітря просякнуте озоном. Дихати — саме задоволення. Ми з мамою сидимо у старому «опелі». Дверцята машини відчинені. Але на брамі будинку-інтернату №3 для душевнохворих ще висить замок. Принаймні для відвідувачів. Душі хворих ще сплять, і сторонніх просять не турбувати їх до сніданку. Сніданок уже напевне вариться. П’ятеро маленьких жіночок невизначеного віку вже пройшли на територію. Їх пропустив охоронець через будку-прохідну, що вмонтована між брамою та бетонною огорожею.

— Треба було виїжджати пізніше, — кажу я мамі.

Вона зітхає. Нахиляється уперед та дістає з сумки, що стоїть під ногами, м’який пакет кефіру. Відриває кутик та прикладає отвір до губ. Потім передає пакет мені.

— Я щоразу боюся, що не встигну, — каже вона нарешті. — Дай Боже, щоб ти цього не зрозумів!

Я слухаю і справді не розумію, що вона має на увазі. Дмитро ніби фізично здоровий. Це його душа хвора. Мама, звичайно, вже старенька — сімдесят п’ять років. Але на здоров’я не скаржиться!

— Ти, до речі, міг би узяти кращу машину, та з водієм! — Вона повертається та дивиться на мене критичним поглядом — червона кофта, довга чорна спідниця.

— А ти могла б одягатися краще, — відрізаю я. — I якби я взяв машину з водієм, то все міністерство знало би, що я маю брата у божевільні!

О дев’ятій годині ранку нам дозволяють пройти на територію. Насамперед я заходжу до головного лікаря й залишаю та столі конверт із сотнею доларів та свою візитівку.

— Виникнуть якісь проблеми — телефонуйте!

Він киває. В його очах — вдячність.

— Ви на скільки днів його забираєте?

— На тиждень.

Мама з Дмитром уже надворі. Вона щось говорить, а він повернув обличчя до сонця та примружив очі.

Я роззираюсь навсібіч і раптом бачу молоду жінку в дивному фіолетовому халаті. Волосся доглянуте. Обличчя дивовижної краси. Тонкий профіль. Витончена. На ногах — сріблясті вірменські капці зі загнутими догори носками. Розгублений погляд.

Я спостерігаю за нею з жадібною зацікавленістю. А вона повільно йде по траві. Зараз вона наближається, але ще кілька хвилин — і пройде мимо. Ці люди тут нагадують мені космічні супутники — кожний йде своїм курсом повз зірки та планети, і рух кожного — безкінечний.

Я ступаю до неї крок і неголосно запитую: «Як вас звати?»

Її погляд завмирає. Вона зупиняється. Дивиться на мене трішки спантеличено.

— Валя, Валя Віленська.

Я мовчу, і вона стоїть поруч та мовчить, ніби чекає, що я продовжу розмову. Але про що я можу в неї запитати? I поки я гарячково думаю, вона відвертається й продовжує свій рух по траві.

— Я зараз повернуся! — кричу я мамі й знову заходжу в адмінкорпус.

У кабінеті головного лікаря відвідувачів немає. Крізь вікно вривається яскраве сонячне світло. На стіні над столом — портрет Тараса Шевченка. На столі розкрита папка з підшитими документами і склянка чаю. Він піднімає на мене погляд.

— Щось забули?

— Тут у вас дівчина, Валя Віленська, — кажу я. — Хто вона?

— Легка форма шизофренії. — Головний лікар знизує плечима. — До неї раз на місяць приїздить сестра. Теж красуня.

— Санітари її не ображають? — раптово для самого себе запитую я.

— Що ви? Ми за цим стежимо.

Білий халат головного лікаря й фіолетовий халат Валі Віленської залишаються на території будинку-інтернату. А ми у старенькому «опелі» їдемо назад у Київ. На задньому сидінні сидить щасливий Дмитро.

— Дорогою де-небудь пообідаємо, — каже мама. Потім обертається до брата: — Що вам давали на сніданок?

— Вівсянку з варенням.

— Як в Англії! — кажу я усміхаючись.

— А ми будемо рибалити? — запитує Дмитро. — Ти ж обіцяв минулого разу.

— Будемо, будемо! На лимані знаєш як клює! Закинув і відразу витягнув!

Я дивлюсь на нього у дзеркальце. Бачу його посмішку й думаю: «Добре влаштувався! Немов уклав угоду з життям про взаємне невтручання!»

29

Київ. Жовтень 1983 року. Вечір.

А дощі ллють і ллють. Друг Женька з третього поверху притяг відик і касету з порнухою. Мама поїхала до кравчині. Ми дивимось і дивуємося.

— Уявляєш, в них таке щодня по ящику показують! — каже Женька. — А у нас — програма «Час» та «Сільська година». Дивитись нічого!

На екрані в басейні плаває голяка немолода грудаста жінка. Час від часу вона підпливає до бортика та сама пестить свої груди. При цьому дивно всміхається.

Я знизую плечима.

— А ти хотів би увесь час бачити таке по телеку? — запитую я.

— Зачекай, далі буде цікавіше! — обіцяє Женька.

Далі на касеті майже те саме, лише під завершення фільму з’являється чоловік, роздягається голяка і також пірнає у басейн. Спочатку вони розмовляють англійською. Без перекладу, звичайно. А вже потім займаються ділом, але з води практично нічого не видно.

Я знову знизую плечима. Запитливо дивлюся на Женьку.

— Це не та касета! — вибачається він. — Мені обіцяли іншу, а притягли ось цю...

Відключивши громіздкий відик від телевізора, він забирає його разом з касетою. І я залишаюся сам. Хоча в принципі ще не так пізно, але за вікном ллє дощ, і здається, що вже ніч і що вона ніколи не закінчиться.

30

Повітряний простір України. Жовтень 2014 року. Ніч.

Екіпаж президентського авіалайнера вочевидь напружений. За останні півгодини командир екіпажу підходив до мене двічі.

— З землі немає жодної команди, — докладав він. — Що робити?

— Продовжуйте кружляти над Києвом. Команда буде!

Дві стюардеси — молоденькі блондинки — вже встигли намалюватися. Малювалися вони по черзі в туалеті. Тепер стоять у хвості салону й про щось нервово шепочуться. Мабуть, їм передалося хвилювання пілотів. Але ж пілоти хоч розумні люди. Розуміють, що щось тут не так. Думають, напевно, що поки ми кружляємо в нічному небі, на землі військовий переворот чи ще щось подібне. Насправді маленький переворот учинили ми з Колею Львовичем. Звичайно, Казимир міг би зробити спробу вчинити антипереворот, але я сподіваюся, що він ще спить і ні про що не знає.

Я підводжуся з крісла. Проходжуюся задумливо широким проходом, засланим чистенькою килимовою доріжкою. Доходжу до стюардес. Вони замовкають. Дивляться на мене очікувально.

— Куди хочете полетіти? — жартома запитую я.

— У Туреччину, на море, — відповідає та дівчина, що ліворуч. Вона сміливіша, ніж її подруга.

— У Туреччину? — Я дивлюся собі під ноги, а потім на стрункі ніжки стюардес. Вони це помічають.

Знову підводжу погляд.

— Може, полетимо. Я подумаю! — Розвертаюся та йду розважливим кроком до кабіни.

Дверцята до кабіни відчинені. Там палає безліч лампочок — синіх, червоних, зелених. Далі, за склом — цілковита темрява.

Командир екіпажу виходить мені назустріч.

— Пане президенте, є команда! Летимо в Монголію!

— У Монголію? — Я здивований. Краще б справді в Туреччину. Вона тут поруч, за морем.

За годину я дізнаюся, що терміново зібрана делегація представників вітчизняного бізнесу летить слідом за нами на другому президентському літаку. Там також є Коля Львович. Добре, коли президент у країні один, а президентських літаків — два, міркую я, перш ніж заснути під одноманітне дзижчання двигунів авіалайнера.

31

Київ. Червень 2015 року. Неділя.

— Може, поїдете до Кончі? Відпочинете? — турбується помічник.

Він стоїть у дверях мого кабінету в офіційній резиденції на Десятинній. На вулиці спекотно, і лише три безшумні кондиціонери утримують у квартирі приємну прохолоду. Від самого погляду у вікно мені стає гаряче. Гаряче й неприємно.

— Ні. — Я дивлюся на помічника й намагаюсь придумати йому завдання, щоб він більше не турбував мене. — Знаєш що, є в мене до тебе одне прохання... Але так, щоб ніхто нічого не знав...

Помічник весь витягується струною, доторкнутися — задзвенить. Навіть, здається, на пальці звівся, щоби краще чути.

— Візьми машину та знайди де-небудь зо двадцять кілограмів доброго льоду. Привезеш сюди, зрозумів?

Помічник киває і виходить. Рух прохолодного повітря крізь відчинені двері відновлюється.

Опівдні приходить лікар. Слухає серце, легені.

— Може, віскі? — запитую я.

— Мені не можна, — зітхає лікар. — Печінка!

— А мені можна? — цікавлюся.

— Можна, поступово збільшуючи дози. Серце підкаже, коли буде треба зупинитися. Чуже серце чутливіше, ніж своє. Та й людині властиво слухатися чужих органів. Адже в мене теж печінка не моя, пересаджена від людини, яка кинула пити. Тому я пити й не можу.

— Ну, а як ви розслабляєтеся?

— А як в анекдоті — я не напружуюся, — усміхається лікар. — Якщо серйозно — рибалю, збираю гриби і споюю друзів...

Його останні слова мене зацікавили.

— Споюєте, а самі не п’єте?

— Саме так. Вони п’ють і розмовляють, а я підливаю і слухаю.

— Цікаво!

— Можете застебнути сорочку. Усе добре. Головне — тримати голову в холоді, не гарячкувати. Проблеми можуть виникнути лише через нерви чи різке збудження. Так що аж занадто радіти вам не рекомендується.

— Я — людина спокійна.

Охоронець відводить лікаря до виходу, а у дверях кабінету знову з’являється помічник.

— Куди лід? — запитує він.

— У ванну.

— Весь?

— Весь.

— А потім?

— Потім покличеш мене.

Через п’ять хвилин моє втомлене спекою тіло обпалює холодом лід. Він вкрив усе дно ванни-джакузі. Я лежу на ньому, як на жаринах, близько п’яти хвилин. Потім вмикаю холодну воду, і вона струменями б’є в моє тіло, починає вимивати з-під мене куби й кубики льоду, закручувати їх у вир.

— Гей! — кричу я помічникові, і той відразу зазирає у ванну кімнату.

— Віскі, — наказую я йому.

— З льодом?

— Без.

Що за дивне задоволення: лід окремо, віскі окремо.

Кортить чогось ще, чогось сенсаційного, що може викликати у тілі резонанс.

Я прошу помічника увімкнути музику. Він знає мій смак і вже орієнтується у моєму настрої. В цьому умінні йому не відмовити.

«О, якби я біг це передати звуком!» — лине з вмонтованих у стелю гучномовців мужній бас Фьодора Шаляпіна. Ось він, резонанс тіла. Я відчуваю легке тремтіння — доказ того, що я слухаю та чую цей голос не лише вухами, але й усією шкірою, усім своїм охолодженим у ванні з льодом єством.

«Цікаво, він бив жінок? — думаю я про Шаляпіна. — Напевно бив! Під гарячу руку. Звичайно, бив найулюбленіших, найближчих. У гніві й пристрасті. Це було б гарно — побачити живцем розлюченого Шаляпіна, який заносить сильну руку над переляканою тендітною жінкою, готовою впасти перед ним на коліна та просити пробачення навіть за те, чого не робила».

— Вам лист, — уривається до моєї розслабленої уяви голос помічника.

Лист? Я дивлюся на довгий конверт з написом «Панові президенту».

— Хто приніс?

— Начальник охорони передав. Сказав, що знайшов на підлозі.

— Принеси ще віскі!

Він іде, а я розкриваю конверт, і очі мої округлюються. Я, мабуть, уже років десять не бачив, щоб хтось писав від руки. Слово вже давно стало друкованим. Літери, гранясті, як старі склянки, шикуються в будь-які речення, аж до пропозицій руки та серця. Для емоційних листів є особливий «нервовий» шрифт, для гнівних — спеціальний, «надутий» та пихатий.

«Шановний президенте!

Я сподіваюся, що ви видужуєте і скоро погодитеся побачитись зі мною. Для мене це дуже важливо. Хоча зараз я задовольняюся й цими п’ятьма метрами, які розділяють нас ночами.

Бажаю вам внутрішньої рівноваги і доброзичливості до навколишнього світу.

Щиро ваша

Майя Войцехівська».

Лист промчав по мені, як трактор. Я лежав у джакузі, обеззброєний нахабністю цієї пані. Її почерк відсилав мене в перший клас середньої школи, де в зошиті в косу лінійку я вчився правильно «нахиляти» букви, щоб виробити почерк та й узагалі просто навчитися писати.

— Ваше віскі! — проспівав над головою помічник.

Я узяв іншу склянку. Поставив її на край ванни і, спіймавши у воді два кубики льоду, кинув їх у віскі.

— Дізнайся, де і ким було знайдено листа. Дізнайся й доповіси!

Я пив віскі, дивився на цю руду рідину та порівнював її колір з кольором моїх веснянок. Коли допив, подивився на свою п’ятку — там також були веснянки.

32

Київ. Жовтень 1983 року.

За чверть восьма. Вечір. За «шістнадцятими» будинками готується бійка. Не звичайна, а майже ритуальна — «стінка на стінку». З нашого боку — майже п’ятдесят чоловік. Наш бік — це хлопці з «шістнадцятих» та «вісімнадцятих» будинків. Плюс ще десять хлопців, які живуть поблизу школи № 27. Більшості бійців — шістнадцять-сімнадцять років. Мені — 22. Я — штабний. Ми з Женькою обдумуємо стратегію і тактику.

— Дай троячку, я збігаю по портвейн. — До нас підбігає Вітя Лисий. — Гастроном зачинять!

Я неохоче виймаю троячку. Вітя Лисий біжить. Шумить вітер. Наш чи-то-парк-чи-то-сад розгойдується кронами і теж шумить. Десь далеко гримить грім.

— Знаєш, — шепочу я Женьці, — залишайся за мене. А я збігаю за підстраховкою. Скажи нашим, щоб ланцюги витягали лише в крайньому випадку. Лише коли побачать, що «круги» б’ються нечесно!

Немов розвідник, тихенько проходжу повз юрбу «кругів» — наших суперників з вулиці Щербакова. Сповільнюю крок, прислуховуюся.

— Прутами по ногах! — долинає до моїх вух. — Потім замісимо ногами...

Я повертаюся до Женьки.

— Слухай, справа серйозна. У них залізні прути. Скажи хлопцям, щоб відразу били ланцюгами. По ногах.

За п’ятнадцять хвилин я, захекавшись від бігу темрявою, влітаю до райвідділу міліції.

— О! А ти чому тут? — гукає до мене з віконця чергового лейтенант Марат Гусейнов.

Я пропихаю голову у віконце.

— Зараз буде місиво, «стінка на стінку». Між «шістнадцятими» і садом. У «кругів» — залізні прути.

— А у твоїх?

— Ланцюги.

— Прути важчі, — задумливо киває лейтенант. — То що, пропонуєш налякати?

— Не відразу. Треба хвилин десять побитися, щоб побачити, на чиєму боці сила, а потім — налякати.

Лейтенант Гусейнов підводить голову та дивиться на настінний годинник у кімнаті чергового.

— За півгодини — футбол. «Динамо» (Київ) — «Динамо» (Тбілісі). Добре було б устигнути.

— То я побіг! — кажу я. — За п’ятнадцять хвилин!

— Добре, — спокійно киває лейтенант, і його рука простягається до товстої білої клавіші на громіздкій міні-АТС.

Бійка починається майже раптово. З боку «кругів» у юрбу наших хлопців летить шматок цеглини. Хтось кричить від болю, і відразу ж уся рать, подістававши ланцюги й розкручуючи їх, мчить на супротивника. З балкону третього поверху найближчого будинку вдивляється у бійку чолов’яга в білій майці. Вдивляється, перегинаючись через перила, і кричить: «Викличте міліцію, в мене немає телефону!»

Зі сторони гуртожитку овочевої фабрики випливає на юрбу, що б’ється, світло автомобільних фар. Чути міліцейську сирену.

Я намагаюся зрозуміти, хто перемагає, і не можу. Доводиться повсякчас ухилятися від ударів. Вже двічі прут пролітав над моєю головою. «А казали, що по ногах», — обурююсь я подвійній брехні супротивника.

— Менти! — кричить хтось.

І бійка починає розпадатись, розсипатись, розчинятись у темряві.

Ментовський «газон» їде повільно. Зрозуміло, що вони нікого не будуть ловити. Якщо піймають — треба складати протокол, саджати до клітки. А футбол?

З-за стовбура старої вишні я спостерігаю за спорожнілим полем битви. Два міліціонери у світлі фар піднімають із землі прути й ланцюги. І раптом обоє повертають голови у бік куща горішини. Звідти лунає стогін.

«Хто ж це? — нервово думаю я. — Борони Боже, хтось із наших!»

Менти витягують хлопця з-під куща й підводять до машини. У світлі фар оглядають і обмацують йому голову.

Це ж Білий! Вчительчин син!

Я виходжу з-за дерева. Прямую до машини.

— Це Вася Білий, — кажу ментам. — Давайте я заведу його додому!

— А ти хто такий? — запитує спантеличений прапорщик з побитим віспою обличчям. — Ти теж із цієї банди?

Я вдивляюсь в обличчя другого мента — теж незнайоме.

— Давай обох у машину! — наказує прапорщик.

«Газон» розвертається, і ми з Васею мовчки дивимося, як залишаються позаду ребра хрущовських п’ятиповерхівок, дерева саду-парку, гуртожиток овочевої фабрики.

Я напружений. Мені здається, що це якісь інші менти. Може, цих викликав хтось із «кругів»? А мої просто забули?

Але «газон» під’їжджає до знайомого, багато разів підметеного мною райвідділу.

Там уже зустрічає нас Гусейнов. Васі на розбиту голову виливають баночку зеленки, і потім ми разом з ментами дивимося футбол.

Після першого тайму рахунок 2:1 на нашу користь.

33

Київ. Вересень 2003 року.

— До вас Сергій Дмитрович, — зазирає у ледь прочинені двері секретарка.

Я киваю, і в кабінет заходить Догмазов. Двометровий доктор історичних наук, президент фонду «Інтелектуальні ресурси». Пам’ятаю, як одного разу мені довелося робити його візитівці обрізання — інакше вона не поміщалася у віконечко візитівниці. На візитівці була перерахована така сила-силенна звань і посад, що коли я дочитував останні, перші вже забувалися.

Але це нічого. Це амбіції. Усе життя досягав, зараз нарешті досягнув. Нехай усі знають!

— Сергію Павловичу, — посміхається він. — До вас тепер і не пробитися. Два тижні телефонував. То ви у Страсбурзі, то в Брюсселі! Не втомлюєтеся?

— Був би радий, та не виходить. Адже не втомишся — не відпочинеш. От і відпочивати не виходить по-справжньому.

— Ну, я гадаю, це не проблема! — знову посміхається він. Сідає у крісло для відвідувачів.

Традиційний початок будь-якої ділової розмови. І чим вона діловитіша, тим довше тягнеться грайливий вступ.

— Як ваша мама? Одужала?

— А ви все знаєте! — дивуюсь я. — Так. Довелося витратитись на ліки, самі розумієте...

Він киває. Я мигцем кидаю погляд на годинник. Дуже вже не хочеться, щоб розмова затяглась. У мене на сьогодні є ще інші плани.

— Вам тут не тісно? — Сергій Дмитрович оглядає мій просторий кабінет.

— Та ні, досить затишно, — кажу я, а сам міркую: це перевірка на ситість чи пропозиція піднятися ще на одну сходинку угору?

Наступна сходинка мені не до вподоби. Зараз я замміністра. Зазвичай замміністра живе довше, ніж міністр. До того ж я не є великим любителем прожекторів державної слави. Мені добре й при моїй свічці.

— А мені здавалося, що ця робота не дає вам розкритися в повній мірі. Я ж розуміюсь на людях. Бачу, хто занадто дрібний для виконання висунутих завдань, а хто — занадто крупний. Так от, останнім часом ви покрупнішали...

— Може, кави?

Він киває. Я прошу Нілочку, свою секретарку, потішити нас міцною арабікою.

— У нас на Банковій є вакансія, — чомусь напівпошепки повідомляє він мені. — Гроші ті самі, але радощів більше. I відповідальності, звичайно. Ви обміркуйте, а я до вас зателефоную. — Він дістає з кишені електронний записник. Проганяє монітором якісь записи. В середу, об одинадцятій!

Кава здається Догмазову досить міцною, і він вкидає у горнятко три ложечки цукру.

— Знаєте, — посміхається він, — у моїй родині усі полюбляли та й полюбляють солодке, і жодного випадку діабету!

Сергій Дмитрович іде, знову залишивши на столі свою візитівку. Цікава в нього звичка! Ніби у якомусь детективі! Чи у фільмі мого дитинства «Фантомас».

Я беру візитівку до рук. Спочатку хочу викинути у смітник для паперів, але рука завмирає. Прибиральниця прибирає сміття, та куди вона його виносить? I чи не потрапить ця візитівка до кого-небудь на стіл? Ні, я не повинен забувати про те, що чим ближче до сонця, тим спекотніше.

Я переглядаю безкінечний перелік посад та звань. Здається, щось додалося. Ось це — «Академік Європейської Академії Управління». Добре.

Я виймаю візитницю і вставляю в її віконце зламану навпіл нову візитку Догмазова. Поверх старої.

— Сергію Павловичу, — зазирає Нілочка. — Ви наказали Васі до третьої підігнати машину. Він уже чекає.

— Сьогодні мене вже не буде, — кажу я секретарці на ходу.

Світлану Віленську я впізнаю відразу. Вона дуже схожа на сестру. Вона сидить за столиком у ресторані «СРСР» за Печерською лаврою й чекає на мене. Головний лікар будинку-інтернату молодець! Він зробив усе так, як я просив. А я просив його зв’язатися з нею й сказати, що є людина, яка готова допомогти її сестрі. В медичному розумінні. I вона подзвонила сама. Це головне. Не я подзвонив, щоб набиватися на зустріч, а вона!

— Вибачте, я запізнився. — Я присідаю поруч на стілець. — Служба! Ви що-небудь будете?

Відразу ж біля неї з’являється офіціант у піонерській краватці. Пропонує меню.

Ми беремо по салату й по бокалу «Мускату білого каменю».

Їй — років тридцять п’ять. Важко навіть сказати — старша вона за Валю чи молодша.

— Знаєте, мій брат також живе там, у Глухівці, в будинку-інтернаті. Головний лікар сказав, що у вашої сестри та мого брата схожі діагнози...

Вона уважно дивиться на мене. Дуже уважно. Коротенький модний жакетик розстібнутий. Під ним — облягаюча шерстяна кофтинка. Я зісковзую на мить поглядом донизу — джинси-дудочки й гостроносі туфлі з м’якої шкіри. Також коричневі.

— Ваш брат там давно? — запитує вона.

— Спочатку він був під Києвом, а три роки тому його перевели у Глухівку. А Валя?

— Валя нещодавно. Другий рік... Микола Петрович казав...

— Так, коли він розповів про схожість діагнозів, я подумав, що, можливо, спробувати цю нову методику одночасно?.. Ви розумієте, про що мова? Я — не лікар, тим паче — не психіатр... За що купив — за те і продаю, пробачте за висловлювання. Кольоротерапія. Кажуть, німці винайшли. Підбирають індивідуальний заспокійливий колір, потім другий колір, що стимулює акцентовану увагу до реальності. Поселяють на час курсу до спеціальної лікувальної квартири, що оформлена у цих двох кольорах, і коригують психіку.

— Я маю гроші, — спокійно говорить Світлана. — Головне, щоб це допомогло.

— Гроші можуть не знадобитись. Я спробую домовитися через Мінохорониздоров’я. Це нова клініка, яка нещодавно отримала ліцензію... А ви чим займаєтеся?

— Медом, — каже вона. — Експортом меду...

— Ну і як?

— Не вистачає. — Світлана зітхає. — Меду не вистачає. Можна було б продавати на триста тонн більше...

— То ви не проти моєї пропозиції? — запитую я.

Вона згодна.

— Тоді, будь ласка, залиште вашу візитівку, і я буду тримати вас у курсі справи, — кажу я і моє несподіване красномовство починає десь усередині мене дратувати.

«Світлана Віленська»

Т. 210-00-01

Ф. 210-00-02

Незвично бачити візитівки, на яких, крім імені, прізвища та телефонних номерів нічого більше не вказано. Що це? Ознака потайливої вдачі?

34

Москва. Жовтень 2014 року.

Летіти до Монголії й не залетіти хоча б на зворотному шляху до Москви було б просто безглуздям. Тим більше, що Росія завжди хоче знати про стратегічні плани сусідів.

— А яким чином Монголія може стати стратегічним партнером України? — щиро дивується віце-спікер Держдуми. — Що ви там крім шкіри знайдете?

— Наша делегація підписала сімдесят два контракти, — з гордістю відповідаю я. — Так, половина з них по шкірі та шкіряній промисловості. Але ж ви розумієте, що через вашу голову далеко не стрибнеш. Тому контракти по шкірі відкриті також і для російського бізнесу...

«Звідки вони беруть таких ведмедів? — міркую я, дивлячись на віце-спікера. — Гітлер мріяв про таких німців, а не вийшло! Справжній арієць — двометровий блондин із синіми очима й русявою борідкою!»

Шия втомилася від напруження. Та й просто неприємно задирати голову, коли спілкуєшся з нижчим, взагалі-то, за посадою. Краще б присісти.

— Давайте присядемо, — кажу я, даючи зрозуміти, що втомився. Сам він напевне не збирається запропонувати присісти.

— Так-так, — російський арієць киває, озирається по сторонах. — Ходімо до переговорної. Камінна вітальня зайнята — там зустрічається прем’єр з німецьким канцлером.

«Переговорна» — це їхній жаргон. Просто невеличка вітальня, яких у Кремлівському палаці півтора десятка. Щоправда, крісла шкіряні, та й обслуга тут як тут — стрункий хлопець у строгому костюмі.

Віце-спікер киває йому, і вже за кілька хвилин на столі з’являється величезна ваза зі свіжими фруктами і мінералка, а до неї — кришталеві бокали.

— А що це за переполох був у вас в Києві кілька днів тому? — раптово запитує віце-спікер.

— Переполох? Ви про нічне засідання парламенту?

— Так, пане президенте.

— Звичайне прийняття термінових рішень, — відповідаю я і раптом розумію, що вже другий день ніхто не доповідає мені про обстановку у країні. — Адже тепер усе вже спокійно? — напівзапитую-напівстверджую я.

— Так, спрацювало! — Віце-спікер схвально похитує головою. — Розумне рішення!

Мене раптом відпускає. Настрій покращується, і вже не здається таким величезним цей російський арієць. Навіть навпаки. Тепер ми обоє сидимо, мені захотілося яблука. Я беру найбільше з вази. Не знаходжу поглядом ані ножа для фруктів, ані, бодай, блюдця. I просто підношу яблуко до рота та кусаю. Яблуко хрустить на всю вітальню. На обличчі віце-спікера здивування. Він ніби не чекав такої сміливості від свого гостя.

Доївши яблуко, я пропоную йому поміркувати з приводу відкриття кількох спільних заводів з обробітку шкіри у вільній прикордонній зоні під Харковом.

Він гарантує зустрічні пропозиції протягом тижня. На цьому ми розстаємось.

Інший президентський літак із делегацією представників української бізнес-еліти вже полетів до Києва. А наш щойно вивертає на злітну смугу.

У кріслі навпроти сидить Коля Львович. У руках — склянка з мінералкою.

— Пане президенте, — каже він. — Я забув доповісти. Вдома все гаразд. Народ схвалив укази про дешеву електрику. Навіть пройшла демонстрація на підтримку!

— Ну, а з Монголією? — запитую я. — Як ти гадаєш? Вийде?

— Їм потрібен вихід на європейський ринок хутра й шкіри. У них лише один конкурент — Туреччина. Україна ближча до Європи, ніж Туреччина, а робоча сила коштує стільки ж.

Та наш ринок не такий вже й слабкий. За приблизними підрахунками, потенційний продаж — 3-4 мільярди доларів на рік, додати ще до того п’ять-шість тисяч нових робочих місць...

— Так, добре, — зітхаю я, відчуваючи, що втомився.

Літак важко відривається від російської землі. Що в них там, магніти зариті, чи що? Швидше б додому та й спатки, думаю я.

35

Київ. Жовтень 2003 року.

Сергій Дмитрович Догмазов у своїй чорній «Волзі» возить мене по якихось офісах і відрекомендовує різним людям, яких я ніколи раніше не зустрічав. Я почуваюсь наче наречена на виданні. Добре, що хоч не просять покрутитись-повертітись і зубки показати. Наступний офіс — на початку Володимирської. Квартира на третьому поверсі. Броньовані двері без номера й вивіски. Зустрічає охоронець у камуфльованій формі, потім з’являється молодий чоловік у костюмі з краваткою та проводить нас довжелезним коридором — вочевидь, тут раніше була комуналка. В кінці коридора просторий кабінет, стіни якого обвішані дипломами в рамках. За полірованим столом лисуватий і трішки сутулий чоловік. Йому приблизно п’ятдесят років. На товстих пальцях — два масивні персні. Руки лежать перед ним на столі і тому персні добре видно. А біля рук — великий калькулятор.

— Ось, я вам казав, пам’ятаєте? — Догмазов зупиняється перед власником кабінету і вказує поглядом на мене. — Це Сергій Павлович Бунін.

— Гарне прізвище, — киває лисий. — Десь я вже його чув...

Він напевне намагається пригадати, але потім відволікається від мого прізвища і уважно дивиться мені у вічі.

— Ви достатньо гнучка людина? — запитує він, одночасно ніби відсовуючи обличчя та свій погляд трішки вбік, ніби намагається роздивитись мене в профіль.

— Достатньо, — кажу я.

— За п’ять років вам буде менше ніж п’ятдесят?

— Так.

— У вас немає хронічних захворювань?

— Ні.

— Ну добре. — Він переводить погляд на Догмазова. — Завтра поговоримо.

І на цьому наша зустріч закінчується. Це була вже восьма подібна зустріч.

— Вас додому чи на роботу? — запитує надворі Догмазов.

— Додому.

36

Київ. Липень 2015 року. Понеділок. 7 ранку.

На столику у вітальні — срібний кавник і срібна ваза з теплими пиріжками. Я наливаю кави у горнятко з мейсенської порцеляни і слухаю калатання дзвонів Андріївської церкви. Дзвони дзвонять на моє прохання. Такого сонячного ранку хочеться відчувати себе ближче до Бога. Хочеться відчувати його схвалення.

Ні, я не став щиро віруючою людиною, але перестав бути атеїстом. Я зрозумів, що важливість церкви та важливість віри — це дві різні важливості. Церква — частина державної системи, дуже важлива під час виборів. Віра — це привід та стимул для віруючих виборців довіряти церкві. Я вже не кажу про те, що церква — це гарно, це як іноземний театр, у якому нічого не зрозумієш без перекладу, проте в очах — жодних претензій!

До речі, про театр. Післязавтра — зустріч зі скульптором Здобою. Це приємна частина внутрішньої політики. Президент повинен виявляти турботу про мистецтво.

Кава трохи гірчить. У дверях з’являється помічник. Обличчя перелякане — відразу зрозуміло, хто прийшов.

Коля Львович усе ж таки перепрошує за дуже ранній візит.

— У Росії НС, — каже він. — Я думаю, ви повинні знати...

— Кажи!

— Вночі викрадено губернатора Приморського краю з п’ятьма замісниками й дванадцятьма начальниками відділів.

— Отакої! — дивуюсь я. — А навіщо мені про це знати?

— Восьмеро з викрадених — етнічні українці. Якщо їх викрали чеченці — можна заступитися за них і пограти з Росією у гру «Хто найкращий негоціатор?»

— Але ж паспорти у них однаково російські, — міркую я вголос. — Навіщо нам вплутуватись у цю справу?

— Але я триматиму вас у курсі справ. Росія цінує допомогу в таких ситуаціях.

— Добре. Будеш доповідати, — погоджуюсь я.

Дивно, але ранковий візит Колі Львовича не псує мені настрою. Хоча церковний передзвін і поява глави адміністрації — речі діаметрально протилежні. Але новина, яку приніс Коля Львович, видається мені цікавою, і я прошу помічника терміново розшукати мені генерала Свєтлова.

За п’ятнадцять хвилин ми разом з генералом уже п’ємо каву.

Мої підозри виправдалися — уся ця «приморська» команда зараз летить до нас в Україну. Це перший результат операції «Чужі руки». Цього разу руки були українськими.

— Ми збудували для них в’язницю у Карпатах, у горах. На триста чоловік, — доповідає генерал. — Будували турки. Як готель. Тож умови в ній відмінні. Периметр і служби добудовував будбат.

— Так ми незабаром станемо Кубою для Росії, — посміхаюсь я.

— Чому? — не розуміє Свєтлов.

— Кубою для російського «талібану». Жартую, — додаю я, розуміючи, що мій жарт не пройшов.

— Треба підготувати список для спецкоманди. Регіон я вже вибрав — Запоріжжя. Саме час привести там усе до ладу.

— Приводь. А заміна на посади, які звільняються, вже підготована?

— Так. Здебільшого з колишніх наших.

— Це добре, але ти й на «піхоту» зваж. А то мені потім військові скажуть: «Чому ви лише чекістам довіряєте?»

— Є й військові. — Свєтлов знизує плечима. — Добре, кількох візьмемо.

— І пиріжок візьми. Свіженький. — Я вказую поглядом на срібну вазу. — І я візьму.

Ми обоє жуємо ніжні пиріжки з полуницями, запиваємо кавою, і я думаю, що понеділок може бути найкращим днем тижня, якщо його правильно розпочати — з калатання дзвонів.

37

Київ. 31 грудня 1984 року.

Ну й завірюха! Йдеш не вулицею, а крізь стіну колючого, що заліплює очі, снігу. До того ж темно, а вуличні ліхтарі помітні лише тоді, коли підходиш до них впритул. Вони схожі на казкові квіти — жовта кулька на бетонній стеблині. Подивився знизу догори — побачив, а відійшов та озирнувся — сніг у вічі, а за снігом — темрява.

Я підняв комір кожуха з овечої шкури. Комір високий. Впритул до кролячої шапки-вушанки. Лише мої очі залишились відкритими для снігових атак. Але я потерплю.

У моїй сумці — дві пляшки коньяку і одна — кіпрського мускату з гарною назвою «Лоель». А я йду до ментів у райвідділ. Святкувати Новий рік. Дуже вибирати не було з чого. Місяць тому Женьку забрали до армії. Продавщиця овочевого, з якою ніби назрівав романчик, страшно налякала мене проханням познайомити її з моїми батьками і відсвяткувати Новий рік у моїй сім’ї. Щоб не втікати з ганьбою, я вигадав у себе підозру на сифіліс. І вона терміново поїхала святкувати до себе на батьківщину — у Вінницю. Це було тиждень тому. А зараз я взагалі з жахом думаю, як я міг познайомитися з нею, з цією Ритою? П’яний був, чи що?

І от, виявилося, що лише менти мені раді. Воно, звичайно, зрозуміло. І я для них зрозумілий. Навіть підписав якісь там папірці, ніби я згоден бути позаштатним співпрацівником міліції і брати в чомусь там участь. Але це їм для звітності. У кінці року в них виявилася нестача інформаторів, які були на обліку. Пам’ятаючи про їхню допомогу під час розбірки з «кругами», я погодився покращити їхню звітність. I ось — нагорода. I Гусейнову саме старшого лейтенанта присвоїли.

Вже в райвідділі, узявши з моїх рук принесені пляшки, сержант Ваня ховає їх до загального холодильника. I вони дзвенять, вдаряючись в боки пляшок з шампанським та горілкою, що вже стоять там. Десята вечора.

Я допомагаю зсунути докупи два письмові столи, і виходить великий стіл-квадрат.

— А скатертина? — запитую я.

— Буде тобі й скатертина! — весело відповідає сержант Ваня. Він зникає і повертається з величезною целофановою політичною картою світу.

Застилає нею стіл. Звичайно, це не скатертина, її краї не звисають, як мали б. Але стіл вона закриває, і це головне.

Сідаємо об одинадцятій. Сидіти незручно. Сидіти доводиться боком. Коліна впираються у ящики письмового стола.

Політична карта світу вкривається нарізаною ковбасою, салом, хлібом, пляшками та склянками. Ще один сержант, знайомий мені лише з вигляду, приносить дволітрівку салату «Олів’є».

За чверть до опівночі ми вже п’яні та веселі.

— Забули! — Гусейнов раптом хапається за голову. — Як Новий рік зустрінеш, так і проведеш!

Він зривається зі стільця та пружним кроком виходить. Формена синя сорочка в нього розстібнута майже до пупця. Тут дійсно гаряче.

— Швидко! Швидко! — лунає голос Гусейнова.

Кого це він підгяняє? Я обертаюся до дверей і бачу двох дівчат, які заходять, дуже намальовані та не дуже одягнуті.

— Так, мої путаночки, — командує Гусейнов. — До столу! Як це ми про вас забули!

Дівчата виявляються повіями, заарештованими вранці в місцевому кублі. Виявляється, їх було п’ятеро, але трьох забрали до Ленінського РВВС, і тепер я розумію — чому.

— З ким Новий рік зустрінеш, з тим і проведеш! — Сержант Ваня налив «путанам» горілки. — Давайте, рідненькі, доганяйте нас! Попереду шампанське!

«Путани» спустошують склянки й закусують шматками сала. А Гусейнов уже розкупорює шампанське. Потім вмикає телевізор. Саме вчасно — перед ударами курантів.

— З Новим роком! — потужним басом каже телевізійний диктор, який сховався за картинкою зимового Кремля.

Свято йде по наростаючій. Алла Пугачова співає про чарівника-початківця, а «путани» на наполегливі прохання вже старшого лейтенанта Гусейнова роздягаються голяка й видераються на стіл. Танцюють.

Ваня знову наливає мені горілки. А дівчатам — мого коньяку.

Я намагаюся обуритись. Як це — повіям коньяк, а мені «білої»!

— Дивися, — киває на дівчат сержант Ваня. — У них знаєш, яке важке життя? Нехай порадіють хоч на свято. Вони — це народ. Ти — не народ. Це їх постійно ї..уть, а не тебе...

Його п’яне варнякання починає мене дратувати, але після чергової склянки горілки я розумію, що він правий. І погоджуюся з ним.

Близько четвертої години ранку фарбована білявка Соня вже сидить на моїх колінах, і я бачу в її очах гарний рожевий туман. Рожевий, бо очі її червоні й розфокусовані.

Гусейнов запарює чайник чифіру й приводить нас до тями.

— П..здець, — каже він, утомлено хитаючи головою. — Свято скінчилося! Треба забиратися, бо ще майор наскочить!.. Дівчатка! Амністія! На хер звідси. Протоколу не буде, але телефончики залиште! Ти. — Він повертається в моєму напрямку: — Пляшки й сміття в кульок, і дякую за компанію...

Я намагаюся підвестись. Вдається, але заледве.

Перший ранок 1985 року видається напрочуд свіжим, як найсвіжіша лікарська ковбаса. Місто відсвяткувало і заснуло. У світлі вуличних ліхтарів іскриться снігова кірка вулиць і провулків.

У моїй голові — шампанське, у ногах — горілка, а в душі — відчуття радісної невагомості. Ніби мене справді узяли та й понесли. Понесли у світле майбутнє.

38

Київ. Жовтень 2003 року.

Сонце засліплює очі та заважає керувати автомобілем. Мій старенький «опель» два дні тому пройшов профілактику та мчить трасою, як новенький.

— Звичайно, тридцять п’ять тисяч — це багато, але якщо перевести швейцарські франки у євро — вийде десь у півтора рази менше. — Я кидаю погляд на Світлану. Її красиве личко спокійне.

— Ні, це небагато, — говорить вона.

А мені, власне, зміст її слів не настільки важливий, як музика її голосу. Хоча за кілька секунд я радію й сказаному. Мені ж бо витягти з кишені такі гроші та викласти їх за рік перебування брата Дмитра у швейцарській клініці важко, якщо не сказати — боляче. Але треба вчитися бути великодушним. Слід брати приклад з Віленської. Невже мед — настільки прибуткова справа? От куди треба було мені йти, а не у владу. Хоча хто сказав, що влада — не мед?

За тридцять кілометрів до Глухівки у животі починає бурчати. Світлана погоджується перекусити.

Придорожнє кафе «Курінь». Перед ним — два трейлери. Усередині — два дальнобійники за одним столом і запах борщу з пампушками.

— Хіба можливо вижити з такими цінами? — дивуюсь я, читаючи меню. Переводжу погляд на Світлану.

— Народ немає грошей, — знизує плечиками Віленська. — Тому й дрібний бізнес бідує. Мені салатик з капусти і апельсиновий сік.

— І все? — Я дивлюся на годинник. — Треба ж обідати.

— Я завжди так обідаю.

Собі я беру борщ без пампушок і гречку з котлетою.

Під час обіду розмова якось не зав’язується. Ми просто позираємо одне на одного й обмінюємося репліками.

Каву п’ємо вже у кабінеті головного лікаря. Він трішки здивований новиною.

— А кольоротерапія? Ви ж казали — три сеанси?

— Рідкісний випадок, — переказую я слова психіатра з приватної клініки. — В обидвох — цілковита байдужість до кольору. Є лише негативна реакція на червоний та помаранчевий. Ці кольори «забивають» їх у кут. Інших вони не помічають.

— Ну, це нормально, — заспокоює нас головний лікар.

— Що нормально? — дивуюсь я.

— Для них нормально — не помічати кольорів. Для них не помічати — це норма.

Світлана Віленська мовчки п’є розчинну каву. Дивиться на підфарбовану червоною фарбою дерев’яну підлогу у кабінеті. Думає.

Головний лікар підходить до вікна і раптом обертається до нас і підкликає жестом.

Лавки, травичка. Територія для прогулянок будинкуінтернату №3. Травичкою повільно й мовчки прогулюються Дмитро і Валя Віленська. Мені здається, що вони тримаються за руки.

— А що це означає? — запитую я. — Вони що, можуть... мати стосунки?

— Може виникнути симпатія, — киває головний лікар. — Міцніша, ніж у здорових людей...

Ми зі Світланою обмінюємося швидкими поглядами.

— До речі, в нас уже були два таких випадки, коли симпатія призводила до повного психічного одужання, а потім — минала.

— Минала? — перепитує Світлана Віленська.

— Так. Вона виникає як ліки, але діє лише на період хвороби. Пацієнтові повертається внутрішня цілісність й цілісність сприйняття навколишнього світу.

Я слухаю головного лікаря, але продовжую спостерігати за Дмитром і Валею. На Дмитрові — синій шерстяний спортивний костюм. На Валі той самий довгий, до кісточок, фіолетовий халат. Вони раптом зупиняються й повертаються одне до одного. Дивляться у вічі. Мені здається, що вони зараз поцілуються. Мені навіть цього хочеться, хоча й неприємно від того, що поцілунок побачить головний лікар. От якби біля вікна стояли зараз тільки ми зі Світланою! І побачили б їхній поцілунок! Може, ми могли б майже свідомо повторити їхні погляди та рухи.

Але Дмитро та Валя просто дивляться у вічі одне одному. Вони нерухомі.

— Вони доповнюють одне одного, — каже головний лікар. — Кольоротерапія хоч і не допомогла, зате познайомила їх. Тепер вони налаштовуються на хвилю єдиного сприйняття навколишнього світу.

— А коли їдять, то вони сідають разом? — запитує раптом Світлана.

— Так, одне навпроти другого.

Я пригадую сьогоднішній обід у придорожньому кафе.

— Вони розмовляють, коли їдять? — запитую я.

— Якби вони могли легко розмовляти між собою, то їм не було б що тут робити...

Я переводжу погляд від головного лікаря до Світлани. Вона відволікається від вікна й теж дивиться на мене.

Мені кортить щось їй сказати. І я напевно сказав би, але мене стримує присутність лікаря.

«А що, коли ми з нею такі самі, як Дмитро з Валею?» — міркую я.

«Час їхати до Києва», — думає Світлана, дивлячись на мене.

— В мене о 17.30 зустріч, — каже вона і, побачивши у моїх очах розуміння, переводить погляд на Дмитра й Валю.

— До понеділка папери будуть готові, — каже головний лікар на прощання.

39

Київ. Липень 2015 року. П'ятниця.

— Яка олія? — перепитую я в Соні, знімаючи сорочку.

— Це суміш. Там і олія мускатного горіха, і, — вона раптом переходить на шепіт, — молочко опіумного маку, і прополіс.

Я знімаю брюки й труси. Лягаю животом на кушетку.

Соня також роздягається до спортивного купальника. Миє руки. Витирає їх насухо.

Я слухаю її спиною. Вірніше — відчуваю її наближення. I раптом важкі масні краплі капають мені на плечі. А от і вже її сильні пальці. Пішли кола, які розходилися, втираючи у мою шкіру масляну суміш.

Соня — в минулому чемпіонка світу зі спортивної гімнастики. Колишні чемпіони так само легко переходять в оздоровчу медицину, як колишні депутати — в тюрму чи на держслужбу. Спорт здоровіший, ніж політика, це помітно навіть на такому простому прикладі.

— Розслабтесь! — Вона проводить пучками пальців по моїх руках, витягнутих уздовж тулуба.

Вже після масажу, залишившись сам у кімнаті для відпочинку, я стою кілька хвилин перед настінним дзеркалом і розглядаю себе голого. Не знаю, чи насправді мої веснянки зблідли від її масляної суміші, як запевняла мене Соня. Зате відріс волосяний покрив на грудях, зголений лікарями перед операцією. I, здається, деякі волосинки відливають рудим. Тільки ще цього бракувало!

Я вишуковую на грудях кілька дійсно рудих волосків та висмикую їх.

— Пане президенте, — чується з-за дверей голос Колі Львовича. — Вас чекає посол Албанії!

Неохоче одягаюся. Настрій поступово псується. Я думаю про ці руді волосинки на своїх грудях.

Послом Албанії виявляється приємна жінка приблизно сорока років. Вона вручає мені ввірчі грамоти. Ми по черзі говоримо протокольні слова про покращення україно-албанських відносин, і на цьому зустріч закінчується.

— Пане президенте, ви обіцяли сьогодні випити кави з Майєю Володимирівною, — нагадує мені Коля Львович.

— Де?

— Вдома на Десятинній. Вона вже вас чекає.

— Вона чекає на мене в мене вдома?

Коля Львович кривить губи. Він сьогодні не в настрої. Вірніше — він щоразу не в настрої, коли доводиться розмовляти зі мною про Майю Володимирівну.

— Вона чекає на вас не у вас удома, а у службовій резиденції Президента України! — цідить він крізь зуби.

— І довго ми з нею будемо пити каву?

— Півгодини. Від вас пахне олією мускатного горіха, — говорить він уже лагідніше.

— А й справді, — киваю я.

— їй сподобається. Жінкам взагалі подобається цей гіркуватий запах! — усміхається Коля Львович.

У мене виникає щире бажання зацідити йому в вухо. Але президент має приховувати свої справжні бажання. Принаймні, хоч інколи.

40

Київ. Січень 1985 року.

— Коли ти вже на роботу влаштуєшся? — кричить вранці мама.

Я насилу розплющую очі. Перший погляд — на будильник. За чверть восьма. Другий — на ліжко навпроти. Братан Дмитро спокійно дає хропака. Добре бути звихнутим. «Дмитрику, ось тобі гаряче молочко з медом, ось тобі гречана кашка з маслом!»

Він спить обличчям до мене й уві сні ніби до чогось принюхується. Як кінь, роздуваючи ніздрі. Мабуть, йому щось сниться!

Я спостерігаю за його навіть уві сні рухомим обличчям та думаю: «Який же він мені близнюк? Немає нічого схожого! Ну, не те, звісно, щоб зовсім нічого. Чоло таке саме, і такі ж ямочки на щоках, коли усміхається, і брови також ледь помітно сходяться на переніссі. Але все інше! І сама усмішка, й те, як він дивиться, і те, як сміється! Усе зовсім інше. А голос — він взагалі ні на що не схожий. Голос тринадцятирічного ображеного підлітка. В мене такого голосу не було ні в десять, ні в дванадцять років!»

— Піднімайся, ледащо! — До спальні знову зазирає мама. — О десятій до Дмитра прийде лікар! Дивись, нікуди не йди! Дочекаєшся, покажеш його, — киває на сплячого братана, — лікарю та запам’ятаєш усе, що він скаже!

Я ліниво опускаю ноги на підлогу, всідаюся на ліжку. Холод лінолеуму лоскоче п’яти.

— Холодно! — скаржусь я.

— А ти бодай раз допомагав мені заклеювати шпарини в рамах?

Вона не чекає відповіді, вона її знає. Майже всі запитання в неї риторичні. Лише коли вона віддає свої накази, тоді очікує... і навіть не відповіді, а підтвердження отримання наказу, або хоча б кивка головою.

Після восьмої години у квартирі знову тиша. Можна було б знову прилягти, та немає бажання. Я сиджу в спортивних трусах у кухні на табуретці. Весь тремчу. I це тремтіння збадьорює краще за будь-яку зарядку. Ось ще трішки підбадьорюсь, а потім запалю газ під сковорідкою, зі сніданком, залишеним мені матір’ю. Гречана каша і дві сосиски. Потім, коли прокинеться братан, я повинен зварити для нього два яйця й простежити, щоб він з’їв їх без шкаралупи. Адже він не дурень, не якийсь там телепень. Швидше за все він взагалі нормальний, навіть розумніший, ніж я. Просто прикидається шизиком, але тихим. Кінець кінцем він і коштує матері дешевше, ніж я. На нього навіть якусь там допомогу платять! I нічого з нього натомість не вимагають. А я постійно ледащо або паразит! Ну не знайшов я поки що собі місця в цьому житті! Не знайшов! Куди не піду працювати — всюди сумно.

А мати знову мою трудову виставила на сервант, щоб звідусіль її, цю синю книжечку, було видно! Добре, думаю я, знімаючи її з серванта. Занесемо її ще куди-небудь, спробуємо ще яку-небудь спеціальність засвоїти! Ким я вже тільки не був. I свіжий асфальт розгладжував — потім від мене три тижні смерділо горілою смолою. I вагони розвантажував. Куди тепер?

Я запалюю газ під сковорідкою і бачу, як звідти, з-під сковорідки, вибігає наляканий вогнем тарган. Побачивши мене, він лякається ще більше, різко розвертається і стрілою мчить у щілину між плитою та брудно-зеленим кахлем кухонної стіни.

— Чому ти мене боїшся?! — стенаю я плечима. — Я такий самий паразит, як і ти! Тільки іншого виду.

Тепер я вже цілком підбадьорений, навіть кортить за щось узятися. I я беру маленький коричневий паперовий пакетик з написом «Харчова сода», висипаю усю цю соду до емальованої миски. Додаю води. Беру в умивальнику ганчірку та, почовгавши нею у мокрій соді, починаю чистити кахель навколо плити. Мене зупиняє запах підгорілих сосисок. Вимикаю газ під сковорідкою. Але до того часу увесь кахельний кут кухні очищений від жиру і блищить. Побачимо, що на те скаже мама, повернувшись із роботи!

А за вікном іде сніг. За вікном усе напрочуд біле й чисте. Я притуляюся до холодного скла чолом і дивлюсь униз, на вулицю. Там двірник прокопав у глибокому снігу вузькі доріжки, по яких чорними товстими їжаками рухаються тепло вдягнені жінки з господарськими сумками. Вони займаються своїм господарством. Вони йдуть по оселедці чи по лікарську ковбасу. Вони живуть повноцінним радянським життям.

41

Київ. Липень 2015 року. П'ятниця.

— Веснянки вам личать, — промовляє, ледь помітно посміхаючись, Майя Володимирівна.

— Даруйте, — кажу я. — Мені важко говорити з вами на «ви». Давайте я буду на «ти», ну, а ви — вже як вийде!

На її обличчі — миттєва розгубленість. Але вона швидко опановує себе. І киває на знак згоди.

На ній легке синє плаття з багатьма блідо-жовтими квіточками. Стан стягнутий поясочком. Туфлі з підборами також сині. І метелик-шпилька з синьою емаллю в охайно зібраних каштанових косах. Косметики на її обличчі не видно.

«Якщо маєш сумніви щодо свого смаку — одягай усе одного кольору!» — повчала мене мати, допомагаючи одягтись на перше «доросле» побачення. Побачення дійсно виявилося дивним. Вона — я вже забув її ім’я — не прийшла, але прислала молодшого брата зі своєю підписаною фотографією. «Запам’ятай мене такою! Сьогодні вранці повернувся з армії мій наречений. Цілую».

Я хочу щось сказати — мені набрид її примружений погляд, який пильно вивчає мій одяг. Хочу сказати, але щось заважає мені. Мені важко казати їй «ти».

— А у вашого покійного чоловіка були веснянки? — раптом запитую я. І всередині, в душі, гидко від того, що вона мене перемогла.

— Знаєш, — легко й широко всміхається вона. — Були, але небагато. Лише якщо добре придивитися.

Нарешті з’являється прислуга з підносом. На столик під вікном вітальні, за яким ми сидимо у темно-зелених шкіряних кріслах, опускається кавовий срібний сервізик. Жінка у білому фартуху поверх коричневого плаття наливає у горнятка каву. Горнятка з тонкої порцеляни. Зі срібла лише кавник, цукорниця й ложечки. Ковток кави повертає мені самовпевненість.

— Тобі скільки цукру? — запитую я, беручи з рук прислуги цукорницю й ложку.

— Я без.

— То чим я можу бути тобі корисним? — Я дивлюся на неї впритул та розмішую цукор у своєму горнятку.

— Мені? — Вона дивується. — Ні, ви мені не потрібні... Я тут лише заради Ігоревого серця.

Вона опускає погляд мені на груди. Мені знову незручно.

— Микола Львович казав, що підписав якийсь там контракт про серце.

— А хіба він вам його не показував?

— Ні.

Майя Володимирівна киває так, ніби щось зрозуміла. Напевно, справді зрозуміла. Щонайменше — мою поведінку.

— Я маю копію, — каже вона. — Можу принести.

— Не треба. — Я дивлюся на годинник, що стоїть на підлозі. — Мені за п’ять хвилин йти.

— Вам треба було б його прочитати. — Обличчя Майї Володимирівни смутнішає.

42

Київ. Лютий 1985 року. Вечір.

Сумний і безлюдний Андріївський узвіз. Дідько смикнув мене піти по ньому униз, на Поділ. Бруківка вкрита льодом. Я вже падав зо три рази, а не дійшов ще й до середини узвозу. Тепер йду правою стороною, тримаючись руками за холодні стіни будинків. У вікнах горить жовте світло. Воно вивалюється опасистими плямами місяця під ноги, на цю нерівну льодяну поверхню. Праворуч — «Замок Ричарда». Всі вікна теж горять. Тут я бував у приятеля у величезній комуналці на другому поверсі. Підлога з дощок, величезні таргани і запах господарського мила.

Машинально я «куштую» носом повітря, ніби чекаючи, що й зараз, цього морозяного вечора, вітерець принесе мені зі сторони обшарпаного «замку» знайомий запах цих коричневих брикетів мила, яке ніколи не дорожчає — постійна ціна 19 копійок.

Але повітря тут не має ніякого запаху. Мороз не має запаху. Запах має все, що тане.

Я ще двічі падаю та кочуся узвозом, поки мої ноги не впираються в яку-небудь перешкоду. Знову підводжуся. Оглядаю свої джинси — дивно, як це вони досі не подерлися. Але це ще одна позитивна сторона морозяної зими. Ожеледиця завжди гладенька.

Нарешті узвіз позаду, а попереду — рівний простір. Звертаю ліворуч у провулок і виходжу якраз до протезної майстерні, де мені призначила побачення Надя. Наді на вигляд тридцять років. Вона старша за мене, та лише віком. Коли вона розмірковує — виникає бажання погладити її по голівці, потріпати її короткі русяві коси та порадити читати більше книжок, щоб порозумнішати.

В усьому іншому, а саме — коли вона мовчить або зітхає, вона просто дивовижна.

Я грюкаю у дерев’яні двері протезної майстерні та дивлюся у вікно праворуч від дверей. Там горить світло, і світло це якесь незвичайне. Воно не жовте, а зеленкувате.

Двері відчиняються. Надя у синьому робітничому комбінезоні швидко затягує мене усередину та зачиняє двері на засув. Відразу ж лізе цілуватися та шепоче: «Ой, який ти холодненький!»

Пляшка десертного вина, три пиріжки з капустою, дві гранчасті склянки. Усе це, поставлене на табуретці поблизу саморобного «електрокозла» з тліючою, розливаючою розпечене тепло, спіраллю, могло б надихнути будь-якого художника на пристойний натюрморт.

— Сюди ніхто не прийде? — запитую я.

— Ні, начальник помчав до коханки, а майстер у запої. Раніше, ніж за три дні не з’явиться.

Пляшка десертного вина спорожніла швидко. Продавлена кушетка застеляється трьома шарами брезенту, щоб пружини, вирвавшись, не подряпали наші стегна. Задля сміху я беру до нас під старий смугастий плед протез ноги та по черзі пещу Надіну ніжку та майбутню ногу якогось інваліда. Нам смішно, тепло та весело.

— Ти не хочеш одружитися? — запитує в мене Надя.

— На тобі?

— Ну, звичайно.

— І що ж ми потім будемо з тобою робити?

— Те ж саме! — Надя весело посміхається.

— Тоді навіщо одружуватися? — сміюся я.

І ми обоє сміємось. Я викидаю з-під пледа протез. Він з грюкотом падає на дерев’яну підлогу майстерні.

— А чому в тебе такі малі груди? — запитую я.

— Краще маленькі та тверді, ніж великі й кволі! Поцілуй їх! Ніжніше! Ніжніше! Ще ніжніше!

Я вчуся. Хоча вже мав би вміти усе.

— Ось так! Ось так! — шепоче вона. — А тепер тут! — Й її рука веде мою руку униз до її стегон.

Як легко коритися жінці! Легко і природно!

Хтось стукає у вікно. Я завмираю. Зупиняю погляд на старому зеленому абажурі, який пояснює загадку зеленкуватого кольору у вікні. «Треба було б вимкнути», — думаю я.

— Хто там? — кричить Надя.

— Вася є? — проривається усередину хрипкий чоловічий голос.

— Він удома, в запої! — кричить у відповідь Надя.

Я підводжуся. Обходжу «електрокозел» і вимикаю світло. Тепер усе освітлене розпеченою спіраллю обігрівача.

Знову пірнаю під плед. Чудовий зимовий вечір продовжується. І вже не жалкую, що, прагнучи сюди, я стільки разів падав та набивав синці. Сходити, може, буде важче, ніж підійматися. Було б заради кого чи чого сходити!

43

Аеропорт Бориспіль. Листопад 2003 року.

Про вчорашній день можна було б знімати кіно. Ми зі Світланою Віленською возили Дмитра й Валю по магазинах. Треба було б їх приодягти перед Швейцарією. Спочатку вони виказали цілковиту байдужість до «haut couture», але Валя «прокинулася» першою. Світлана завела її у кабінку з дзеркалом та примусила приміряти коротеньку шкіряну куртку з хутряним комірцем. Коли Валя вийшла у цій куртці з кабінки та знайшла поглядом Дмитра, я все зрозумів. Поступово й Дмитро ввійшов у запал. Звичайно, завдяки Валі. Вона сама заводила його в кабінку й примушувала приміряти то один костюм, то другий, то светр, то клубний піджак. Ми залишилися без роботи. Хоча й останнє слово все одно залишалося за нашими кредитними картками. Світлана перемогла мене своєю щедрістю стосовно сестри — на четверту годину пополудні, за моїми підрахунками, вона виклала за матеріальні радощі Валі добрячих десять тисяч гривень. Я, дійшовши до позначки «шість тисяч», зупинився і навіть не піддався на пораду Світлани купити братові колекцію з дванадцяти італійських краваток.

I от до початку реєстрації рейсу на Цюріх не більше двадцяти хвилин. Ми сидимо в кафе й п’ємо каву з коньяком. Я то піднімаю погляд на монітор з написом «Виліт», на якому вказаний повний перелік міст, до яких сьогодні вирушають літаки, то опускаю їх і дивлюсь на Дмитра і Валю, які сидять навпроти. У якусь мить я розумію, що вбрані наші брат і сестра набагато багатше і краще, ніж ми зі Світланою. Спантеличений, я намагаюся зрозуміти, коли в мене знайдеться кілька годин на ходіння по чоловічих магазинах. Аж тут оголошують реєстрацію.

Митник зеленого коридору з розумінням ставиться до Дмитра й Валі. Ми його попередили раніше. Він посміхається і, не ставлячи ніяких запитань, повертає двом пасажирам паспорти та квитки. А поруч уже чекає командир митної зміни, який проведе їх далі й через паспортний контроль. Його завдання — щоб Дмитро та Валя не почули від прикордонного контролю запитання: «Мета вашої поїздки?» Може, вони й могли б спокійно відповісти, але консультант-психолог, який допомагав нам підготувати їхній переліт, суворо радив уникати моментів, які могли б підкреслити їхню несамостійність та несвободу.

Я обнімаю Дмитра.

— Я до тебе прилечу! — обіцяю я.

— А мама?

— I мама теж.

Світлана притискає до грудей Валю, і обоє, здається, плачуть.

— Ти за нею приглянеш? — запитую я брата, вказуючи поглядом на Валю.

— Я не відпущу її ні на крок! — В очах Дмитра мигтить така жорстка воля, що я на мить лякаюся. — Я за неї... що завгодно...

— Все що завгодно — не треба, — шепочу я до нього. — Треба знати міру...

Він заперечливо хитає головою.

44

Київ. Липень 2015 року. Неділя.

За вікном з самого ранку світило сонце, але потім, як у скандинавській казці, наповзла на небо зла й величезна хмара і настала темрява. Я пройшов до ванної кімнати та поглянув у вікно. Це торцеве вікно — єдине на всю стіну. Його пробили через примху дружини одного з попередніх президентів. З вулиці вікно виглядає, звичайно, по-дурнуватому, проте з нього можна побачити куполи Андріївської церкви. I зараз, у цьому передгрозовому освітленні, вони особливо гарні.

— Каву принеси сюди! — Я на мить відволікаюся від розкішного краєвиду та обертаюся до помічника, що бродить за мною тінню по квартирі.

Підвіконня тут широке й гладеньке. На ньому можна було б хоч інколи обідати. Самому. Це така цінність — самота. Щоб зрозуміти, щоб оцінити стан самотності, треба доспілкуватися з людьми до блювотних рефлексів, до миттєвої та неприхованої реакції на конкретні обличчя. I потім, після цього, сніданок у цілковитій самоті — це ні з чим не зрівнянне задоволення.

Я дивлюся на куполи, які стали матовими від передгрозового затемнення. Між мною та куполами раптом виникає рух. Та дивний звук, немов з дитинства, проривається у реальність. Це град! Величезний град б’ється об мідний карниз, бомбить Десятинну. Кілька туристів, які щойно стояли біля пам’ятника Проні Прокопівні, біжать до пивного намету під синім брезентовим дахом, де вже зібралося чимало людей. Я піднімаю очі на пагорб навпроти ліворуч. Там височить трішки страшна відновлена Десятинна церква, що поховала під своїми уламками сотні киян, які ховались від монголо-татар.

Град розміром з лісовий горіх продовжує сипатися з неба. Цікаво, чи не це явище природи підкинуло ідею винахідникам бомбардувальника?

Срібний кавник чудово виглядає на зеленкавому мармурі підвіконня. Я відступаю на кілька кроків так, щоб кавник і куполи були на одній лінії. Красиво!

Помічник наливає кави і приносить гарячий круасан.

М’який пишний круасан тане у роті. Зміна смакових відчуттів — справжнісіньке свято. Вчорашній вечір залишив на спомин смак п’ятдесятирічного коньяку «Мартель». Смак зберігся до ранку. Зрозуміле явище — я просто не чистив зуби. Зранку не було бажання. Але потім, за півгодини, після граду та кави, я їх почищу.

— Пане президенте, — лунає за плечима обережний голос помічника. — Телефонував Микола Львович.

— Ну? — запитую я не обертаючись.

— Просив переказати, що падає град.

— Так? — усміхаюсь я. — Це все?

— Ні. Дуже просив про зустріч — через десять хвилин. Зараз.

Виправляється, — думаю про Колю Львовича. Позавчора я спустив його сходами. Він зайшов до моєї спальні о пів на першу ночі з якимось там «папірцями на підпис». Вночі ніколи нічого не можна підписувати. Це я вже засвоїв на власному досвіді. Свідомість спить або хоче спати, а ти прагнеш чимшвидше звільнитися — і немає нічого простішого, ніж підписати що-небудь, майже не читаючи.

Колю Львовича я приймаю саме тут, у ванній. Він тримає в руках шкіряну папку. Цікаво, що за документики лежать там сьогодні?

Я стою спиною до куполів і міркую: треба було б запропонувати йому присісти. Вибір невеликий — унітаз та біде. Унітаз з міцною кришкою, біде — без.

— Присідай! — Я киваю йому на унітаз.

Він обертається. На його обличчі ледь приховане роздратування.

— Давай, давай, присідай! — наполегливо повторюю я.

Кінець кінцем, він присідає, але відразу ж підхоплюється. Йому незручно. Це його принижує — сидіти на унітазі у присутності президента.

— Я хотів вибачитись, — лепече він.

Я киваю.

— У мене тут, — він розкриває папку, — кілька пропозицій. Одна цікава, від Миколи.

— І що наш віце-прем’єр пропонує?

— Регіональний експеримент з підвищення рівня патріотизму...

— Вручення паспортів у церкві?

— Так, але для початку лише у західному регіоні, з залученням греко-католиків.

— Покажи!

На трьох аркушах було у деталях все розписано. Він таки добре попрацював, наш головний гуманітарій! Це вже зовсім інше.

— Цікаво. — Я опускаю папери на підвіконня. — Добре. Нехай готує. Але не по всіх церквах, а тільки в обласних центрах, на площах. І щоб це нагадувало масове хрещення. Розумієш?

З очей бачу, що сьогодні Колі Львовичу думається важко.

— Слухай! А краще записуй!

Коля Львович відживає. Присідає на унітазну кришку, дістає аркуш паперу й ручку, підкладає під аркуш чорну папку і чекає.

— За два дні до річниці Незалежності на центральних площах Львова, Івано-Франківська та Рівного організувати, згідно пропозицій віце-прем’єра з гуманітарних питань, урочисте вручення паспортів України представниками греко-католицької церкви всім, кому виповнилось цього року шістнадцять років. Упродовж тижня підготувати й подати мені на затвердження текст присяги при отриманні паспорта громадянина України. Виконавець — Микола. Контроль за виконанням — твій! Зрозумів?

— Так. — Коля Львович киває і виймає з папки ще один папірець. — Це з іншого питання... але теж по паспортах...

— Що там?

— У парламенті — масове придбання німецьких паспортів. Уже двадцять сім депутатів придбали й використовують для поїздок Європою паспорти Німеччини. До речі, Казимир також.

— А громадян Ізраїлю у нас в парламенті скільки?

— Вісімнадцять. Плюс три громадянина Панами, два Коста-Рики, один — Венесуели.

— Ти давай думай, що з цим робити! — Я починаю сердитися. — Країні потрібні патріоти, а не пацюки, ладні будь-якої миті зістрибнути на чужий берег! Скажеш, щоб завтра до мене зайшов Свєтлов. На першу.

— У вас о першій обід з Майєю Володимирівною.

— У мене з нею обід? Ні хера! Перенеси зустріч на сніданок і принеси мені цей бісів контракт, щоб я зрозумів, як з нею розмовляти!

— Ви тільки не хвилюйтесь, — намагається заспокоїти мене Коля Львович. — Я взяв на себе сміливість запросити до нас одного спеціаліста...

— З веснянок?

Коля Львович заперечливо хитає головою.

— Зі стресів. Найсерйозніший у нас. Лікує від стресу люксембурзьких банкірів.

— Це тих, які в нас працюють?

— Так.

— Гаразд. Нехай прийде завтра вранці й чекає закінчення сніданку. I дивись, щоб до вечора контракт лежав на моєму столі!

Коля Львович підводиться з унітаза. Обтрушує брюки. Немов думає, що в моїй ванній не досить чисто.

Я підходжу до вікна. Бачу, що град скінчився.

45

Київ. Лютий 1985 року.

— От зараз доп’ю і стрибну на хер звідси вниз! — каже Гусейнов і перехиляється через перила мосту.

Я хапаю його за комір короткого ратинового пальто і тягну назад. Тут, на пішохідному мості, сильний і колючий вітер. Ще кілька поривів, і наша друга пляшка «Московської» покотиться, розливаючись. Ми її ще й до половини не допили.

— Як я тепер погляну батькові у вічі! — Гусейнов обертається до мене. На обличчі — п’яний відчай.

— Та годі тобі! Не посадили ж! Ну не будеш ти ментом!

— А ким я буду? Пістолет забрали! Форми я не віддам, але й носити не зможу!

— Поїдеш до своїх у Дагестан, там носи — скільки душі завгодно!

Думка про те, що у Дагестані він зможе носити ментівську форму, здається, трішки заспокоює його.

— Ти зрозумій, я ж не міг по-іншому! Ну уяви, у тебе в акваріумі сидить твій двоюрідний дядько, а ти його стережеш! Що він потім скаже твоїм родичам? Ти теж його відпустив би!

Я заперечно хитаю головою.

— Не відпустив би? — дивується він.

— Ні.

— А земляка?

— I земляка не відпустив би!

Гусейнов важко зітхає, нахиляється за пляшкою і п’є з шийки. Потім передає пляшку мені.

Я п’ю, відвернувшись у напрямку Труханова острова. П’ю, хоч у роті вже гидко від тієї горілки. П’ю й дивлюсь на дивну землю, на голі дерева, на вкритий снігом неясний берег.

— У нас по-іншому, — каже Гусейнов. — Якщо молодший щось зробив і попався — паском чи кулаками його віддубасив і відпустив, а якщо старший — то просто відпустив. У нас не можна своїх саджати, розумієш? Нас мало, і майже всі — родичі.

— А нас багато, і ми майже всі один одному — ніхто!.. Знаєш, якщо я стану генсеком, я накажу, щоб тебе знову взяли в міліцію!

Порожня пляшка котиться мостом, на якому, крім нас, нікого немає. Скло глухо дзеленькає, вітер підвиває. Міст, здається, розхитується. Чи то нами хитає від випитого.

Я порівнюю відстань до берегів. Схоже, що ми стоїмо якраз посередині.

— Ходімо! — Гусейнов киває у бік острова.

— Ходімо! — погоджуюся я.

Острів наближається, але тут із неба починає сипати сніг. Ми йдемо швидше, щоб не втратити з ока Труханів острів. Сніг густішає, мороз збадьорює, виганяючи з голови хміль. Ноги заплітаються.

Потім усе навколо стає снігом. Я не розумію, де я, де Гусейнов, де острів. Я нічого не розумію та йду в білому мороці, сам не знаю куди, поки раптом під ногами не лунає тріск. Ноги мої провалюються у мокрий холод. Йдуть на добрячі півтора метра донизу, і під ними знову з’являється тверда поверхня. Я розставляю руки в боки та хапаюсь за лід. Мені добре. Мені страшенно холодно і добре. Холод стискає мене, зменшує у розмірах, дозволяє краще відчути кожен квадратний міліметр тіла. Ось воно — випробування на приємну витривалість.

— Ось так можна й до чортиків допитися! — Лунає наді мною старечий голос, у якому стерлися будь-які ознаки статі.

Я думаю, що ще стирчу в холодній ополонці, аж, виявляється, ні! Я лежу на розкладачці, вкритий пледом, ковдрою та кожухом з овечої шкіри. А поруч гуде буржуйка, і на табуретці біля неї сидить старий з горбатим носом.

— Ви тільки погляньте! — каже він. — У вас такий здоровий організм, а ви його в домовину зводите! Ви ж у цій ополонці заснули! Вам що-небудь снилось?

Я спантеличено дивлюся на нього.

— Нещасливе кохання? Чи неприємності на роботі? — продовжує він свій запитальний монолог з надією на мою участь.

«Нещасливе кохання? — раптом міркую я. — Дійсно! Вчора Надька не пустила мене до протезної майстерні, і я чітко чув звідти, зсередини, чоловічий голос. Після цього я повернувся на Нивки й пішов до ментів погрітися. А там хлопці відзначають неприємності — Гусейнов відпустив упійманого з речовими доказами квартирного злодія, який виявився дагестанцем і його далеким родичем. От і потягся ланцюжок: від нещасливого кохання до ополонки на березі Труханова острова».

— Візьми, випий! — Дід суне мені під носа склянку.

Справді кортить випити. Я висушую склянку одним ковтком, але нічого не відчуваю. Тільки якийсь дивний солодкий присмак на язиці.

— Що це? — запитую.

— Відвар з кропиви.

— То це ви мене витягли? — Я раптом починаю щось розуміти.

— Авжеж, я, — він киває горбатим носом. — Спочатку витяг з ополонки, потім повернувся по санчата, потім на них приволік тебе сюди! Дві години мордувався! Думав, не виживеш!

— А Гусейнов?

— Хто такий Гусейнов? Не було там більше нікого!

Старий виявився останнім мешканцем Труханової слободи. Але, живучи у своїй землянці, він просто протестує. Та в пам’ять про слободу. Жінка й дочка погодились на кімнату в комуналці, а він — ні.

— Як вас звати? — запитую я.

— Давид Ісаакович.

46

Швейцарія. Лейкербад. Лютий 2004 року.

Медсестра у приталеному блакитному халатику показує нам із Світланою лікарню. І я відразу відчуваю себе душевнохворим. У неї з кишеньки на грудях звисає годинник — як медаль за працю. Комірець на халатику накрохмалений.

Підлога тут блищить. Повітря просякнуте штучним ароматом весняних квітів, а за вікнами — гори, вкриті снігом.

Медсестра зупиняється й показує рукою за вікно. Щось говорить німецькою. Я повертаюся до Наталі — перекладача з нашого посольства. Наталя слухає її й киває. Потім переказує: у них там закритий парк для прогулянок пацієнтів — гірське повітря Швейцарії впливає напрочуд благотворно. Я киваю. Та почуваюся ідіотом. Звичайним європейським ідіотом, який завжди киває, слухаючи гіда, лікаря й кого завгодно, аби тільки той про щось розповів з дуже розумним виглядом і викликав довіру.

— Запитайте, чи є в них яка-небудь культурна програма або терапія? — просить Наталю Світлана.

— Вплив електронних засобів передачі інформації тут обмежений, але у нас є багато картин, — перекладає дівчина. І повторює жест медсестри, вказуючи на стіни.

— Я підходжу до однієї з картин. Дуже банальний пейзаж. Вдалині гори, внизу долинка, і породиста корова скубе травичку. А під деревом сидить пастушок. Мені страшно кортить що-небудь таке єхидне запитати.

— Запитайте, якої породи ця корова! — прошу я в Наталі.

— Альпійська бура, — перекладає Наталя відповідь медсестри.

Я знову киваю. І знову відчуваю себе ідіотом. Час вже закінчувати цю екскурсію! Але вона не закінчиться доти, доки нам не покажуть усе, за що ми зі Світланою платимо гроші.

Через півгодини нас залишають у спокої. У приймальному відділені на м’яких шкіряних кріслах. Настільки м’яких, що коли до нас виходять Дмитро й Валя, підвестися на ноги відразу не вдається.

Дмитро обіймає мене. На його очах сльози. Обличчя рум’яне, світиться здоров’ям. Мабуть, щоранку п’є молоко альпійської бурої корови.

— Як тобі тут? — запитую.

Він притискає мене щосили.

— Добре. Дуже добре, — шепоче. — Тільки німецька важко дається. Я просив вчителя, а вони не дають...

— То ж вони тебе, напевно, не розуміють. Ти ж російською просив?

— Я просив російською письмово, а вони все це факсом перекладачеві. Потім відповідь факсом. Потім мені переклад відповіді. Відмовили... Ти накажи їм!

— Я не можу наказувати, можу лише платити...

— То заплати!

— Я можу платити лише за їхньою згодою. Я поговорю!

— Та ні, це пусте, — Дмитро раптом змінює тон та переходить на шепіт. — Важливіше інше. Валя згодна вийти за мене заміж...

Я озираюсь на Валю, яка тим часом шепочеться з сестрою.

— Ти допоможеш? — наполягає брат.

— Я поговорю з лікарем, — обіцяю, але бачу, що моя відповідь не влаштовує Дмитра.

Ні, я справді розмовлятиму з лікарем, але зараз мені необхідна пауза, щоб зрозуміти, що коїться. Пауза, судячи з виразу Світланиного обличчя, потрібна і їй.

Швейцарський «головний лікар», до якого ми зайшли через десять хвилин, поставився до виниклої проблеми цілком оптимістично.

— Це прагнення до нормального життя, — сказав він, — треба в міру можливості підтримати. Але тільки з вашої спільної письмової згоди. Я на початках зупинився б на громадянському шлюбі. Ми би перевели їх у двомісну палату й створили атмосферу сімейної квартири. Вони б самі її прибирали... Це цікаво, добрий матеріал для наукової статті...

Професорові років із шістдесят. Худорлявий, маленький, ніби перестав рости ще з тринадцяти років. Стрижка їжачком.

— Ви як вважаєте? — запитує він після роздумів та після Наталиного перекладу.

— Я проти громадянського шлюбу, — говорить Світлана. — В них не буде почуття відповідальності!

— У хворих почуття відповідальності розвинуте сильніше, ніж у здорових людей, — каже професор. — Але якщо ви наполягаєте, тоді будь ласка! Тільки весь юридичний бік справи — за вами!

Юридичний бік справи обмежується засвідченим у нотаріуса перекладом перших сторінок паспортів Дмитра й Валі та ще кількома папірцями з нашого посольства, яке доброзичливо йде мені назустріч.

47

Київ. Липень 2015 року.

Спеціаліст зі стресу з’явився рівно через півгодини після того, як я дістав у руки контракт з Майєю Войцехівською. Майже двометровий велет у приталеному костюмі з обличчям неслов’янського типу. Аби я зустрів його на вулиці, то подумав би, що це італійський манекенник. Та на вулиці я не буваю. На тій, де можна когось несподівано зустріти. Мої вулиці мають стелі та килимові доріжки.

— Микола Львович про мене...

— Знаю, — сердито обірвав його, відкладаючи сторінки пришелепкуватого контракту. — Давай!

— Що давати?

— Стрес знімай!

Очі цього худорлявого велетня округлилися. Для мого стресу він виявився не готовим. Поліз руками до кишень піджака, озирнувся по сторонах.

— Мені б спочатку визначити причину стресу...

— Читай! — кивнув я на контракт.

Він підійшов до столу, узяв верхню сторінку, витяг з кишені й почепив на ніс окуляри для читання. Обличчя на мить набуло розумного виразу, який за кілька секунд зник, спеціаліст напружився. В очах блиснув переляк. Окуляри злетіли з носа і він ледве встиг їх підхопити.

— Я цього не буду... не можу цього читати... Це державна таємниця... Скажіть Миколі Львовичу, що я цього не читав!

— Тоді знімай стрес не читаючи!

З його обличчя можна було зрозуміти, що прийшла моя черга знімати стрес йому. Але він тримався. Він намагався думати, і це легко можна було прочитати на його неслов’янському обличчі.

— Випити хочеш? — запитав я.

Він кивнув. Потім раптом підняв голову, ніби хотів про щось запитати. Знову заспокоївся.

— Гей, — гукнув я неголосно, і до кабінету зазирнув мій помічник. — «Хеннессі» принеси!

— Тобі ніколи нічого не пересаджували? — запитав я спеціаліста зі стресу після другого бокалу коньяку.

— Ні.

— I не погоджуйся!

Коньяк мене «відпускав». Про контракт я на деякий час забув. Тепер мене цікавив спеціаліст зі стресу.

— А кому ти ще знімаєш стрес?

— Миколі Львовичу. — Він звів очі під стелю, ніби пам’ять його розчинилась у коньяку. — Петрові Олексійовичу, Семену Володимировичу...

— А це хто такий? — здивувався я, почувши незнайоме ім’я.

— Це ваш перший радник з питань сім’ї та шлюбу...

— Так?!. А в Колі Львовича часто стрес буває?

— Щодня.

— I як ти його знімаєш?

— По-різному. Іноді ось так. — Він кивнув на пляшку коньяку. — Іноді голковколювання. Але він голок боїться...

— А цей Семен Володимирович... У нього часто стрес?

— Також щодня.

— А в нього, цікаво, від чого?

— В нього манія переслідування...

— I хто ж його переслідує?

— Він думає, що ви...

— Та я його взагалі не знаю! Він давно став радником?

— Рік тому.

— Ні хера собі! — Я перевів погляд на двері. — Гей! — крикнув я, і відразу у прорізі з’явилося обличчя помічника. — Ану сюди Колю Львовича!

Двері зачинились, а в очах спеціаліста зі стресу з’явився жах.

— Навіщо ви його?..

— Треба ж коли-небудь познайомитися зі своїм власним радником з питань сім’ї та шлюбу!

Коля Львович, зайшовши, пройняв запитальним поглядом спеціаліста зі стресу й тільки потім ніжно й питально поглянув на мене.

— Скажи мені, хто такий Семен Володимирович? — попросив я його досить таки ввічливо.

— Це брат Майї Володимирівни, — відповів голова адміністрації, скошуючи погляд на контракт, що лежав на столі.

— Налий собі. — Я кивнув на пляшку.

Поки він наливав, я спостерігав за його руками. Вони тремтіли. Рука спеціаліста зі стресу також тремтіла, коли він підносив до рота бокал з коньяком.

— Рік тому ти узяв на роботу радника, якого я не бачив жодного разу, — заговорив я, впершись незадоволеним поглядом йому у вічі. — Це ще до моєї операції...

— Вам не можна хвилюватися! — заголосив раптом Коля Львович. — Це небезпечно! Серце може не витримати! Я зараз, я на хвилинку!..

І він вибіг з кабінету.

Мій погляд упав на контракт. Я взяв його, підніс до очей.

— «Серце, як у випадку успішної операції, так і у випадку невдачі залишається власністю Майї Володимирівни Войцехівської й підлягає поверненню їй після завершення потреби в ньому чи в разі його подальшого використання», — прочитав я, потім підняв очі на спеціаліста зі стресу. — То що ти про це думаєш?

Він заморгав, учепився поглядом за бокал з недопитим коньяком.

— Це дуже стресова ситуація... Традиційні методи тут не підійдуть...

— Що ти маєш на увазі під традиційними методами? — поцікавився я.

— Ось це, — він кивнув на пляшку «Хеннессі». — І агресивний секс.

— Так, секс тут не підійде, — погодився я. — А що підійде?

Я сам відчув, як у моєму голосі продзвенів метал. Насправді, ще зо п’ять хвилин — і мене понесе так, що тільки тримайся!

— Агресивна трудотерапія, — неголосно промовив спеціаліст зі стресу.

— Агресивна трудотерапія? — Сама думка мене зацікавила. — Це що? Як у армії? Копати канаву від огорожі й до обіду?

— Майже... Ні, не зовсім... Я, звісно, можу. Але потрібно запитати Миколу Львовича. — Спеціаліст зі стресу озирнувся на зачинені двері кабінету.

— А справді, де цей мудак? — вирвалося в мене, і я гукнув: — Гей!

Помічник обізвався, зазирнув у кабінет.

— Знайди Львовича і швидко його сюди!

За кілька хвилин голова помічника знову з’явилася у прорізі дверей.

— Він не може встати... Він у своєму кабінеті.

— Що, напився? — запитав я.

Помічник кивнув.

— Он як! Він собі стрес зняв, а мені? — Я знову починав заводитись, і мій погляд жорстко пройшовся обличчям спеціаліста зі стресу.

Він відхитнувся, зблід.

— Якщо ви справді хочете, я можу... — забелькотав він. — Та питання безпеки. Потрібна машина, водій, охорона, кілька потужних ліхтарів...

— Ти це кому говориш? — загарчав я і знову обернувся до дверей. Крикнув: — Гей! Зайди!

Помічник влетів до кабінету й зупинився як укопаний перед столом.

— Йому скажи, що треба!

Виникла розкішна пауза. Двоє переляканих до блідоти дорослих чоловіків дивилися один одному у вічі, боячись кинути зайвий погляд на мене. Немов загіпнотизовані, вони стояли нерухомо, боячись порушити тишу, що виникла, та нерухомість миті, яка супроводжувала її.

Мені набридло чекати. Я грюкнув кулаком по столу, і мої боввани ожили. Спеціаліст зі стресу тремтячим голосом розповів помічникові про все необхідне. Помічник кивнув і вийшов.

За вікном мовчало вечірнє місто, якому було начхати на все — на мене, на мій стрес, на моє серце, яке мені не належало.

48

Київ. Лютий 1985 року.

Цілковита тиша та якийсь медичний, лікарняний спокій у душі. Немов зачинили мене в холодильнику, а поруч лежить усе свіже й холодне. І я такий самий лежу на великій полиці.

Я розплющую очі та розумію, що медична тиша мені щойно снилася. У землянці темно й тепло. Лише темні бордові відблиски миготять у темряві та й вогонь у закритій буржуйці неголосно потріскує.

Я накритий чимось важким. Витягаю руку назовні та обмацую свою ковдру. Ні, це не ковдра. Це шинель. Ось її рукав. Пальцям раптом стає холодно, і я ховаю руку, затискаю долоню між своїми гарячими стегнами. Дивно, чому завжди, коли я гріюся під ковдрою, все тепло збирається між ногами?

«Треба буде знайти якусь книгу про людське тіло, — думаю я, знову засинаючи. — Адже я ні чорта не кумекаю в цьому, не розумію! А може, піти вчитись у медучилище? На фельдшера?»

Я ще встигаю згадати постійно п’яного фельдшера у нашій військовій частині. Звичайно, це був будбат, а в будбаті пили всі, крім казарменних пацюків. Що ми там будували?

Засинаючи, мозок знехотя підказує: кавову фабрику у Львові.

— Ні, — не погоджуюся я. — Не фабрику, а склади...

I нарешті знову засинаю. Знову заїжджаю з невидимою полицею у чистий і холодний холодильник. I двері за мною зачиняються з характерним металевим клацанням.

49

Швейцарія. Лейкербад. Лютий 2004 року.

Демократія — чудова річ. Особливо швейцарська демократія. Вона ніби створена для хворих і старих. У нас раніше співали: «Всюди молодим у нас дорога». У Швейцарії таких пісень не було, але дорогу завжди звільняли літнім людям, як в нас — сидячі місця у міському транспорті.

Професор написав у мерію Лейкербада листа про те, що сама бюрократична атмосфера церемонії вступу до шлюбу може травматично вплинути на його пацієнтів, і тому свідоцтво про шлюб у мерії заповнювали in absentia. Проте той факт, що за молодят, які вступали у шлюб, розписались їхні рідні брат і сестра, лише порадував мера, який прийшов у зал церемоній, щоб потиснути нам руки і у нашій особі привітати молодят. Кілька разів під час своєї недовгої промови він забував про те, що це не ми одружуємося. Перекладач Наталя виправляла його, і він, миттєво виправляючись, продовжував.

Але головне свято розпочалося увечері, о шостій. У ресторані «Шато д’О». Це був справжній «Водяний палац».

Нас підвезли мікроавтобусом з логотипом лікарні — знак уваги від головного лікаря, який також обіцяв підійти привітати молодят, але трішки пізніше. На нього очікувала ще одна вечірня консультація.

У просторому холі ресторану поміж картин висів маленький плакатик із фотоапаратом, перекресленим червоною лінією. Моя маленька «Мінолта», що знаходилася в кишені піджака, здається, злякано затамувала подих. I я її погладив, заспокоїв. «Ні, я не віддам тебе до камери схову!» — прошепотів я подумки, спостерігаючи, як літнє подружжя передавало гардеробнику кофр з відеокамерою.

Потім метрдотель провів нас до кабінок для переодягання. Дмитро і Валя зайшли до однієї, а ми зі Світланою — до іншої. Тут вже лежали охайно складені рушники і білосніжні простирадла.

Світлана відвернулася і, абсолютно спокійно та швидко скинула свій одяг. Елегантно обмоталась простирадлом. Озирнулась. Я стояв усе ще одягнений, зачарований красою її тіла. Її погляд поквапив мене.

Наш проводир, серйозний вираз обличчя якого аж ніяк не пов’язувався з його вбранням, ожив, знову побачивши нас чотирьох. Повів далі. Першими за ним ішли Дмитро й Валя, потім ми зі Світланою. Повітря було просякнуте приємною вологістю. Тиша також, здавалося, була просякнута цією вологою й тому звучала урочисто, немов усі затамували подих. Тиша так само урочисто звучить у церкві. Можливо, саме тому мені раптом видалося, що це не метрдотель йде попереду нашої скромної процесії, а священик, який веде молодих до вівтаря.

Під ногами заплюскотіла вода. Кроки по воді додали урочистості і якоїсь біблійності атмосфері. Я вже нічому не дивувався. Ні тому, що наш «священик» був одягнений у фрак та, якщо можна так сказати, у фрачні плавки. Ні тому, що мармур підлоги з кожним кроком дедалі глибше занурювався під воду.

Перед нами з’явилася ресторанна зала, де стильні пластикові крісла стояли навколо мармурових столів та підлога була вкрита водою. Вона була вкрита водою по коліна, але коли ми всілися навколо столу, вода виявилася набагато ближче.

Ще вдень, після візиту до мерії, я відпустив перекладача Наталю, але без зв’язку зі «швейцарським світом» ми не залишилися. Світлана розмовляла англійською. Вона переклала слова нашого «священика», який пояснив, де можна пірнути та додав, що після дев’ятої години вечора за столиком можна сидіти повністю роздягнутими.

Офіціант з’явився у такому ж самому незвичному воднофрачному вбранні. За собою він тяг плавучий кораблик-піднос з пляшкою шампанського у срібному відерці й блюдом з мініатюрними бутербродиками.

— Гірко! — вигукнув я, але голос мій відразу ж всмоктався вологим повітрям.

Дмитро й Валя поцілувалися. Ми зі Світланою перезирнулися. Наші брат і сестра випромінювали щастя. Воно поривалося назовні крізь їхні погляди, крізь їхні посмішки. Здавалося, що здоровим людям ніколи не буває так добре. Принаймні, саме це я подумав, дивлячись на Дмитра й Валю.

— Тут можна кричати — однаково ніхто не почує, — сказав я Дмитрові.

Він розсміявся. Потім крикнув, обернувшись до своєї нареченої: «Я тебе кохаю!»

Я озирнувся на всі боки. У ресторані поки що сиділи лише дві літні пари, але вони, здавалося, не почули Дмитрів крик.

— Я тебе кохаю, — прошепотів я, дивлячись на Світлану.

— Що? Я не розчула! — Вона нахилилася до мене. — Що ти кажеш?

— Гірко! — повторив я голосніше.

— Гірко! — підтримала вона мене.

Потім, після дев’ятої години, ми скинули простирадла й купалися голяка у глибокому місці ресторанної зали, там, де замість столиків стояла у воді барна стійка.

Дмитро і Валя замкнулись одне у одному. На нас вони не зважали. Вони бешкетували у воді, пірнали.

Ми поводилися стриманіше, хоча мій погляд постійно опинявся на прекрасних «яблучних» грудях Світлани.

Пили тільки шампанське. Близько одинадцятої я тихцем приніс свою «Мінолту», і літня жінка з сусіднього столика клацнула нас на моє прохання. Весільне фото на згадку. Четверо дорослих, щасливих, голих, стоячих по коліна в кислій мінеральній воді. Весілля на швейцарський лад з українським акцентом.

Після вечері мені стало трішки сумно. Я раптом зрозумів, що Валя також має тіло ідеальної краси й такі ж самі «яблучні» груди, як і її сестра. Я позаздрив Дмитрові, в якого попереду — шлюбна ніч у розкішному номері п’ятизіркового готелю. А ми зі Світланою будемо ночувати через стіну поверхом нижче.

Мої сумні передчуття не справдилися. Світлана пустила мене до себе, і шлюбна ніч роздвоїлася, вона дісталася нам усім. «У цій мінеральній воді багато заліза», — говорив головний лікар лікарні про ресторан. Я злизував зі Світланиного тіла кислувате, розчинене у воді залізо. Гладив її, пестив її груди, пружні, як гумовий м’ячик мого дитинства. Я був щасливий.

Лише вранці під час сніданку згадав, що професор так і не прийшов на нашу весільну вечерю.

50

Київ. 23 лютого 1985 року.

— Ти був у армії? — запитує мене Давид Ісаакович з-під столу.

Там у нього їстівні запаси, і він, нахилившись, намагається щось дістати. Шелестить поліетиленова скатерка. Нарешті він вибирається та піднімає над столом кульок з картоплею.

— То був чи ні? — знову запитує він і тепер дивиться мені прямо у вічі. А я дивлюся на його горбатий ніс.

— Був, — киваю я. — Два роки батьківщині віддав.

— Значить, не тільки моє свято! — На обличчі старого посмішка. — А я в сорок п’ятому прапор перемоги почепив!

З кулька на стіл викочуються п’ять картоплин.

— Вони замерзлі, але на пюре підуть. У мене є ще дещо! — Погляд Давида Ісааковича переходить на пляшку принесеного мною портвейну. — Ти хазяйновитий і добро пам’ятаєш!

— А ви на рейхстазі прапора вішали? — цікавлюся я.

— Ні, до Берліна я не дійшов. У іншому містечку повісив. Шкода, назви не пам’ятаю. Добре пам’ятаю, що в Німеччині. Якби назву пам’ятав, то написав би їм лист у посольство! Може, запросили б у гості!.. Тільки наші дідька лисого випустили б!.. Ти одружений?

— Ні. Я один.

— Як один? — дивується старий. — Один-єдиний, як партія? А батьки?

— Ні. Мама є і брат. Близнюк. Але він тихий псих.

— А подруги серця, значить, немає, — з розумінням хитає головою Давид Ісаакович. — Тоді відкривай портвейн і підеш зараз до морозильника по делікатес!

Я роззираюся. У прохолодній, незважаючи на палаючу буржуйку, землянці лише саморобне ліжко, стіл, дві табуретки та ящик з каструлями й тарілками.

— А де морозильник? — запитую.

— Ліворуч від дверей. Зробиш два кроки ліворуч, а потім акуратно змети рукою сніг — там ящик.

У «морозильнику», а на вулиці справді мінус п’ятнадцять, я знаходжу півлітрову банку з тушкованим кроликом. Навколо мовчки стоять голі дерева. Труханів острів нагадує занедбаний цвинтар. Ще досить рано, близько першої, а повітря вже втрачає свою прозорість, сіріє, зливається зі свинцевим небом, у якому назрівають чергові снігопади.

Банку нічим відкрити. Ми розбиваємо її чавунною сковорідкою. Знімаємо із замерзлого циліндра кролячої тушонки бите скло. Потім, відмовившись від самого задуму пюре, кидаємо «вимиту» у снігові картоплю до чавунця, туди ж — циліндр тушонки, закриваємо кришкою й ставимо на буржуйку.

— Знаєш, — каже Давид Ісаакович, п’ючи дрібними ковточками портвейн. — А в мене ж є законна дочка! Мира. Давай познайомлю!

— Добре! — погоджуюся.

— Вона з дуже інтелігентної сім’ї. Мати в неї — костюмерка в Оперному, батько — ось він, перед тобою. Мені було вже п’ятдесят, коли вона народилась!

«Скільки ж йому зараз?» — думаю я, знову зосередивши увагу на горбатому носі старого.

— Іншого батька в неї не було, але мати — розумниця. Штани вміє шити — просто блиск! Навіть прасувати не треба, якщо після прання правильно повісити! Я дам тобі адресу та записку!

«А що коли в неї також горбатий ніс?» — закрадається підозра до моєї пом’якшеної після портвейну свідомості.

— А знаєш, тут у нас на Трухановому раніше все було. I винна крамниця, і свій цвинтар. На ньому мій брат похований!..

За вікном вже темно. Портвейн випитий. Йти не хочеться. Там, надворі, страшно і холодно. I знову падає сніг.

— Я вже висохлий, багато місця не займаю, — говорить старий, розстеляючи ліжко. — Нам тут з тобою буде удвічі тепліше! А завтра вранці напишу записку, і поїдеш до моєї Мирочки. Вона тобі сподобається!

51

Невідома територія. Липень 2015 року. Ніч.

У мене все ще калатає серце. Так само голосно, як двигун вертольота, на якому ми кудись летимо. Не важливо — куди. Важливо — навіщо. Я лечу знімати стрес.

Попереду летить ще один вертоліт із охороною та якимось полковником зі спецзв’язку.

Я дивлюсь на спеціаліста зі стресу. Лампочки в салоні вертольота неяскраві. Він сидить у шкіряному кріслі поблизу круглого ілюмінатора й робить усе можливе, щоби випадково не зустрітися зі мною поглядом.

— Гей, — звертаюся я до помічника. — Дай коньяку! І йому дай! — Я киваю на спеціаліста зі стресу, беручи бокал «Хеннессі».

Помічник киває. Він знає, що розмовляти зі мною краще жестами й рухами тіла. Рухи тіла не перепитують. У них не може виявитися двозначної чи підозрілої інтонації.

Спеціаліст зі стресу раптом стрепенувся, побачивши щось на землі. Повернувся до мене і відразу ж, ніби опам’ятавшись, спробував знову вткнутись у ілюмінатор. Та не вийшло. Перед ним стояв помічник з бокалом коньяку, а далі за курсом його погляду сидів я з таким самим бокалом у руках.

— Що там? — запитую я.

— Здається, посадочний майданчик.

З мого ілюмінатора нічого не видно, і я підходжу до нього й зазираю вниз.

Там світлими кутиками викладено квадрат, поруч помітні яскраві фари кількох машин. І перший вертоліт зависає над підготовленим майданчиком.

— Скільки ми летіли? — запитую я спеціаліста зі стресу.

— Півтори години, — тихо відповідає він.

Внизу — ніч, вітерець. Дзижчать неголосними голосами ледве помітні в темряві люди, яких зібрав у це незбагненне місце мій стрес. Вони обмінюються інформацією, командами, словами підвищеного значення й такої ж відповідальності. I ось уже за десять хвилин кортеж із трьох «мерсів» летить путівцем. Я — у середній машині. Попереду — водій та помічник.

— Вони сказали, що там уже все готове, — неголосно доповідає на ходу помічник.

— Усе? — перепитую я, намагаючись зрозуміти, що ховається за цим коротким бездонним словом. Помічник знає мої інтонації і знає, що я не чекаю жодної відповіді на своє перепитування.

Чотири чоловіки з потужними ліхтарями розставляють вішки з фосфоресціюючими прапорцями салатового кольору. Спеціаліст зі стресу виникає з темряви та передає мені в руки легку лопату з клинцем із білого блискучого металу. Його голова нахилена.

— Тут три сотки, — шепоче він. — Але коли втомитесь, можете відразу припинити...

Невидимі люди освітлюють ліхтарями суху, занедбану землю. Мої очі, звикнувши до темряви, розрізняють неподалік хатку, за нею — інші.

Я швидко беруся до роботи. Лопата гостра, як кинджал. Навіть у тверду, суху землю входить легко, як ніж у м’ясо.

Хвилин за двадцять починають приємно нити долоні. Я скопую метр за метром і майже з фізіологічним задоволенням відчуваю, як у моєму тілі триває боротьба бадьорості й утоми, як припливи енергії лоскочуть зсередини м’язи рук, як напружуються литки, коли я пригинаюся, вигортаючи наступну грудку землі.

Я забуваю про все, крім лопати та трьох соток. Для мене не існує більше ні охорони, ні вішок, ні людей з ліхтарями в руках.

— Нам час! — лунає раптом поруч знайомий голос.

Я миттю зупиняюся, нахиляючись вперед до мовця — це полковник спецзв’язку.

— Телефонував Микола Львович... світанок за півгодини... Він боїться, що вас тут побачать!

До трьох соток залишається лише кілька квадратних метрів.

— Докопай! — Я вручаю йому лопату і йду до машин, у яких ніби за наказом одночасно загорілися фари.

Вранці в резиденції особистий лікар обробляє стерті до крові долоні. Поруч стоїть опухлий від алкоголю й недосипання Коля Львович. Раптом у його втомленому погляді мигнув вогник, і він швидким кроком виходить.

Повертається з цифровим фотоапаратом. Націлюється на мої стерті долоні.

— Що ти робиш? — запитую я.

— Немає таких неприємностей, з яких не можна було б витиснути користь! — бурмоче він і робить кілька знімків.

— Що ти робиш? — гарчу я, водночас засмучуючись із власного роздратування. — Я через тебе, мудака, стрес знімав! На хрена тобі ці знімки?

— Вибачте, в архів, на згадку! — Львович робить ще два знімки і беззвучно йде.

Лікар закінчує обробляти долоні. Мазь, яку він втирає в мозолі й потріскані пухирі, пахне баранячим жиром.

— Що це? — киваю я на тюбик з маззю.

— Страусовий жир.

— Я майже вгадав, — промовляю я напрочуд спокійним голосом.

І розумію, що недаремно провів безсонну ніч. Стрес знято. Настрій гарний. Кортить зробити комусь подарунок або що-небудь приємне.

— У тебе є діти? — запитую лікаря.

— Так, дочка.

— Скільки їй?

— Шістнадцять.

— Теж мріє бути лікарем?

— Ні. Манекенницею.

— Так? — Я неприємно здивований, але ніякого роздратування не відчуваю.

Знімаю з руки швейцарський годинник «Філіпп Патек», простягаю лікарю.

— Бери. Подарунок! Тобі.

Він вражений. Дивиться перелякано мені у вічі, але годинник бере.

— У мене ще є син від першого шлюбу, — розгублено каже він.

— Мене не цікавить твій син, — м’яко спиняю його белькотіння. — Можеш йти!

52

Київ. 24 лютого 1985 року.

Двері відчинила круглолиця дівчина-пампушка у синьому спортивному костюмі. Очі — сині-сині, губки товсті й сміхотливі.

— Ви до кого? — запитала.

Я постукав черевиками по бетону сходової площадки, струшуючи налиплий сніг. Не поспішаючи витяг з кишені куртки конвертик.

— У мене для вас записка. Від тата.

— Для мене? Від тата? — її губи склалися у посмішку, тільки усмішка вийшла трішки придуркувата.

— Вас звати Мира? — уточнив я про всяк випадок.

— А-а! — протягла пампушка та, розвернувшись, махнула рукою углиб довгого коридору. — Треті двері ліворуч!

«Ну й слава Богу», — подумав я, заходячи у комуналку.

Мира виявилася симпатичнішою, ніж я очікував. I ніс не горбатий. Очі — темні, циганські. Стан нічогенький — є за що рукою ухопитися.

Прочитавши записку, вона захвилювалася. Запитала про Давида Ісааковича, про його здоров’я та настрій. Потім почала пригощати мене чаєм.

Стіни великої кімнати, у якій вона жила з матір’ю, були завішані безліччю фотопортретів у дерев’янних рамках. Два залізні ліжка були охайно заслані та прикрашені збитими подушками. I телевізор на тумбочці був накритий мереживною серветкою, поверх якої стояла кришталева ваза зі штучними квітками. Усе чистенько та охайно.

— Ви любите музику? — запитала вона.

— Дуже.

— Ми з мамою працюємо у Оперному театрі. Якщо хочете, можемо сьогодні туди разом піти. Мені якраз через півгодини на роботу...

Я охоче погодився.

Під ногами хрускотів сніг. Ми піднімалися з Саксаганського Володимирською вгору. Йшли мовчки. Я на ходу поглядав на її сірі валянки з чорними калошами. А я чомусь думав, що в місті вже валянки не носять!

— Я на хвильку в магазин! — сказала Мира, коли ми піднялися до Будинку Морозова. — Треба сиру та ковбаси на бутерброди купити, бо коли купувати у буфеті, то дуже дорого виходить!

Я кивнув. Мира зникла у гастрономі. Сніг падав на мій ніс. Швидко сутеніло, і по білій сніговій темряві повзли жовті плями автомобільних фар. Вечір наставав о четвертій пополудні. До Оперного — десять хвилин пішки. Тільки що мені робити до сьомої, доки почнеться вистава?

Мої роздуми урвала Мира, вигулькнувши з дверей гастроному.

До театру ввійшли зі службового входу. Старий вахтер байдуже пройшовся по мені поглядом та відповів кивком на «добрий вечір».

Лариса Вадимівна, мама Мири, зустріла мене насторожено,але, прочитавши записку, тепло посміхнулася.

Вона стояла над прасувальною дошкою, тримаючи міцною рукою важку праску. На дошці блищав смарагдовий оксамит королівського, напевно, костюму. Повітря було просякнуте нафталіном.

Праска опустилась на залізну підставку, як пір’їна.

«Цікаво, вона легко проходить у двері?» — думав я, дивлячись на могутню, крупну жінку в чорній спідниці-шатрі й бордовій блузці з засуканими до ліктя рукавами.

— Мирочко, покажи гостеві театр! — промовила вона трішки відсутньо, знову опускаючи очі на записку, затиснуту в лівій руці.

Екскурсія по Опері закінчилася на самому горищі, куди ми видерлися приставними дерев’яними драбинами. Напівтемрява раптом відскочила вбік, коли Мира черкнула сірником. Вогник опустився, торкнувся ґноту свічки, і перед моїми очима відкрилася потаємна кімната — журнальний столик з порожніми склянками та горнятками, старий протиснутий диван, обрізок килима на підлозі та старі обдерті афіші, що звисали з дахових дерев’яних перегородок.

— Тут актори влаштовують таємні побачення, — прошепотіла Мира, і в її голосі пролунало стільки ніжності й романтики, що я не витримав та потягся до неї.

Диван був продавлений, але майже не рипів. Мені було холодно, хоча я стяг з себе лише майку та светр, а з Мири — жилетку, кофту, блузку з довжелезною майкою і ліфчик щедрого розміру. Валянки так і залишились на ній, правда калоші вона зняла раніше, в костюмерній.

Мої руки ніби тонули в її тілі, яке не чинило ані найменшого спротиву моїм пориванням. Мої руки провалювалися в її м’які груди. Її губи здалися мені також безвільними і м’якими. Лише коли десь поблизу пролунав шум, я відчув її. Вона вперлася ручками в мої плечі та натиснула на них, намагаючись відіпхати мене від себе.

— Зачекай! — шикнув я у відповідь, прискорюючи ритм свого тіла.

— Хтось іде! — її шепіт видихнув на мене знайомий запах м’яти.

«Зубний еліксир!» — згадав я.

Потім, піднявши з обрізка килима одяг та задувши свічку, ми сховалися за якусь перегородку та, тремтячи від холоду, тиснучись одне до одного, щоб зігрітися, спостерігали, затамувавши подих, за побаченням другої пари. Жінка здавалася мені напрочуд гарною. При світлі знову запаленої свічки її профіль збуджував мене більше, ніж м’які, теплі груди Мири, які я, мов голубку, тримав на своїй долоні.

Їхнє побачення було доволі коротким і безсловесним, і тільки завдяки цьому ми не застудилися.

— Це солісти балету, — з гордістю прошепотіла в цілковитій темряві Мира, коли коханці вже спускалися приставними драбинами. — Ти бачив, як він брав її ззаду?

— Ні, — признався я.

Ми повернулись на диван. У повітрі стояв неприємний запах. Я намагався відволіктися від нього, але він доганяв мене навіть тоді, коли я заганяв своє тіло у ритм відбійного молотка. Лише коли опустився на м’яке й податливе тіло Мири, зрозумів, що це був запах поту. Але тоді це був запах чужого поту, а тепер він змішався із запахом мого.

Ну, а балет «Спартак» мені не сподобався.

53

Київ. Березень 2004 року.

Чорти б забрали цю зиму! Ні, неправда! Шампанське до сніданку у п’ятизірковому швейцарському готелі — це також нинішня зима. Тільки три тижні тому! Але зараз, коли снігові цурпалки летять в обличчя, я посилаю все до біса. А коли сиджу в кабінеті, коли секретарка Нілочка приносить тацю із горнятком мокко, коли повільно натискаю на кнопки телефону Світлани Віленської — у цю мить я думаю, що Бог добряче попрацював над цією зимою. Йому б за таку зиму підвищення або золоту акцію якого-небудь трубопрокатного заводу-велета!

— Алло, ти де? — запитую я Світлану.

— У машині. Іду в салон.

— Будеш гарною?

— А що, вчора не була?!

Я сміюсь. Як не вмів я раніше розмовляти з жінками, так і не навчився досі. Єдина відмінність — зараз мені через це не соромно.

Хоча вчора вранці, коли ми разом прокинулись у мене вдома, Світлана примудрилася мене збентежити.

— Ти знаєш, а ми ж досі не розмовляли одне про одного, — промовила здивовано, ніби ця думка прийшла в її розумну голівку раптово.

— Так?! — лише зумів я витиснути з себе. Потім п’ять хвилин мовчав, шукав пояснення.

— Напевно, ми були зайняті, ми піклувались про Дмитра і Валю, — припустив я.

— Це теж, — кивнула вона. — А я спочатку думала, що тебе Валя цікавить, а не я...

— Ну що ти! Звичайно ти, — визнав я і зрозумів, що цієї миті сам себе зрадив.

Та вона не звернула уваги на мої слова. Підвелася. Підійшла до вікна, відсмикнула гардину.

Стояла красиво, нерухомо. Її тіло ніби саме просилося до рук. Своєю красою в мої руки. Кортіло взяти її за стан, підняти акуратно над собою й показати всьому світові. Похвалитися.

Вона раптом обернулася, подивилася на мене задумливо.

— Здається, в мене буде дитина, — промовила вона неголосно.

— У тебе? — запитав я.

Вона помацала правою рукою ліву грудь. Піднесла її, розвернувши акуратним рожевим соском угору, придивилася до соска.

Я уявив її такою ж оголеною, але з немовлям на руках. Вийшло гарно.

— У тебе ще не було дітей? — запитав я.

— Не було, — кивнула вона.

— А як справи з медом?

Вона кинула на мене здивований погляд. Я й сам відчув, наскільки по-дурному було поставлено запитання. Мене підвело підсвідоме бажання змінити тему розмови.

— Мед?! Мед я ще в січні допродала. Зараз — канікули.

— Римські канікули, — промовив я посміхаючись. — Ти хочеш у Рим?

Вона заперечно хитнула головою.

— Я ще не знаю, чого хочу, — прошепотіла вона.

«Треба купити їй дорогий подарунок», — подумав я у відповідь на її шепіт.

54

Київ. Липень 2015 року.

Коли спиш один на по-королівськи широкому ліжку, сниться одне й те саме. Сниться, що спиш удвох. Та й не спиш, а крутишся, перекидаєш і перекидаєшся. I краще б нічого не снилося, тому що фінал таких снів одноманітний і сумний. Скільки не запліднюй кулак чи простирадло, тебе від того не побільшає, ти не повеселішаєш і не станеш щасливішим.

І невиразні, неприємні думки поповзуть повільно до потилиці, як гусінь, що упала з яблуні. І будеш ти їх думати, будеш уявляти собі якихось жінок, державних хатніх робітниць, які знімають із ліжка ці простирадла. А потім закортить випити коньяку, щоб збитися з думки. Щоб не уявляти собі далі. Ну й що з того, що ти президент. Ти ж від цього не став імпотентом, батьківщина не замінила тобі жінки!

Обережний, але наполегливий стукіт у двері спальні потрапив у мій сон. Розплющуючи очі, я провів долонею по простирадлу під ковдрою — сухе. Значить, приснилося!

— Пане президенте! — Шепіт помічника пролітає метеликом у щілину напіввідчинених дверей. — Прокиньтесь!

— Що таке?

— Міністр внутрішніх справ чекає, генерал Філін! Хвилюється! НС!

— Дай йому кави.

Накидаю халат. Стою кілька секунд над ліжком, і думки мої знову ж таки, вже без усілякого там сну, перемикаються на вічну тему.

Підводжу очі й дивлюсь на стіни спальні. Десь там, за стіною, на якій висить лісовий пейзаж роботи Шишкіна, спить ця, як її, Майя Войцехівська...

Виходжу у вітальню, зупиняюся біля вікна.

З-за моєї спини долинає покашлювання міліцейського міністра. У нього постійний бронхіт — палить, як труба крематорію!

— Ну? — Я впираюся поглядом прямо йому у вічі.

— Пане президенте... навіть не знаю, як доповісти! Викрадено високих урядовців Запорізької держадміністрації. Наперед запланована акція. Але кому це потрібно? Ну, коли б один-двоє, а то відразу тринадцять чоловік. Та й одна з вікна вистрибнула — на смерть...

— Хто?

— Калиновська. Зам із фінансів.

— Далі?

— Я вже наказав відправити найкращу бригаду слідчих. Місто блокували, але ніяких слідів.

— Добре, триматимеш мене в курсі. Наступна доповідь о восьмій ранку!

— Ви маєте залізні нерви! — каже міністр і йде.

У мене все залізне, думаю я, вже не приховуючи усмішки. Спати я вже більше не хочу. Помічник нерухомо, як стовп, стоїть у прорізі подвійних дверей, що ведуть у коридор.

— Машину, — кажу йому я. — Тільки простішу! І холодного шампанського!

Через півгодини чорна «ауді» з сонним водієм підвозить мене до центрального входу в нічний клуб «Ікс». Охорона клубу зробила спробу підійти до машини, але непоказні люди з іншої, моєї, охорони швидко їх зупинили. І я міг спостерігати за втомленими гарними і просто вольовими обличчями відвідувачів, які розходились. Я дивився, пив холодне «Мускатне ігристе» з Нового Світу й думав про прийдешні покоління.

О шостій ранку у віконце машини постукали. Я був готовий послати Колю Львовича дуже далеко, але це був не він. Це був генерал Свєтлов.

— Наші підопічні перетнули українсько-російський кордон, — сказав він. — Для них збудовано санаторій в Уральських горах.

— Сідай! — Я опустив долоню на м’яку чорну шкіру заднього сидіння поруч з собою. — Відсвяткуємо?

Свєтлов втомлено кивнув.

Його простий трудовий кивок був дуже доречним. Жодне слово не змогло б його замінити.

Свєтлов не любив шампанського. Я це знав і вирішив зважити.

— Скажи, Валеро, ти коли-небудь любив по-справжньому? — запитав я, вже коли ми обоє тримали чарки з «Хеннессі» в руках.

— Жінку?

— Так.

— Хотів. Вона не дозволила.

— Дурепа! — вирвалося з мене. — Вибач, звичайно.

— Та ні! — напрочуд спокійно промовив Свєтлов. — Ви, пане президенте, справді маєте рацію. Дурепа! Адже жінка кохає дуже рідко, частіше вибирає з тих, хто любить її. Тоді до неї залицявся один бізнесмен. Він був вищим за мене на півтори голови. Його вбив рекет.

Я покивав.

Ми випили.

— Ти коли-небудь одружишся? — запитав я.

— Я одружений. Маю двох дорослих дітей. Але це всього лише «сімейний стан».

Я був потішений. Свєтлов би цього не зрозумів. Але те, що він розмовляв зі мною на рівних, мене не тільки заспокоювало, а й рівняло з людьми, твердо впевненими у правоті своїх поглядів, симпатій і думок. У собі цієї ночі, а потім і вранці я не був упевнений. Я переховувався за тонованим склом автомобіля. Я був інкогніто. Я уникав красивої незнайомості життя.

55

Київ. 27 лютого 1985 року.

Крижаний вітер обпікав обличчя, я вже й не знав, як і чим від нього захиститись. Шапка-вушанка з фарбованого кролика була насунута на брови, її вуха я вже давно зав’язав під підборіддям. Шию замотав мохеровим колючим шарфом та комір на кожусі з овечої шкури підняв. Але тепліше мені не ставало. Труханів острів, до якого я наближався пішохідним мостом, ніби відштовхував мене, намагався зупинити. Але я думав про старого, про те, що він там один у своїй землянці, про те, що в нього могли закінчитися дрова. Я, звичайно, ніяких дров йому не ніс. У спортивній сумці, що теліпалася на плечі, якась там їжа та дві пляшки портвейну. Сумка була важкою, але крижаний вітер легко підіймав її, пхав за спину.

Їжу старому купила Мира, і саме вона попросила до нього піти. Сама йти відмовилася, і зараз я дуже добре її розумів. Але я був упертішим за цей крижаний вітер, і чим більше опирався він мені, тим більше опирався я йому.

Потім мої чоботи в’язнули у глибокому снігові, але й це мене не спиняло.

Ранні зимові сутінки згущалися. Небо нахилялося дедалі нижче й нижче. Нахилялося, наче п’яний богатир, не здатний більше стояти на ногах. І звалилось воно всією своєю темрявою швидко, за лічені хвилини. Але я вже бачив землянку старого, я бачив за її маленьким віконечком вогник свічки.

— Ну ти все одно як Павлик Морозов! — радісним вигуком зустрів мене старий.

— Чому? — здивувався я. — Він же ж батька зрадив!

— Ну, тоді не Морозов, Володя Дубінін. Герой, словом! У таку негоду сюди прийшов!.. Я тобі віддячу!

Він поліз у тумбочку, дістав почату пляшку «Московської».

Я тим часом виклав з сумки продукти та свій портвейн.

— Яке панство! — розвів руками Давид Ісаакович. — Що за нагода, юначе? Ви одружуєтесь?

— Ні, це Мира передала!

— Добра в мене дочка!

Я кивнув, згадуючи Оперний театр.

— Добра, — повторив він. — Але ти краще з нею не одружуйся!

— Чому?

— Потовстішаєш, станеш лінивим і в кращому випадку станеш таким собі середнім кравцем! Вона вся в маму. Ій не зрозуміти, що чоловіча душа завжди в польоті! Жінка — аеродром, чоловік — планер. Вона повинна чекати на нього, але не забороняти йому літати. Розумієш?

— Так. І куди ви літали? — поцікавився я.

— Це я образно. Я літав до інших жінок... Не їй одній хочеться щастя! А взагалі-то ні, ти послухай! — І він раптом замовк, підняв на рівень моїх очей вказівний палець.

За вікном вила справжня хуга.

— От, — багатозначно видихнув старий. — Це і є найнельотніша погода! Час зміцнення сім’ї перед весною. Але це все так, у минулому... Настає час інших цінностей, і тоді вже шукаєш не красунь з накрученими на бігуді кучериками, а однодумців, соратників... Знаєш, за кілька днів до мене прийдуть друзі. I ти приходь! Дізнаєшся, що не про все пише газета «Правда». Є й інше життя!

56

Київ. Березень 2004 року.

Я два дні готувався до цієї розмови. До розмови одне про одного. Та незважаючи на це, в мене не було до Світлани ніяких запитань. Зате два дні я уявляв собі, які в неї питання можуть виникнути до мене. Про моє життя, про мої думки, про моїх родичів і друзів. Я ставив їх сам собі від її імені й повільно підбирав відповіді, визначаючи, наскільки повними й правдивими вони мають бути. Ні, я не збирався брехати — смішно людині в моєму віці й при моєму статусі вигадувати нові версії замість старих. Але й таким самим смішним було і моє хвилююче очікування сьогоднішнього вечора.

Ці роздуми відволікали від служби, і, щоб не наробити яких-небудь дурниць, я попросив Нілочку відкласти призначені зустрічі з нашими «білими» й «сірими» бізнесменами на наступний тиждень. А під кінець робочого дня я попросив секретарку приготувати два горнятка кави й скласти мені компанію.

Вона залетіла ще легшою ходою, ніж завжди. Ми всілися за приставний столик для відвідувачів одне навпроти одного.

Убрана у костюм строгого крою, але грайливого зеленкавого кольору, що складався з облягаючої спіднички до колін і приталеного жакетика, під яким виднілася біленька блузка, Ніла була схожа на невпевнену в собі старлетку. Хоча «невпевненість у собі» вона напевне грала. Інакше не змогла б вона так легко, з чарівною посмішкою нафарбованих рожевою помадою губок, відправляти подалі всіх тих відвідувачів, яких я не хотів бачити.

— Ой, я забула про цукор! — вигукнула вона, дивлячись у своє горнятко.

Схопилась легко, майже безшумно. Вибігла.

— Адже вам одну? — її рука з ложечкою цукру зависнула над моїм горнятком.

— Трішки менше, — сказав я.

Вона струсила верхівку цукорної гірки назад до цукорниці. Решту висипала в мою каву й розмішала.

— Як ти гадаєш, що можна подарувати гарній жінці? — запитав я.

Нілочка замислилась, приховавши на личку посмішку.

— У вас із нею близькі стосунки?

Дивно, але я не відчув у цьому запитанні спроби утрутитися в моє приватне життя.

— Так.

— А коньяк ви маєте?

— Вона не п’є коньяку.

— Ні, не для неї, — збентежилася Ніла. — Зараз, до кави. У мене є, але звичайний...

Я витягнув пляшку «Хеннессі» й бокали для коньяку. Налив.

Ніла пригубила. Подивилась на годинник.

— Ви ж сьогодні більше нікого не чекаєте?

— Ти ж усіх перенесла?

— Так, звичайно. Як ви сказали! Я зараз.

Вона знову вийшла.

Я чергував смак коньяку зі смаком кави. Думав про Світлану. Навколо розливалась незвична для міністерства тиша. І я забув, що перебуваю на службі, на нудній службі, зміст якої полягає у наданні паперам різної швидкості. Немов у комп’ютерній грі я якісь папери пересовував, і вони потрапляли, мов більярдні кулі до лузи на останній, затверджувальний підпис до мого шефа, інші — «випадково» губилися, «зникали» назавжди, але в невідомому напрямі. Знайти їх було неможливо. Та їх і не шукали. Ця служба була нудною і вигідною. Мені добре платили за моє нудьгування за справжнім життям.

Ніла знову з’явилася у кабінеті. Я тільки помітив, що з її ніжок зникли колготи.

— Найкращий подарунок для коханої жінки — це білизна, — прошепотіла вона.

Потім грайливо обернулася, ніби перевіряючи, чи немає часом випадкових свідків, і скинула свій костюмчик, залишившись у дійсно гарній білизні червоного кольору. Ця білизна робила її напрочуд спокусливою. Я схопився за свій коньячний бокал, як за рятувальний круг.

Вона повернулася боком, вигнулася, відкинувши своє недовге каштанове волосся назад. Потім повернулася до мене спиною й нахилилася, торкнулась кінчиками пальців підлоги. Знову повернулась обличчям до мене.

— Гарна? — Вона запитала, вказуючи поглядом на свої трусики.

— Так, — видихнув я неголосно та озирнувся по сторонам. — Ти хоч двері зачинила?

— Звичайно, — прошепотіла вона. — Я хотіла вам дещо розповісти...

— Розповідай!

— У мене про вас розпитували...

— Хто?

— Догмазов з якимось двома.

— I що ж їх цікавило?

— Чи не приходять до вас жінки, чи не зачиняєтеся ви тут із кимсь, чи не багато п’єте. Які у вас звички, які журнали ви читаєте, з ким просите не з’єднувати, кого приймаєте без попереднього запису. Я думаю, що ви незабаром звідси підете...

— Ти гадаєш?

Вона кивнула, і на її личку з’явилася щира турбота.

— Я боюся, що вони під вас копають...

— А чому ти боїшся?

— Мені з вами добре. Ви ввічливий, ніколи не кричите. Не примушуєте нічого такого робити...

— А інші примушують?

— Іван Семенович, який був перед вами, примушував. Майже щовечора...

Мені раптом стало шкода Нілочку. Вона така тендітна, беззахисна в цих червоних трусиках і ліфчику. Чому вона роздяглася? Ах дійсно, я ж запитав її про подарунок для коханої жінки.

— Можна мені ще коньяку?

Я налив їй. Вона присіла за стіл. На її зелених оченятах заблищали сльози.

— Що з тобою? — Моя рука потяглася до її голівки. Я погладив її волосся.

— Ви подаруєте їй гарну білизну, — схлипуючи, сказала вона, бокал з коньяком тремтів у її руці. — А я собі сама купую. Ви знаєте, яка в мене зарплатня?

Я заперечливо хитнув головою. Мене не цікавила чужа зарплатня.

— Двісті гривень.

— Що? — вирвалося в мене. — І ти живеш на двісті гривень?

Вона заперечливо захитала головою.

— Ні, я ж бо живу з батьками. Вони допомагають.

— З батьками? — здивувався я.

Нілочка кивнула, і у її очах з’явився ніжний жаль до самої себе.

Я підвівся, відчинив шухляду свого стола. Взяв навмання один із заклеєних конвертів. Пальцями промацав його щільність: кілька тисяч доларів там напевне було. Витяг, простяг їй.

— Візьми, купи собі що забажаєш і вважай це моїм подарунком!

— А ви її дуже кохаєте? — запитала вона раптом.

— Напевно, — відповів я, не бажаючи її засмучувати.

— Я вам завжди буду про все розповідати! — пообіцяла вона і пригубила коньяк. — Якщо ви будете добре до мене ставитися... У мене також є все для щастя. — При цьому вона скинула ліфчик і поглянула згори вниз на свої невеликі, але пружні груди. — Тільки щастя немає.

57

Львівська область. Старий Самбір. Серпень 2015 року.

«Я, стаючи громадянином України, клянусь щиро любити свою Вітчизну, захищати її суспільні та політичні інтереси, докладати усіх зусиль, щоб моя країна розвивалась і міцніла, щоб повага до неї в усьому світі зростала, щоб авторитет України невпинно ріс. Я обіцяю виконувати всі свої обов’язки громадянина, чесно сплачувати податки...»

Незважаючи на святкове оздоблення собору й чудову акустику, щось у цій церемонії здавалось мені штучним. I навіть не те, що всі нелегали з Індії, Бангладеш, Афганістану, які застрягли в країні, старанно читали вголос Клятву Громадянина. Деякі з них були навмисно зодягнуті у вишивані сорочки, підкреслюючи свою повагу до країни, через імовірну безвихідь ситуації, що приймала їх у свої громадяни. Тут і церковна громада заспівала псалми. I батюшка у святковому вбранні щось забубнив баритоном. I чиновник Львівської обладміністрації вийшов наперед зі своєю секретаркою, яка тримала у руці пачку новеньких паспортів.

— Ахмед Захір Шах, — прочитав з першого узятого в секретарки паспорта урядовець. Та провів поглядом по всіх Ахмедах, вишикуваних у довгу шеренгу.

Вручення паспортів нагадало мені вручення атестатів зрілості в радянській школі.

— Миколо! — гукнув я неголосно до віце-прем’єра, який вмовив мене прилетіти на цю церемонію.

— Слухаю, пане президенте!

— Хто писав слова?

— Співак наш, Василь Казанський. Народний артист України.

— А тобі не здається, що в нас багато хто займається не своїми справами? Чому співак повинен писати текст державної клятви?

— Бо він справжній патріот і дуже хотів зробити свій внесок...

— Зачекай, Миколо, патріот — це професія?

— Ні.

— Поклик?

— Ні. Це стан душі, це коли людина вболіва...

— Годі. Щоб цей текст звучав сьогодні вперше й востаннє! Зрозумів? Або пиши сам, або знайди патріота серед письменників!

Віце-прем’єр важко зітхнув, але залишився стояти поруч. А я перевів погляд на палаючі букети тоненьких свічечок. Аромат воску приємно пестив ніздрі. Церковний спів линув під купол храму і звідти опускався невагомим золотим дощем.

Я знову повернувся до віце-прем’єра.

— А архієпископ не проти того, щоб видавати у храмі паспорти іновірцям?

— Вони прийняли хрещення, це ж була одна з умов українського громадянства.

— А які там ще були умови?

— Складання іспитів з української мови й написання українською своєї біографії.

— А хто підписував цей указ?

— Ви! Я відправляв його вам, а мені вже повернули з підписом...

— Передаси його мені почитати! Один з нас на час його підписання був хворий...

— Це ж ви, — щиро вирвалося у віце-прем’єра. — Ви ж хворіли...

А урядовець продовжував викликати до себе найновіших українців. Вони підходили, смиренно схиливши голову. Як і має бути у церкві. Брали паспорти й поверталися у стрій.

«Нашого полку прибуло», — подумав я й зітхнув.

І відчув у грудях якусь незручність. Ніби моєму серцю стало в грудях тіснувато.

Вже виходячи надвір, побачив хижі об’єктиви трьох кінокамер. Усі головні канали країни сьогодні ж увечері пустять все це у ефір! Чим це пахне?

Свіже, підігріте втомленим літнім сонцем повітря ніжно, по-жіночому, торкнулося мого обличчя. В мене не було жодного бажання думати про цю церемонію, про її трансляцію на Першому Національному та про реакцію, яка напевне не примусить себе чекати. Український православний Ахмед Захір Шах — з цього у кращому випадку незле посміються. Гірше буде, коли цей указ вирине у якій-небудь газетці, як постріл стартового пістолета. Стріляти ж гарантовано будуть у мене!..

58

Київ. 1 березня 1985 року.

Вранці мама повезла брата Дмитра до ще одного професора-психіатра. А я вдяг білу сорочку, випрасувані штани, теплий светр. А далі вже кутався як тільки міг, аби противитись морозу, бо лютнева погода поступово перейшла в березневу, не загубивши дорогою жодного градуса Цельсія.

Я знав, що є люди, яким хочеться жити по-іншому, які не схвалюють і не вітають політику партії. Я чував, що вони збираються ночами на кухнях і розповідають політичні анекдоти. Мені навіть доводилось чути ці анекдоти, але особливо смішними вони мені не здавалися. Але уявити собі, що старий, котрий у землянці не має навіть кухні, теж один з них, я не міг. Одначе, мені було цікаво. I я знову рушив на Труханів до Давида Ісааковича.

Вітру не було. Міст стояв нерухомо, вкритий сніговою кіркою, котра тріщала під ногами. Цей міст завжди викликав у мене подив і повагу своєю зимовою самотою. От і зараз я дивився під ноги, намагаючись побачити свіжі сліди. Але кірка була суцільною. Може, на цей острів можна потрапити іншим таємним шляхом. I саме іншим шляхом прийдуть туди до Давида Ісааковича люди на якусь зустріч?

Люди дійсно прийшли іншим шляхом і раніше за мене. У землянці було тепліше, ніж завжди, а на столі замість портвейну стояло три пляшки кефіру. На ліжку старого сидів бородатий чолов’яга, поважний з виду, з крупним носом. Він не був старий роками, але помітно напускав на себе зайву серйозність. На табуретці праворуч, закинувши ногу на ногу, влаштувався худорлявий чоловік з орлиним носом та з уже назначеною лисиною. Навіть синій шерстяний спортивний костюм з білими лампасами не міг приховати того факту, що ніякого відношення до спорту цей чоловік не мав. Третій гість був невисокий та кругленький, з усміхненим обличчям, з рум’янцем на щоках.

— Це Сергій, — відрекомендував мене старий. — Я вам про нього розповідав.

— Отець Василій. — Давид Ісаакович указав з повагою на бородатого. Інших відрекомендував простіше. — Ілля та Федір.

Я присів на табуретку та налаштувався слухати якусь розумну бесіду.

Але замість цього Давид Ісаакович витяг з-під ліжка пачку вафельних рушників і охайно поклав її поруч із кефіром.

— Ну, з Богом, — пробасив отець Василій і почав роздягатись. Інші вчинили так само.

— Ну, а ти чого? — запитав мене старий.

— А чого це? — Я кивнув на майже голу компанію. У моєму мозку заметушився острах. Мені уявилося, що зараз наді мною відбудеться чоловіче зґвалтування, про які мені час від часу доводилося чувати.

— Давай-давай! — квапив мене старий. — Треба поспішати.

— Куди?

— До ополонки! Я її вранці прочистив. Якщо знову затягне кригою — подряпаємося!

«А-а! — подумки видихнув я з полегшенням. — Виходить, моржі, а не гомики!»

І ми пішли снігом босоніж один за одним, тримаючи в руках рушники. Я йшов останнім і з дивним відчуттям дивився на біліючі, тремтячі при ходьбі чоловічі зади. Мені вони видалися напрочуд вразливими. І таким самим здавався я сам собі. Разом з холодом у мене закрався інший страх, страх перед холодною водою.

— Хрещення на п’яну голову не приймають, — сказав мені отець Василій на краю ополонки. Сказав — і легенько штовхнув рукою. І полетів я в обпікаючий холод. Іскри води замиготіли перед очима, вп’ялися у шкіру. Я почав колотити руками по місиву з води та льоду, озирнувся. Зустрівся поглядом зі старим, який стояв голою синюватою мумією на краю ополонки.

— Під воду не пірнай, бо течією занесе під кригу! — сказав він.

А я вже дерся нагору, залазив на кригу, намагався віджатися, але крига тріскала, дряпаючи мені руки. І вже коли вибрався, я нарешті побачив глибоку подряпину на правому лікті.

Старий подав мені рушника. Моє тіло, натерте наждачно-вафельним рушником, почервоніло. Але відчуття холоду поступово минуло. Натомість у тілі виникла кволість, а в голові — байдужність.

Отець Василій повісив мені на шию срібний хрестик.

— Спасіння твоє було дивом Господнім, — сказав він, кинувши погляд на старого. — А тепер ти й сам став рабом Божим. Нехай благословляє тебе Господь.

Занурились потім в ополонку й інші. Причому найдовше бовтався у воді старий. Кректав, охав, ахав.

— Мені це корисно! — примовляв він. — Мені це — як помідорам консервація! Продовжує життя!

Мої підозри на початок здорового способу життя не виправдались. Повернувшись у землянку, першим ділом усі випили по чарці горілки «За славу Господню». Давид Ісаакович запив горілку кефіром, а інші не запивали.

— Ви зараз будете розмовляти про політику? — запитав я за столом.

На мене здивовано подивились.

— Про політику нехай розмовляють земляні хробаки, — промовив отець Василій. — Ми будемо розмовляти про життя. Бо життя — це любов!

59

Київ. Березень 2004 року.

Усю ніч під моїм вікном вили коти. Може, якби це були собаки, їхнє виття не дало б мені виспатися. Але котячий спів просто навіював у мою дрімоту конкретні думки, і я легко, ніби ненавмисно, відгонив ці думки з одного краю своєї підсвідомості на інший.

А вранці, коли моя італійська кавоварка зашипіла, вприскуючи у кухонне повітря аромат арабіки, зателефонувала Світлана.

— У мене новини, — дуже серйозно промовила вона.

Я приготувався до ділової розмови, гадаючи, що вона матиме пряме відношення до подальшої сплати рахунків зі швейцарської лікарні для Дмитра та Валі.

— Я ходила на УЗД. — Вона витримала паузу. Достатню, щоб я повністю перекинувся на її новини, які, здається, тепер ставали й моїми новинами. — У мене двійня...

Вона знову сказала «у мене»! Я скривив губи. Невже їй так подобається підкреслювати свою незалежність від мене? Чи незалежність цієї двійні від мене?

— Вітаю! — прошепотів я у слухавку. — Відсвяткуємо?

— Це ще не все. — Її голос прошелестів м’яким шовком. — Валя також чекає дитину.

— Хто?

— Дмитро і Валя, твій брат і моя сестра.

— Ввечері о сьомій підійде? — У моєму роті раптом пересохло, і я перейшов на шепіт. — У «Дежа в’ю».

Вона погодилася.

Надвечір закрапав дощик, і бруківка перед Оперним театром заблищала чорним перламутром мокрих камінців. Водія я відпустив додому. Мені завжди було неприємно усвідомлювати, що, поки я десь отримую задоволення, він сидить у машині і в кращому випадку читає Дарію Донцову. Звичайно, неписані правила зобов’язують водіїв службових BMW і «мерсів» кататися за принципом «куди пошлють» і чекати під рестораном чи клубом хоч до ранку. Та що мені до неписаних правил? Я виконую з них лише ті, які мене влаштовують.

— Вона тобі дзвонила? — запитав я, присівши за столик і замість привітання поцілувавши Світлану в губи.

— Так. I знаєш, у нас однаковий термін вагітності.

— Значить, — посміхнувся я, — значить, ти й вона понесли в одну і ту ж ніч, у ніч після весілля.

Світлана кивнула.

Офіціант приніс пляшку «Moet» і два келихи.

Мій настрій миттєво покращився. Коли Світлана сама, прийшовши трішки раніше, вирішила, що ми будемо пити, то побоюватись її кепського настрою не потрібно.

— У тебе чудове намисто! — Я звернув увагу на її намисто,на бордову кофтину, на каблучку з маленьким діамантом на середньому пальці правої руки. Світлана завжди вдягалася залежно від свого настрою. Сьогодні вона любила себе і світ.

Я витяг із кишені піджака маленький згорток у яскравій подарунковій упаковці. Ще раз здивувався, наскільки ефемерна й невагома нинішня модна жіноча білизна. Ці трусики смарагдового кольору справді важили менше, ніж пакувальний папір.

— Це тобі!

Вона взяла невагомий прямокутничок на долоню. Хитро посміхнулася — напевно, здогадалася. Сховала в сумочку. Підняла келих.

— За тебе! І за двійнят! — неголосно проспівав я, піднявши свого келиха назустріч її келиху.

Брют виявився занадто вишуканим на смак. Це був саме той випадок, коли принаймні пляшка шампанського повністю відповідала нагоді нашої зустрічі. А от що ж до смаку — ні. Мій смак не був настільки аристократичним, хоч я й навчився дурити всіх, і самого себе, поїдаючи дорогий і вишуканий харч і попиваючи такі ж напої із напускним виразом надзвичайного задоволення на обличчі.

— Пробач за банальне запитання. — Світлана вперлась у мене поглядом. — Ти не нащадок письменника Буніна?

Я посміхнувся.

— Ні. Це прізвище дав батькові директор дитячого будинку в Сибіру. Батько потрапив у поїзді під бомбардування. Їх евакуйовували. Батьки загинули, документів ніхто не шукав. Нічийного, безіменного хлопчака відправили в дитячий будинок, а там директором був колишній учитель літератури. У батька серед друзів у дитячому будинку були і Горький, і Островський.

— Гарна історія. — Задумлива посмішка додала Світланиному погляду доброти.

— У мене багато гарних історій, — кивнув я. — А от найгарніша, мабуть, нещодавно у Лейкербаді...

Моя рука, постукуючи пальцями, дотяглася до її руки. Наші пальці зустрілися.

— Переїжджай до мене! — Я нахилив голову й спробував зробити свій погляд покірливим та благаючим.

— Давай трішки почекаємо. — Світлана забрала свою руку та знову підняла келих.

— По тобі не видно, що ти любиш дітей! — сказала вона.

— А по тобі не видно, що ти любиш мед. Та й по мені багато чого не видно. Але дітей я люблю.

— Давай вип’ємо за Валю і Дмитра! — Вона на мить опустила погляд на відбиток губної помади на краєчку келиха. — Мені здається, тільки вони можуть бути по-справжньому щасливими.

Коли ми вийшли надвір, дощ уже закінчився. Було вже зовсім темно. Повз нас миготіли жовті фари машин. Я підняв руку — і одна пара фар, як вірний пес, спинилася саме перед нами.

— Ой, я забула парасольку! — вигукнула Світлана, коли машина вже під’їжджала до мого будинку.

Я витяг мобільний і, дізнавшись через 09 номер ресторану, зателефонував і попросив знайти парасольку і залишити її у гардеробі. Парасольку знайшли відразу, і ця дріб’язкова удача лише додала Світлані доброго настрою.

60

Київ. 1 вересня 2015 року.

— Це ви добре сказали, — тараторить Коля Львович. — Учитись, учитись й учитись!

— Це не я, це Ленін сказав.

— Яка різниця, про Леніна давно забули! Зате сьогодні всі школярі України думатимуть лише про навчання!

Ми з головою моєї адміністрації повертаємося з свята Першого дзвоника. Школа якраз навпроти мого будинку, на розі Володимирської й Десятинної. Телекамери вели пряму трансляцію. А я сказав кілька слів, взяв у руку дзвоник на паличці й покалатав. Тепер — на Банкову.

— Що там зараз? — запитую в Колі Львовича.

— Доповідь Філіна про обстановку в країні, в тому числі й у справі Запорізької обладміністрації...

— Що, ще не знайшли? — запитую, ледве стримуючи посмішку.

— Ні. — Обличчя Колі Львовича відразу стає темно-заклопотаним. — Усе перерили. Всі обласні водойми перевірили.

— Добре. Далі?

— О чотирнадцятій нуль-нуль — медогляд і масаж. О п’ятнадцятій сорок — зустріч із солісткою Національної опери. Потім — закрите засідання Кабміну.

Далі їдемо мовчки. Сьогодні знову, напевно, прибіжить начальник охорони полковник Потапенко й буде стогнати: «Чому виїжджали без кортежу, без мотоциклістів?» Та й хер з ним! Мене зараз турбує лише одне: як би міністра внутрішніх справ Філіна примусити докладати про обстановку в країні в дуже стислій формі й без доповідного перелічування успіхів у боротьбі з корупцією в лавах міліцейського міністерства. Ці цифри починають мене вже дратувати. «Вісімдесят тисяч триста сорок трьох працівників звільнено, тридцять п’ять тисяч притягнуто до адміністративної й кримінальної відповідальності». Скільки ж там працює, якщо сто п’ятнадцять тисяч можна спокійно викинути з міліції, і вона, міліція, ще здатна щось зробити? І скільки у нас місця у зонах? Це також гарне запитання! Я й поставлю його Філіну!

Генерал Філін, як виявляється, чекає вже півгодини. Побачивши мене, він робить особливу стійку, ніби по його хребті пропускають високу напругу. Цією особливою натягнутою стійкою все тіло вітає мене.

— Сідай! — Я киваю йому на знаменитий диван майора Мельниченка.

Я знаю, що він не сяде. Військові й міліцейські чини бояться цього дивана. Навіть не знаю, чого у цьому страхові більше — забобонності чи побоювань каверзи з мого боку. Вони завжди сідають у крісло, яке стоїть біля дивана. Туди ж, у напрямку крісла, генерал Філін розвертає свій тил, щоб можна було без особливо зайвих рухів і розворотів опустити його на бежевий м’який і пружний оксамит.

— Ну що там у нас? — підбадьорюю я генерала.

— По Запорізькій обладміністрації нічого. — Він розводить руками. — Кримінальний світ тут ні до чого. Злодії в законі на наше прохання самі все прочісували. Можливо, замішані гастролери, яка-небудь спецкоманда. Але жодних слідів.

«Ти ба, — міркую я. — Про спецкоманду здогадався! Не дурень!»

— Добре, продовжуйте, — киваю я. — Основні сили туди, на Запоріжжя!

— Та там і так працює вже дві сотні слідчих і оперів!

За винятком запорізької загадки, обстановка в країні нормальна, звичайна. Тридцять сім смертей на виробництві, вісімнадцять отруєнь зі смертельним кінцем контрафактною горілкою, три вбивства на замовлення й тринадцять побутових.

— А боротьба з корупцією в лавах? — Я торкаюсь його улюбленої теми.

Він просто розцвітає. Розповідає про арешт двох генералів і трьох полковників, про розкриття групи міліціонерів, які займалися рекетом на одеському речовому ринку.

— Добре, досить. — Піднімаю долоню, і він відразу ж замовкає. — Тут Микола, віце-прем’єр з гуманітарки, хотів з тобою дещо обговорити. Знайди для нього двадцять хвилин. Добре?

— Звичайно!

Щойно зачинилися за генералом двері, я викликаю помічника.

— Слухай, — кажу йому я. — Тільки слухай уважно! Я хочу піцу з креветками і моцарелою. У чому хочеш принеси, але щоб тут її ніхто не бачив! Зрозумів? У тебе двадцять хвилин!

Він вилітає з кабінету. Я присідаю на диван майора Мельниченка й розгойдуюсь на ньому праворуч-ліворуч, як «Іван-покиван». У мене якийсь дивно-грайливий настрій. Ніби я сам ще школяр і щойно втік зі свята Першого дзвоника.

Піцу помічник приніс у мішку з-під спецпошти. Аж півгодини я насолоджувався тишею. Просто наказав Колі Львовичу нікого до мене не впускати, а сам сидів на знаменитому дивані та їв піцу. I навіть жодного разу не здивувався раптовості цього бажання. Не робив спроби пригадати: а коли це я востаннє їв піцу з таким задоволенням. Дивно.

Медогляд пройшов досить швидко. Лікар сказав, що ластовиння не прогресує й що шкіра, судячи з аналізів, здорова. Послухавши серце, він лише задоволено кивнув. Тож візит молоденької китайської масажистки на тлі медичного огляду мав вигляд свята активного відпочинку. Масаж вона мені робила в окремій кімнаті на цьому ж другому поверсі. Робила з жорсткою ніжністю, яка проникала всередину тіла. Мене дивувало, якими гострими здавались її долоні для моєї шкіри. I запах мигдалевого масла змішався з її запахом. Хвилин зо двадцять вона заряджала моє тіло фізичною енергією. Якоїсь миті я зрозумів, що зарядка скінчилася: ще трішки, і мені від зайвої бадьорості зірве дах.

— Годі! — суворо сказав я, лежачи на животі й розвернувши голову до масажистки.

— Бухао? — перелякано запитала вона.

— Хао-хао, — заспокоїв я китаянку.

Власне цих двох головних китайських слів навчив мене лікар. «Бухао» означає «погано», а «хао» — «добре».

Вона ще обтерла моє спітніле тіло спеціальним гарячим рушником, просякнутим трав’яними есенціями, вклонилась і вийшла.

Годинник показував 15.30. Ще десять хвилин, — і на мене чекатиме жінка. Солістка Національної опери. Ми будемо з нею розмовляти (цікаво, про що?), і нашу милу бесіду зніме оператор для Першого Національного. Президент повинен цікавитися мистецтвом. Нікуди діватися. Навіть якщо він терпіти не може ні опери, ні балету.

61

Київ. Березень 1985 року.

Півдня я вештався замерзлим Подолом. То зайду в «Бахус» погрітися склянкою, то в кафе на Братській. Настрій був не дуже. Хотілося пригод. Випадкове знайомство з якою-небудь простенькою дівчиною теж згодилося б. Для непростенької мені бракувало коштів. Що таке п’ятірка? Звичайно, і п’ять карбованців можна було б розтягти навіть на п’ять днів, але від цього не було б ніякого задоволення. Що таке морквяні котлети за ціною 12 копійок за штуку в дієтичній їдальні на Леніна, я вже знав, але мене завжди тягло до м’яса, до м’ясних котлет. А де починалося м’ясо, там закінчувалися гроші. Принаймні мої. Випрошувати гроші в матері також остогидло. Звичайно, якби пішов учитись, тоді б і особливо випрошувати не знадобилося. Сама би давала. Плюс стипендія. Але куди? Адже треба вибрати таке, щоб і професія майбутня не була нудною, та й учитись, щоби не було важко. Хоча у нас головне — освіта. А працювати потім можна і не за фахом. Он мама за фахом — смішно сказати — токар. А працює начальником відділу постачання величезного заводу! Але це, в принципі, називається кар’єрним зростанням. Мені таке не загрожує.

Я виходжу на Нижній Вал. Руки у кишенях шуби зі штучного хутра. На голові каптур. Мотузки каптура я настільки міцно стягнув, що з боку мене легко сприйняти за ескімоса. Обличчя зменшилося до розмірів великого яблука, і вузькі очі.

Тут неподалік є пункт прийому макулатури. Там працює приймальником рудий Сеня. Він живе в сусідньому будинку, тож коли нап’ється, жінці доводиться недалеко його тягти. Жінка в нього міцна. На півголови вища за Сеню, удвоє охватніша. Хоча товстою я її не назвав би. Радше Сеню можна назвати худорлявим.

Я вдихаю морозне повітря, спинившись біля знайомого крізного двору. У дворі приймальний пункт Сені. Піти чи не піти? Поталанить чи не поталанить?

Із Сенею в мене щось на кшталт лотереї. Тобто для нього — зайва троячка, а для мене — лотерея. Я даю йому троячку, і він дозволяє мені кілька годин ритись у пачках макулатури й брати собі все, що я вважу за потрібне. Ну, за потрібне я вважаю все, що в мене купить букініст. Адже тут, недалеко. На Костянтинівській. Буває, звичайно, таке, що я й без букініста можу продати. Одного разу знайшов два томи Александра Дюма! В мене їх просто з рук вихопила якась дама. За червінець.

Я згадую про ці два томи й заходжу в крізний двір.

Приймальний пункт макулатури нічим не відрізняється від звичайного цегляного смітника. Хоча ні, відрізняється. Тут запах пристойніший. Пахне лише паперовою сирістю. Вона дратує тільки з незвички.

Сеня сидить на стільці. Праворуч — стара тумбочка, на якій стоїть порожня гранчаста склянка та недоїдений бутерброд з лікарською ковбасою. Просто перед ним на бетонній підлозі масивна вага синього кольору.

— О, привіт! — каже він, піднявши на мене червонуваті очі. — Що, сумно без книжок?

— Угу! В тебе буде два карбованці здачі?

Я показую йому п’ятірку.

— Я зараз розміняю. Тут недалечко, у чоботаря. Але ти тут дивись, щоб без мене сюди ніхто!

Він поспіхом іде, затиснувши в долоні мою п’ятірку.

Я зазираю за тумбочку. Там стоїть напівспорожнена пляшка «Московської». Витягаю, наливаю грамів зо п’ятдесят у його склянку. Одним духом вливаю горілку у горлянку, і вона мчить туди, вниз, у мою утробу, на ходу зігріваючи своїм вогнем мої голодні нутрощі.

Тепер можна й до роботи! Я зазираю в забите пачками макулатури приміщення. Кайф! Просто якийсь Еверест з журналів, книг та газет! Кіліманджаро!

За годинку я задоволений спускаюся з макулатурної гори вниз, до ваги й повеселілого Сені. Склянка на тумбочці повна, поруч нарізана ліверна ковбаса й дві булочки за три копійки.

— Ну що? — запитує він.

Я акуратно опускаю на бетонну підлогу величенький стос книжок. Власне, книжки на поверхні стосу, а замість підносу я використовую дві підшивки «Ниви» за 1904 та 1907 роки.

Сеня бере до рук верхню книжку, мружить очі.

— «Собака Баскервілів»? — дивується він вголос. — Хіба ти цікавишся собаками?

— Так, — кажу я. — Навіть завести хотів, але мати не дозволила.

Сеня розуміюче киває.

— Я також хотів пуделя завести, та Анька сказала, що мене разом з собакою з дому на хер вижене.

Анька — це його жінка. Теж руда, тільки рудий колір їй личить, а от Сені руде волосся — як корові сідло.

— А два карбованці? — нагадую я йому про здачу.

Він неохоче лізе в кишеню свого ватяника. Дістає два зіжмакані папірці, мне їх у руці.

— Слухай, а може візьмеш чвертку й посидимо ще годинку? Он бачиш, скільки ліверної я купив! На трьох вистачить!

— Ні, — категорично кажу я і витягаю з його пальців два карбованці. Його пальці не відразу, але розтискаються, випускаючи гроші.

Вже через півгодини я стискаю у кишені шуби шістнадцять карбованців. Букініст Марик купив у мене обидві підшивки «Ниви» по шість карбованців за кожну, а книжки взяв гуртом ще за два карбованці.

У роті в мене все ще смак книжкової сирості. Я змиваю його по-королівському: кава з коньяком. Святкую свій виграш у макулатурну лотерею. Роззираюсь. У кафе малолюдно. Двоє чоловіків, кілька очевидних студентів, які потай розливали в горнята для кави принесений із собою портвейн. I жодної дівчини, жодної красуні, з якою можна було б розділити мій хороший сьогоднішній настрій.

62

Київ. Травень 2004 року.

На День Перемоги ми святкували зі Світланою наші входини. Тоді в березні вона мала рацію, відмовившись переїжджати до мене. Вранці, коли вона пішла, я пройшовся квартирою і, на свій подив, побачив на стінах і стелі ознаки старості. Можна було б, звичайно, залікувати квартиру ремонтом, хірургічним втручанням змінити планування, але все це здавалося мені процесом, який напевне вкраде в мене не тільки і не стільки гроші, скільки час, відпущений на щастя. I тому, бажаючи подвоїти своє щастя та не вплутуватися у неприємні процеси, я поговорив ще з деким у міністерстві, порадився з Догмазовим, і після цього про мене якось ніби самі по собі згадали люди, відповідальні за комфорт і зручності найвищого урядового складу. І запропонували новеньку квартиру в Царському Селі на вулиці Старонаводницькій. Високий будинок із хвилеподібним дахом стояв точнісінько над бульваром Лесі Українки. Ь запропонованих мені поверхів я вибрав тринадцятий. Вручаючи мені ключі від просторої квартири з вбудованою кухнею, начальник департаменту «житлового фонду» тихенько порадив скоріше офіційно зареєструвати шлюб. I все вони знають, здивувався я.

А втім, я ж нічого не приховував, і квартири ми дивились разом із Світланою. Та й кожна уважна людина помітила б округлений животик Світлани — у худеньких і струнких вагітність стає помітна раніше, ніж у вгодованих жінок.

Світланин офіс також знаходився на Печерську, неподалік від Будинку меблів. Вона, як мудрий менеджер, підшукала собі кілька ділових подруг, які розширили сферу діяльності невеликої фірми й тепер, окрім меду, займались лікарськими рослинами й харчовими добавками. Тож вона не мала необхідності сидіти у своєму кабінеті.

Повернувшись у міністерство, я попросив Нілочку зв’язатись із Печерським РАГСом і попередити їх, що завтра близько 14.00 я заїду зареєструвати свій шлюб. Уже за п’ять хвилин Нілочка зазирнула в двері мого кабінету з дещо напруженою й через те ще чарівнішою усмішкою.

— Вони вас чекатимуть, — прошепотіла вона.

— Чудово. Тоді горнятко кави.

63

Київ. Вересень 2015 року.

Зустрічі з творчою інтелігенцією зазвичай не викликають у мене захоплення. I забуваються швидше, ніж закінчуються. Правду кажучи, ця остання — позавчора, може й затриматися у пам’яті. Я вже було вимкнув мозок і вдягнув на обличчя правильну телевізійну посмішку, з якою професійний журналіст звичайно ставить запитання. Солістка виявилась постарілою балериною. Цього на телеекрані, звичайно, ніхто не помітить. Тонка, тендітна, з правильним носиком і театрально-гордуватим профілем. Але коли до неї менше метра й ти вдивляєшся в її обличчя, то не бачиш живої шкіри. Не бачиш, бо не має вона живої шкіри ні на щоках, ні на підборідді — має щось тілесного кольору, заполіроване, матове, присипане, щоб не давати відблиску, не блищати.

Вона з таким самим успіхом могла б мені розповідати анекдот. Адже звук у таких випадках не записується. Головне: картинка. Але вона заговорила про невиплачені зарплатні, про старі декорації й костюми. До цього я був готовий. До цього я завжди готовий, коли заходить мова про культуру. Культура завжди бідує. Така її природа. Принаймні в нас. Але для цього ці зустрічі й існують, щоб президент переймався проблемами і намагався допомогти їх вирішити. Та, попри незвичайний фінал розмови, я дав розпорядження Мінфіну виділити Опері гроші на погашення боргів по зарплаті й на декорацію для нової оперної постановки. Фінал нашої зустрічі вартував цих грошей. А винен в усьому запах. Вона сама сказала, що саме приїздила з репетиції і не встигла ні душу прийняти, ні привести себе до ладу. Та й про душ вона сказала для того, щоби підкреслити стан сантехніки у театрі. Душ, виявляється, давно не працює.

I щойно тільки я почув її скромне й швидкоплинне признання, щось у мені клацнуло. Цієї миті я вловив у повітрі ледь відчутний запах поту, змішаний ще з якимось парфумерним запахом. Але не запахом дезодорантів чи парфумів, а з чимось цікавішим. Я так і не пригадав, вірніше, не знайшов другої складової цього запаху. Але в моїй пам’яті, в якійсь комірці, зберігався саме такий-от запах із домішками солодкої гіркоти людського поту, причому жіночого. Жіночий піт, як і все жіноче, наділений великою легкістю і особливою чуттєвою привабливістю. Цей запах може вести за собою. Я дивився на балерину, зовсім не слухаючи її немузичний голос. Я дивився, а в моїй голові тривала фільтрація запахів минулого, якихось життєвих епізодів, які ніби мали ароматичні «закладки». I ось моя пам’ять перегортала сторінки життя, вишукуючи цю закладку, що пахнула жіночим потом та якоюсь, мабуть що професійною, парфумерією. Можливо, особливим ароматичним тальком чи пудрою. I раптом, усе ще дивлячись на її рухомі тонкі губи, я все згадав і навіть трішки роззявив рот з подиву. Вона сприйняла мій роззявлений рот за знак підвищеної уваги до своїх слів. I заговорила швидше й емоційніше, ніж раніше.

— Скажіть. — Я втупився в її карі, підведені густою тушшю очі, коли вона нарешті замовкла. — У вашому театрі, десь на горищі була така кімнатка з продавленим диваном... Щоб туди потрапити, треба було підійматися дерев’яною драбиною. Вона ще збереглася?

Балерина вирячилася на мене не моргаючи, ніби я її загіпнотизував. Вона мовчала, а я вже бачив цей чудовий епізод зі свого життя якимось внутрішнім зором, візуальною пам’яттю. Ось ми з Мирою в цій кімнатці на горищі без вікон і стін кохаємося. Усе просочене коктейлем із запахів поту і якоїсь там парфумерії. I раптом нас сполохала парочка артистів балету. I ми спостерігаємо, як вони займаються тим самим і там само. I вона, балерина, гарно тримає тіло. Мира тоді ще прошепотіла щось досить кумедне. Як вона сказала? «Ти бачив, як він узяв її ззаду?»

Я трішки нахиляю голову, щоб хоча б трішки захопити її профіль поглядом. Я майже впевнений: це була вона. Тільки, звичайно, молодша.

— Так, — раптом не вимовляє, а видихає ледь чутно моя гостя. — Принаймні, ще кілька років тому ця кімнатка там, на горищі, була...

Я киваю і спостерігаю, як на її обличчі з’являється жива шкіра. Вона відверто червоніє, і це почервоніння пробивається крізь косметику, пробивається, як підсніжники крізь сніг.

— А ви звідки про неї знаєте? — раптом запитує вона пошепки, нахилившись усім тілом уперед.

— Одного разу мені довелося там побувати, — так само пошепки відповідаю я.

— Театр — життя, — каже вона. — У театрі все, як у житті...

Її голос уже вирівнявся, до неї повернулось самовладання. Вона, мабуть, думає, що не я спіймав її своїм запитанням, а вона мене. Це ж я зізнався, що одного разу там побував. Вона ж у цьому не зізнавалася.

64

Київ. Березень 1985 року. Вечір.

— Мені потрібно з тобою поговорити. — Мама дивиться на мене серйозно, трішки хмуриться і показує рухом голови в напрямку кухні.

Вона прийшла сьогодні з роботи раніше, ніж звичайно. Перевдяглась у синій вельветовий халат. На ногах вовняні в’язані шкарпетки і старі капці. Спочатку в неї був гарний настрій, вона навіть щось наспівувала, відкриваючи трилітрову банку з компотом. Але ближче до вечора на її обличчі з’явилася заклопотаність, і от я, схоже, зараз дізнаюся про її причину.

Ми зачиняємося на кухні. Крізь зачинені засклені двері чути телевізор, який працює у вітальні. Дмитро дивиться «Невловимих месників». Це його улюблений фільм. Він знає його напам’ять і час від часу видає звідти цитати. Іноді навіть до місця.

— Мені дають путівку в Трускавець, — каже мати.

Ми сидимо одне навпроти одного за кухонним столом.

— Ну то їдь!

— Але ж ти збирався влаштуватися на роботу. А з ким тоді буде Дмитрик?

— Можу поки що не влаштовуватися, — знизав я плечима.

— Тобі було б ліпше ще повчитися...

— Але ж навчання завжди починається з вересня, а зараз тільки березень.

Мама задумливо киває.

— Путівка з двадцять п’ятого, — каже вона. — І мені треба підлікуватися, бо чує моє серце, що не витримаю!

Я не розпитую, чого чи кого вона не витримає. Та й так зрозуміло — втомилася. У неї на обличчі написано, що погано спить і не стежить за собою.

Знову мовчить і про щось думає.

— Добре, — зітхає. — Поклич Дмитра.

— Ти що, хочеш сказати йому про Трускавець?

— Так.

Я йду у вітальню. Кілька разів смикаю Дмитра за плече, поки він нарешті відриває погляд від екрана.

— Йди на кухню, мати кличе!

Він знехотя підводиться і йде, а я сідаю на нагріте його задом місце на дивані.

Кілька хвилин дивлюся фільм, і раптом крик, дзенькіт розбитого скла. Я влітаю на кухню, а мені назустріч Дмитро. У нього в руці черпак, на обличчі — лють. Він мчить повз мене, біжить у вітальню, і вже в кухні, обпалений крижаним вітром, що залетів крізь розбите скло, я чую, як у вітальні дзвенить розбита шибка.

У матері заніміле, бліде обличчя, переляканий погляд. Вона сидить, спершись спиною в плиту.

Я не знаю, що робити. Під ногами хрускотить скло. Повертаюсь у вітальню. Там також холод та шматки скла на підлозі. Дмитро зачинився у спальні.

Я повертаюсь у коридор, одягаю свою бежеву ендеерівську шубу зі штучного хутра. Зазираю до спальні.

Дмитро сидить на своєму ліжку і, нахиливши голову, дивиться на черпак, що валяється під ногами. Я піднімаю черпак і йду на кухню.

Через півгодини ми сидимо вже на іншій кухні, у сусіда по сходовій площадці. Сидимо і гріємося. П’ємо з сусідом гарячий чай. Дмитро позіхає. Потім сусід відводить його у спальню до своїх дітей. Розстилає йому на підлозі матрац і спальний мішок.

Тепер ми сидимо на кухні утрьох. Сусідова дружина також спить.

Мати раптом заплакала. Її прорвало.

— Доведеться віддати його в божевільню, — каже вона крізь сльози.

— Женити його треба, — каже сусід. — Відразу вся дурість із голови і вийде. Одружені швидко заспокоюються.

— Онде, — мати киває на мене, — вже одного разу одружився, а що з цього? Ні постійної роботи, ні постійних друзів!

— Одного разу недостатньо, — каже сусід, додаючи до свого чаю коньяку. — Треба ще раз спробувати! Треба шукати, поки не знайде таку, з якою буде жити радісно і з задоволенням!

Із кожним ковтком чаю сусід розмовляє дедалі голосніше й голосніше. Кортить зробити йому зауваження, але ми в нього вдома. Він дав нам притулок на ніч і, мабуть, не знає, що далі з нами робити. Добре, що Дмитрові знайшлося місце на підлозі дитячої. А нам з мамою, мабуть, доведеться до ранку сидіти на кухні.

Двері трішки відчиняються, і до кухні зазирає сонна сусідова дружина в голубій нічній сорочці.

— Тихше, — просить вона чоловіка. — Бо дітей розбудиш!

— Та йди ти... спати, — говорить сусід, але на його обличчі читається щось матюкливе. — Бачиш, яке в сусідів нещастя!

I жінка слухняно причиняє двері.

А втім наступні дві години ми усі розмовляємо майже пошепки. Сусід, допивши чай, починає кимарити. Потім каже, що йому вранці на роботу. І йде, залишаючи нас із матір’ю на кухні. Там ми з нею і сидимо до ранку. Мовчки. У якійсь напівдрімоті.

65

Київ. 13 травня 2004 року.

За п’ять до другої я зазирнув у зал урочистих церемоній і побачив за масивним дубовим столом даму в бордовій оксамитовій сукні. З її обличчя було зрозуміло, що останнім часом вона захопилася дієтою. Блідість трішки обвислих щік була загримована пудрою, в очах — утома.

Я швиденько підійшов, перегнувся через дубовий стіл. Протягнув їй конвертик із сотнею доларів.

— Будь ласка, без офіціозу! — прошепотів я переконливо. — Тільки теплі людські слова!

Спочатку вона розгубилась, але тут її погляд упав на розгорнутий щоденник, де навпроти часу «14.00» стояло моє прізвище. За прізвищем були якісь позначки, можливо, скорочення. Та в будь-якому випадку її погляд сповнився після цього рішучості й привітності.

— Ще які-небудь побажання? — запитала вона.

— Шампанське має бути солодким або напівсолодким.

— Напевно, ви хотіли б червоне шампанське?

Я зрадів. Вона читала не просто мою душу. Вона проникла своїм прозірним поглядом у мої найпотаємніші бажання.

Я схвально всміхнувся.

— Артемівське напівсолодке. — Вона ледь помітно кивнула.

— Чудово!

— А наречена?

— На підході!

Я вийшов на вулицю. Та, на свій подив, побачив Світлану метрів за двадцять від РАГСу. Вона стояла біля свого BMW та намагалася щось пояснити вже немолодому даішнику.

— У чому річ? — запитав я, наблизившись.

— Дівчина порушила правила, — сухо сказав він, повернувшись. — Не пропустила автомобіль, що рухався головною дорогою.

— Дівчина поспішала на шлюб, — повільно, співуче промовив я і втупився в червонясте, несвіже обличчя цього немолодого капітана ДАІ.

Даішник повернувся у бік РАГСу. В його очах позначилася думка.

— Ви ж не хочете зіпсувати їй такий день! — додав я. — До речі, десь я вас уже бачив...

Моя рука поповзла до нагрудної кишені, витягла срібну візитницю. Я простяг йому красиву візитівку із золотим тризубом у правому верхньому куті.

— Надалі будьте уважніші! — Капітан ДАІ прийняв позитивне рішення, і спина його витяглася струною. Зараз він віддасть нам честь і побажає щастя.

— Від імені ДАІ й міліції я вітаю вас! — сказав він урочисто.

Було помітно, як у його правій руці «зачухався» смугастий жезл, а погляд перейшов від нас на проїжджу частину вулиці.

«Вдалого полювання!» — хотів сказати я. Але сказав:

— Удачі!

Дама в оксамитовій сукні вже підготувала все належне. Аж тут вираз її обличчя став питальним.

— А свідки?

— Ми без, — відповів я.

— Так не можна, можуть виникнути проблеми.

— Тоді ви будете нашим свідком.

Після секундної паузи дама погодилась. Але потрібно було знайти ще одного свідка. I я згадав про даішника.

Слухняно зайшовши за мною «на секундочку» до РАГСу він сторопів, коли дама в оксамитовій сукні попросила його показати паспорт. Адже який міліціонер без паспорта! До графи «свідок» округлим пихатим почерком пані записала його прізвище, ім’я, по батькові. До цього часу він усе збагнув, хоч обличчя його ще довго мало здивований вигляд. Підпис даішника виявився міністерським, з довгими завитками.

— Ви ніколи не працювали у РВВС на Нивках? — тихенько запитав я, знову приглядаючись до обличчя, яке видалося мені трішки знайомим.

— Служив, — кивнув він.

— Зараз ідемо святкувати, — твердим голосом, немов намагаючись загіпнотизувати міліціонера, промовив я.

— Я не можу, я на службі, — пробелькотів він, але звичайна міліцейська самовпевненість у його голосі більше не була присутня. — Я зараз...

Він витяг з кишені рацію і відійшов у інший кінець кімнати.

— У мене зараз на черзі три пари. — Оксамитова пані прохально подивилася мені у вічі.

— Йдемо-йдемо, — зашепотів я, а сам вчепився поглядом за напівпорожню пляшку шампанського. — Ви ще тільки по келиху!

На другому келихові до нас приєднався і капітан ДАІ. Мабуть, переговори по рації дали позитивний результат.

— Але в громадських місцях я не можу, — сказав він.

— Нічого, ми знайдемо яке-небудь негромадське місце! — пообіцяв я йому.

66

Київ. Жовтень 2015 року. Ніч.

Дивний сон турбує мене вже години дві. Ніби я сиджу в тюремній камері-одиночці. Яка наглухо замкнена з обох боків, і зсередини, і ззовні. Причому ключі від внутрішніх замків висять тут, на цвяшку, забитому у стіну. I хтось до мене стукає. Залізні двері з зовнішнього боку вже відімкнули. Але я нікого не впускаю. Не реагую на наполегливий стукіт. Тільки позираю на два ключі, які висять на цвяшку. Це ключі від моєї внутрішньої свободи. Назовні вони мене не виведуть, але у свій внутрішній світ я сам вирішую, кого мені впускати.

— Сергей Павловіч! — лунає з-за дверей жіночий голос. — Вам пасилка!

«Яка ще там посилка? — недовірливо міркую я. — У в’язницю — і посилка? Ні, не вірю! Вам від мене потрібне щось інше!»

Кажу, а сам не знаю, що й думати. Озираю невиразний інтер’єр моєї камери, прицінюючись до біднуватої обстановки: що вони хочуть у мене забрати? Біблію, яка лежить на тумбочці біля ліжка? Навряд! До того ж ця Біблія українською мовою, а жінка за дверима розмовляє російською. Може, телевізор? Я озираюся на маленький «Самсунг» у найдальшому куті камери. I відразу ж заперечливо хитаю головою. Навіщо їм такий маленький телевізор? Що ж ще? Холодильник, на якому стоїть «Самсунг»? Також старий і маленький. Ну не знаю! Я подумки розводжу руками. Може, справді посилка?

Знехотя підводжуся з ліжка, знімаю з цвяха ключі. Відчиняю двері.

Переді мною жінка, а в неї в руках — картонний ящик. Збоку стоїть капітан внутрішньої служби.

— Що ж це ви так, Сергію Павловичу? — докірливо промовляє він. — У нас уже ноги заболіли чекати, доки ви відімкнете двері.

Я розписуюся, що отримав посилку, і знову замикаюся зсередини. На обидва замки.

У посилці лежить подарунковий новорічний набір від міністра внутрішніх справ Філіна, тут також є й листівка з намальованим Дідом Морозом у міліцейській формі, а до листівочки прикріплена анкета ув’язненого. Прохання написати адміністрації управління з виконання покарань про умови утримання, про якість харчування. Прохання також написати й пропозиції, як зробити термін перебування під вартою кориснішим, насиченішим для ув’язнених.

Кулькова ручка лежить тут, у картонці. Я першим ділом пишу: «Треба провести Інтернет у кожну камеру і здійснити повний «апгрейд» тюремних комп’ютерів». Пишу, що на моєму камерному комп’ютері встановлено «Word» ще 1992 року! Пишу, бо якщо про цей факт дізнаються десь у Брюсселі, то Україну засміють!

До камери знову хтось наполегливо стукає. Мені кортить розкрити новорічний подарунок, але цей стукіт відволікає, дратує. I я знову опускаю ноги на підлогу й розплющую очі. Навколо темно. Розумію, що прокинувся. Розумію, що не у в’язниці, а в себе вдома, на Десятинній. I розумію, що хтось справді стукає у стіну моєї спальні. Це вже занадто!

— Гей! — кричу я.

Подвійні високі двері трішки відчиняються. Крізь них на паркетну підлогу падає смужка неясного світла. У прорізі — сонне, перелякане помічникове обличчя. Він завжди на посту. Треба буде нагородити його яким-небудь дріб’язком. Може, тостером чи електрочайником. Але, звичайно, не від мого імені.

— Ти чуєш? — запитую я, вказуючи рукою на стіну, за якою чути стукіт.

Він киває.

— Розберися! Бо мені цей шум зіпсував увесь сон! А сон був дуже цікавий. Можна навіть сказати, державного значення. Віщий сон!

Я підходжу до вікна. Стукіт ще не припинився. Стукає очевидно людська рука, вже стомлена. Нерівний ритм, як у хворого серця. Можливо, хтось благає про допомогу?

Я тупо витріщаюся на цю стіну, і раптом мене блискавкою проймає здогад: це ж Майя Володимирівна Войцехівська, яка спить поруч, щоб перебувати поблизу від мого серця! Це вона стукає! Що там із нею?

Дивно, але моє роздратування минає, і я навіть починаю нервувати. Чи не сталося чого з цією дивакуватою пані? Адже вона там сама, бідолашна. Обслуга для неї не призначена. Принаймні, за тим контрактом, який я читав.

Стукіт раптом припиняється. Тиша. За вікном — темно, лише десь там, у нижній частині нічного пейзажу, тремтять далекі вогники Троєщини чи Райдужного, районів, де я не був жодного разу в своєму житті.

За своєю спиною чую неголосне покашлювання. У двері знову зазирає помічник.

— У неї проводка почала диміти. Вона злякалася, — байдуже промовляє він рівним, скам’янілим голосом. — Там дійсно смердить горілою гумою.

— То ти викликав кого-небудь?

— Так пожежі ж немає, — знизує він плечима.

— Ти що здурів? — Я розвертаюся до нього. — Це ж моя резиденція!

— Так, але за правилами, треба вимикати електромережу по цілому будинку, — белькоче він. — Тоді я мушу будити Миколу Львовича, повідомляти йому, переводити всю апаратуру відеоспостереження і зв’язку на автономне живлення...

— Ти що, будеш мені вночі читати лекцію?

Ні, я не серджуся, я так собі, гарчу на нього, удаю, що цілком прокинувся. Насправді, всередині мене ще жевріє сон, жевріє надія цей сон додивитися до кінця, не втративши при цьому жодного кадру.

— Йди геть!

Двері акуратно зачиняються. I я знову залізаю під пухову ковдру. Голова опускається на подушку, створену у відповідності з принципами фен-шуй. Подушка просякнута якимось ефірним маслом. Сон набирає сили, розсовує екран моєї потопаючої у ньому свідомості. I я знову підводжуся з ліжка, щоб зняти з цвяшка ключі й відімкнути замки на дверях моєї камери.

67

Київ. Березень 1985 року.

Під ногами хрускотить крижана кірка, залишена недбалими двірниками на спомин пішоходам. На довгий спомин. Щодня я щонайменше один раз падаю, послизнувшись на підталій кризі. До вечора лід на тротуарах знову підмерзає, а на підмерзлому вже легше балансувати. Але перед тим, як лягти спати, я рахую, лежачи у гарячій ванні, нові синці на ногах.

Я розумію, що незабаром весна, що скоро й так усе розтане. Але все ж таки навіть у січневі снігопади наші двірники своїми широкими лопатами проривали доріжки в кожен під’їзд. А зараз ніби їх усіх відправили у відпустку. До Трускавця.

Мама, до речі, так і не поїхала. Не взяла безкоштовну профспілкову путівку. Наша квартира відігрівалася більше тижня, після того, як замінили вибиті Дмитром шиби. Але тепер у квартирі знову плюс двадцять, і дме лише з-під дверей балкону. Інші щілини в рамі я сам законопатив ватином і ганчірками.

Дмитро вже третій день з нами не розмовляє. Воно ж бо зрозуміло. Лікар, який приходив до нас напередодні, сказав мамі, що Дмитра треба віддати до психіатричної лікарні щонайменше на три місяці. Лікареві здається, що хвороба загострюється й що для Дмитра буде краще перебувати під щоденним наглядом спеціалістів.

Я зрадів цій новині. Нехай тепер там дивиться своїх «Невловимих месників»! Мені все це нагадує помсту. Життя саме помстилося Дмитрові за материну лікарняну відпустку, яка не відбулася. Тепер, принаймні на три місяці, я матиму власну кімнату.

Я підходжу до «Академкниги» на вулиці Леніна. Саме тут ми домовилися зустрітися з Мирою. Вона зателефонувала вранці й сказала, що нас запросили в гості. Трішки дивна пора для відвідин. П’ятнадцята нуль-нуль. Друзів Мири я не знаю, та, може, вони теж якісь дивні, з «оперним» чи іншим нахилом.

Мира з’являється вчасно. У руках — картонна коробочка. Напевно, подарунок.

— Це тут поруч, на Чкалова, — каже вона.

I ми йдемо разом під руку. Тротуар уже очищений від снігу та льоду. Йти — саме задоволення.

Незабаром ми піднімаємося на другий поверх старенького дореволюційного будинку. Дзвонимо у обшарпані двері.

У коридорі немає запаху свята. Радше навпаки. Пахне нафталіном, а попід стіною стоять величезні валізи. Деякі з них перетяті пасами, щоб не луснули. Я запитально обертаюся до Мири. Вона показує — йди уперед, далі проходь.

А далі — величезна кімната. З меблів — лише стіл і стільці. На шпалерах помітні квадрати й прямокутники від недавно знятих із цвяхів картин чи фотографій. Стіл накритий, але у кімнаті нікого. Зате звідкись долинає глуха багатоголоса розмова.

— А, вони на кухні, — каже Мира.

І веде мене іншим коридором у простору кухню. Тут мене чекає сюрприз у вигляді Мириної мами, яка так тепло зі мною вітається, немовби я їй зять. I три жінки й двоє старих, які стоять біля вікна, пильно мене оглядають, ніби перевіряють: чи немає у мені якого-небудь дефекту.

— Це Сергій, — відрекомендовує мене Мира.

Невдовзі всі, хто зібрався, перестають мусолити мене поглядами й повертаються до перерваної розмови. Потім з’являються ще гості, серед яких є хлопець років п’ятнадцяти. Звати Льоня.

— Вони мене на зборах із комсомолу виключили! — обурюється він уголос. — Та я там у такий комсомол вступлю, в який жодного з них не пустять.

— Де там? — запитую я його.

— Вони їдуть в Ізраїль.

— Тож до чого тут свято? — Я знову роззираюся.

— Ну а як? Проводи, — пояснює мені Мира.

Вдосталь наївшись курки з часником і фаршированого оселедця, ми з Мирою йдемо. Треба все ж таки провести її додому, думаю я.

— А ти хочеш звідси поїхати? — запитує раптом Мира.

— А хто ж мене випустить? Я ж не єврей.

— А коли з єврейкою одружишся, тоді випустять, — напівжартома каже вона й на ходу зазирає мені у вічі.

I відразу ж зковзується, і я ледве встигаю підхопити її за руку.

— Дякую, — зітхає вона, вирівнявшись. Можемо в мене посидіти. Мама там в Ліхтерів ще години три буде. Вона з ними двадцять років товаришує.

Добре, думаю я, чому б і не посидіти? Чи не полежати? Життя йде, і треба вміти правильно ним користуватися. Так, щоб і самому було добре, і іншим приємно.

68

Київ. Травень 2004 року. Неділя.

На заскленій лоджії тепло. У руках кава з італійської кавоварки.

Світлана поїхала на гімнастику для вагітних. Могла б зробити цю гімнастику вдома, але їй приємніше займатися серед таких самих майбутніх мам, як і вона. Там у них цілий ритуал: спочатку повільна гімнастика, потім масаж, потім басейн, потім йдуть у кафе й розмовляють про інтоксикації. Дякувати Богу, в Світлани ніяких проблем.

У Валі, її сестри, теж проходить усе нормально. Тільки вони чекають не двійню, а дівчинку. Дмитро одного разу дотелефонувався і мало не верещав з радощів. I кінець кінцем попросив грошей. Того, що я оплатив їхні «особливі умови» на рік уперед, йому видалося мало. Сорок тисяч швейцарських франків!

Ви вірите в дива? Я особливо не вірю, але вірю в найнесподіваніші перетини доль. Колись мені дали десять діб за хуліганство, і всі десять діб я підмітав територію РВВС на Нивках. Потім заприятелював з молодими ментами, які мене там охороняли. I от виявилося, що капітан ДАІ Мурко — це тодішній сержант Ваня, приятель Гусейнова. Капітан Мурко стає свідком на моєму весіллі! Враховуючи, що я хотів обійтися взагалі без свідків, свідок-міліціонер — це чогось варте! Тоді він здавався мені років на двадцять старшим за мене, а насправді лишень на сім-вісім років, притому він здирає дріб’язок із водіїв, а я змащую шестерні державного масштабу.

Капітан ДАІ Ваня досить легко розслабився цього дня. Ми дійсно знайшли «негромадське» місце — кафе-більярдну на розі Нижнього Валу й Глибочицької. Всередині було похмуро й тихо. Світлана не втомлювалася вголос дивуватися з мого вибору, щоб розпочати свято. А й справді, це був лише початок. Там ми пили шампанське й закусували салатом. Потім ми зі Світланою зіграли партію в більярд.

— Якщо я виграю, ти виконаєш три моїх бажання! — сказала вона.

Я погодився й почав грати в «піддавки». Дуже вже мені кортіло дізнатися про її бажання.

— Перше, — сказала вона, загнавши до лузи останню кулю. — Ти можеш розлюбити мене, але не маєш права розлюбити наших дітей! Друге — ми не втручаємося у професійні справи одне одного й не докучаємо одне одному корисними порадами. І третє: ніколи мені більше не купуй білизну яскравого кольору!

Вона всміхнулася і наблизила своє обличчя до мого, навіть зіп’ялася на пальці. Ми поцілувалися й почули хрипкий кашель. Наш свідок-міліціонер чимось вдавився, і мені довелося на мить забути про дружину, щоб добряче вдарити його по спині. Удар допоміг. Капітан Ваня прийшов до тями й попросив замовити для нього горілку та відбивну.

— Скажи, а ти Гусейнова зустрічав після того, як його поперли з міліції? — запитав я.

— Я — ні, а от хлопці зустрічали...

— Візьми, — простяг я йому свою візитівку. — По-перше, покажеш дружині, щоб не сварилася, що напився. Скажеш, що був свідком. А по-друге, якщо щось про Гусейнова довідаєшся — подзвони!

— Дякую, — кивнув капітан. — Я, ви розумієте, візитки не маю. У нас не заведено...

— Нічого-нічого, — заспокоїв я його і сам налив йому в чарку горілки. Дівчина у білому фартусі несла на китайській таці його відбивну. Про бажання дружини я вже знав, бажання свідка були виконані. Залишалось тільки подумати про свої бажання. Я замислився і на свій жах зрозумів, що жодних бажань на даний щасливий час у мене немає. Згадалося, як колись знайомий лікар пояснював, що відсутність бажань сама по собі є психічним захворюванням. Він навіть називав цю хворобу. Вона починалася на літеру «А». Може, в мене така ж хвороба, як і в брата Дмитра? Адже, врешті, нам подобаються майже однакові жінки!..

— Сергію, мені тут набридло! — уткнувся в вухо тихий шепіт Світлани. — I він мені набрид!

Я поклав перед капітаном Ванею двісті гривень.

— Досвяткуєш за нас до кінця! — наказав я. — А нам час готуватися до шлюбної ночі!

— Вибачте. — Капітан з помітним зусиллям підвів голову та вирячився на мене стомленим поглядом. Поманив мене пальцем, прохаючи нахилитися поближче. — Вона на якому місяці?

— На третьому.

— То ви одружуєтеся через вагітність?

Я розреготався так, що з кухні визирнув кухар і дві офіціантки.

— Ваню, через вагітність я вже одружився в ранньому дитинстві. Зараз я одружуюся з любові!

69

Київ. Жовтень 2015 року.

Вранці накрапає дощик. Я вже пройшов через руки масажистки та перукаря. Я вже прилизаний та охайний, хоча жодних з’яв на публіці сьогоднішньою програмою не передбачено. Кілька зустрічей «на дрібному рівні», як каже Коля Львович. Сам він кудись вибіг, і я у чудовій самотності гортаю свої свіжі укази. Треба хоч іноді ознайомлюватися з власною законотворчою ініціативою. Бо як зайде Колі Львовичу від мого імені який-небудь недоторканий заводик перевести в розряд приватизованих! I що тоді?

Десята ранку, а очі мої ще сонні. Дуже важко наводиться різкість. Вмикаю настільну лампу. Текст указів стає зрозумілішим, але лампа починає миготіти. Її жовте світло тремтить та дратує. Я кличу помічника, той розшукує Колю Львовича. Коля Львович вбігає та дивиться на мене тупим, але зосередженим поглядом.

— Що це за херня? — запитую я, киваючи на мерехтливу лампу.

— Дешева електрика. — Він знизує плечима.

— Яка дешева?

— Ну, пам’ятаєте указ про виробництво дешевої електрики? Нічне засідання парламенту... Коли Казимир хотів ціни підняти.

— Мене цікавить, чому ця «дешева» електрика мерехтить на моєму столі? Зателефонуй до цього мудака Казимира й скажи йому, щоб негайно ж...

— А він з нами не розмовляє, — перебиває мене Коля Львович. — Його секретарка відразу кладе слухавку, як тільки чує, що телефонують з правління чи з адміністрації президента.

— Він що, прихерів? — Мене почало тіпати. — Він думає, що може тут робити, що заманеться?

— Він не думає, він робить усе, що заманеться. — Коля Львович зажурено хитає головою.

— Свєтлова мені сьогодні ж! — наказую я.

— Ви ж хотіли бачити генерала Філіна! — Голова адміністрації не приховує свого здивування.

— А що, Свєтлов і Філін — це сіль та цукор? Одночасно в склянці не розмішуються?

— Добре, на четверту годину буде. — Коля Львович шовковіє на очах. Чому б це?

— Ага. — Він раптом робить вигляд, що пригадав щось важливе. — Посол Росії дуже просить його прийняти. Він вже виїхав... Буде хвилин через десять.

— Він просить прийняти чи він вже виїхав?

— I те й інше. Якась термінова справа. З Росією завжди так, — розводить він руками.

— Добре.

Коля Львович виходить і відразу ж повертається, але вже з послом Росії. Ось тобі і десять хвилин! Зараз послом служить Поярковський, «розжалуваний» олігарх. Раніше він гріб під себе усе, поки російський президент не вигріб з-під нього все, що той набрав, але залишив йому вибір: еміграція або служба на благо Вітчизни. Зараз Поярковський гребе не під себе, а під Росію. Лізе постійно в нашу економіку, але тут уже справді нічого не вдієш. Адже економіка, вона наша лише формально, в тому розумінні, що обслуговують її українці, а належить усе Росії, Німеччині, Литві та Кіпру.

— Пане президенте, — Поярковський трішки схилив голову і відразу ж гордовито підняв її. Вітати мене він навчився досить елегантно.

Потім повернувся до Львовича. Той одразу ж вийшов.

Я вказав поглядом послу на знаменитий диван. Посли цього дивана не бояться.

I от ми сидимо. Я за столом, на якому розкладені мої укази. Він — на дивані майора Мельниченка. Закинув ногу на ногу. Поправив вузеньку краватку смарагдового кольору. Як актор, витримує паузу.

— У нас якісь проблеми? — цікавлюся я.

— Досить, досить серйозні, — киває він. — Я просто хотів вас із ними ознайомити. Адже від вас знову приховують реальну обстановку в країні.

— Хто приховує? — дивуюся я.

— Ваше оточення, — спокійно відповідає він. — Ми знаємо більше про те, що відбувається на Західній Україні, ніж пишуть ваші газети. I ситуація нас дуже турбує.

— А що там відбувається?

— Новий спалах католицизму.

— Ну, греко-католиків у нас не так вже й багато, щоб сподіватись від них неприємностей...

— Це вже не греко-католики. У Львові були помічені працівники спецслужб Ватикану. Крім цього, нам вдалося виявити цікаві деталі. Зараз у Ватикані обговорюється питання про визнання і офіційну реєстрацію божественного дива на території Західної України.

— Диво? — посміхаюся я. — Ви гадаєте, що диво може бути небезпечним? Це щось схоже на ікону, яка плаче?

— Пане президенте! — Голос у Поярковського твердий і самовпевнений, звучить рівно, непохитно, на одній ноті. — Див без наслідків не буває! Дайте вказівку вашим спецслужбам узяти під контроль і візити цих ватиканців, та й взагалі усю діяльність католицької церкви. Україна — батьківщина російського православ’я! Не можна відступати з цих позицій. Народ не пробачить.

Подумки мені дуже кортить послати цього колишнього олігарха на хер, але президент не може послати посла. Особливо посла Росії. Я підводжуся з-за столу: найлегший і найдешевший спосіб показати, що розмову завершено. Тим паче, що годинник показує одинадцяту й за дверима напевне очікує генерал Філін.

70

Київ. Березень 1985 року.

— Знаєш, Сергію, за мною стежать, — повідомив мені насамперед Давид Ісаакович, коли я опустив на підлогу його землянки кульок з гостинцями: пляшка червоного портвейну і дві бляшанки «Сніданку туриста».

— Хто?

— Хто-хто. — Старий важко зітхнув. — Зрозуміло хто. Органи.

— Що, сюди приходили? — занепокоєно цікавлюся я.

— I сюди, і островом ходили, і ополонку ще одну вибили поруч у кризі.

— А ополонку навіщо?

— Щоб прикидатися, що вони також моржі, та за нами стежити.

— I що, вони справді плавали у ополонці?

— Сам не бачив, — визнає старий. — Але, швидше за все, що ні. Бо коли справжні моржі купаються, то завжди залишають на краю ополонки сліди босих ніг. А я навколо ополонки бачив тільки сліди чобіт.

Він підводиться з ліжка. Докидає ще два поліна у буржуйку. Дивиться замислено на мій кульок.

— Випити приніс, чи що?

— Так, портвейн.

— Ну, розкупорюй, будемо грітися. А потім підемо купатися!

Після першої склянки портвейну мені стає тепліше, і я скидаю свою ендеерівську шубу. Давид Ісаакович як сидів у безрукавці, зробленій зі старого ватника, поверх синього светра, так і сидить.

За віконечком землянки темніє. Старий дивиться на годинник.

— Отець Василій обіцяв прийти, — каже він.

I з його голосу зрозуміло, що він засумував за гостями. Він і мені щиро радий, але отцю Василію, коли той прийде, радітиме ще більше.

За півгодини ми допиваємо портвейн, і саме цієї миті за віконцем чути хрускіт снігу й стукіт у двері.

Отцю Василію, а це був саме він, Давид Ісаакович розповідає схвильовано те саме, що і мені: кадебісти прорубали поруч другу ополонку і напевно будуть звідти, з ополонки, за ними стежити.

— Ану йдемо, подивимося на цих антихристів! — басить отець Василій, дістаючи зі своєї спортивної куртки зелений махровий рушник.

Він роздягається догола, обмотує рушник навколо стегон і босий виходить із землянки. Давид Ісаакович хвилину вагається, але потім, немов набравшись рішучості, теж витягає з якогось закутка старий вафельний рушник і махає мені рукою. Мовляв, пішли.

На березі дме вітер, і тому здається, що зима ще в самому розпалі. Це в місті вже бурульки падають на перехожих, краплі дзвенять, блищать калюжі замість ожеледі. А тут, звідки чудово видно місто, яке схоже на київський торт, тут усі мінус десять і жодного проблиску весни, що надходить.

Я дивлюсь на іншу ополонку, яка так занепокоїла старого. До неї метрів п’ятдесят. Її вирубали нижче по течії, і мені важко уявити, щоб хтось, плюскаючись у цій ополонці, міг почути, про що розмовляють у нашій.

Але сперечатися з Давидом Ісааковичем — марна справа. Він настільки добре знає життя, що взагалі не може бути неправим.

Отець Василій, залишивши на кризі зелений рушник, стрибає у воду. Спочатку крекче на усю околицю, розмахує руками. Кричить:

— Ой, добре!

Давид Ісаакович роздягається. Я також.

I от ми всі разом, утрьох, у воді, яка обпалює холодом.

— Ну як? — запитує мене отець Василій.

— Чудово! — бадьоро брешу я.

Насправді мені страшенно холодно, але ж не зізнаватись у цьому двом справжнім чоловікам!

Отець Василій дивиться в напрямку другої ополонки, і на його крупному обличчі читається задума.

— Ні, — каже він. — Якби вони хотіли за нами стежити, то зробили б ополонку ближче... Не ідіоти ж вони.

Старий також дивиться туди. Потім повертає голову до отця Василія.

— Їм немає потреби нас слухати. Вони вміють читати по губах.

— Ну, по моїх багато не прочитаєш, — всміхається батюшка.

Я дивлюся на його губи й бачу: дійсно, вони товсті й ледве ворушаться, коли він розмовляє. От цікаво ж!

А течія обмиває холодом моє тіло, та, дивна річ, усередині мене щось прокидається. Якесь особливе відчуття. Особлива зухвалість, чи що. Напевне від розмов про КДБ і стеження.

Я знову придивляюся до другої ополонки. Самовпевненість набрякає в мені, мов нарив. Набравши повітря, я пірнаю під воду, й відразу течія мчить мене під кригою туди, до другої ополонки.

Я дивлюся широко розплющеними очима знизу на кригу. В очі ллється холод, різкий металевий холод. Здається, я вже кілька хвилин пливу під кригою, але другої ополонки немає. В мізки закрадається страх. Невже течія просто пронесла мене мимо! От яке безглуздя!

Але не встигає страх укоренитися в думках, як наді мною швидко відкривається велика світла пляма. Я, зробивши ривок руками, вилітаю майже по груди з холодної води, пробиваючи головою тонку крижану кірку. Руки відразу ж на край ополонки — щоб не понесло течією далі.

Пихатості тепер у мені більше, ніж самовпевненості. Я видираюсь на кригу і роззираюсь.

Отець Василій і Давид Ісаакович уже стоять на березі й перелякано дивляться вниз за течією. Побачивши мене, перезираються. Батюшка, вказуючи рукою в моєму напрямі, щось каже.

Я повертаюся до них.

— Чого це ти? — розводить руками старий. — І випив же, випив крапелинку! А таке викидаєш! Ще якби на спір, а то так собі!

— Молодець, молодець, — басить раптом отець Василій. — Головне — не де пірнеш, а де випірнеш. Та й взагалі, головне — вчасно випірнути! З тебе буде цікава людина! I Бог тебе любить, якщо увесь час під водою плив! Ти не думай, що це удача! Це все — Бог!

71

Єгипет. Синай. Шарм-Ель-Шейх. Травень 2004 року.

— Це все тобі! — Я провів рукою по нічному, всіяному яскравими зірками небу. За спиною форкнув верблюд. Бедуїни розстеляли на піску полотняну підстилку.

— А в нас зорі товстіші, — сміхотливим голосочком сказала Світлана, задерши голову вгору.

— У нас усе товстіше! — пожартував я. — У нас чорнозем, а в них — пустеля!

Дивна, нерухома прохолода єгипетської ночі примусила пожалкувати про залишений у Києві светр.

Чиркнув сірник, і в темряві спалахнуло багаття. Я озирнувся. Біля вогнища матово виблискував бронзовим боком великий чайник, похитуючись на ланцюжку. Тринога, з верхівки якої він звисав, була майже не помітною. Над чайником нахилився один з бедуїнів, і в тиші дзвінко полилась вода.

Я обняв Світлану. Ми удвох утупились в яскраві єгипетські зорі.

— Я хочу тебе цілувати! — прошепотів я.

— Сергію, адже нас попередили! У мусульманських країнах у громадських місцях не цілуються! — У її очах блиснули смішинки, ніби перескочили туди з її шепоту.

— Пустеля — не громадське місце! — шепотів я, наближаючи свої губи до її вуст.

Вона озирнулась на бедуїнів. Усі четверо вже мовчки та нерухомо сиділи навколо вогнища. На нас ніхто не дивився.

Ми цілувалися кілька хвилин. I раптом неголосно залунала дивна протяжна пісня. З несподіванки мені спиною пробігли мурашки.

— Я тебе кохаю! — прошепотів я.

— Я тебе теж!

Потім ми сиділи біля багаття. Полум’я облизувало бронзовий чайник. Бедуїни продовжували співати. Казкова атмосфера єгипетської ночі навіювала романтичний настрій. Здавалося, що пустеля очистила нас зі Світланою від реальності, з якої ми прилетіли. Ніби ми були двома закоханими, які заблукали у просторі. Ми стали молодшими. У нас не було ні минулого, ні майбутнього. Ми були створені одне для одного на одну ніч, і навіть самою цією ніччю ми не могли скористатися, бо за нашим щастям стежили бедуїни й співали про наше щастя тужливу арабську пісню, незрозумілі слова якої я вже почав розрізняти.

Я стискав у долоні її долоню. Я слухав долонею її тепло. Відповідав на ніжні потиски.

Під нескінченні пісні бедуїнів ми й задрімали.

— Сер! Сер! — розбудив мене один з бедуїнів.

Я розплющив очі. Сонце вже підводилося над сіро-жовтою пустелею. Ні триноги, ні чайника, ні полум’я. Бедуїни стояли біля верблюдів, налаштовані рушати далі.

Коли ми зі Світланою піднялися, один з них згорнув полотняну підстилку й відійшов. У тиші вчувався далекий шум автомобільного двигуна.

До нас наближався чорний готельний джип, на якому нас привезли сюди минулого вечора.

Водій на ім’я Маджид дав кожному бедуїнові по купюрі, і вони, навіть не поглянувши в наш бік, неквапно рушили своїм шляхом.

72

Київ. Жовтень 2015 року.

Генерал Філін сьогодні напрочуд бадьорий. Розмовляти з ним після візиту посла Росії Поярковського саме задоволення.

— Так, значить, по реформі! — доповідає він. — Ми з Миколою дві години складали програму. Реформу розпочнемо у вигляді експерименту, на усі тюрми виділених бюджетних коштів не вистачить. Звичайно, для Миколи головне — українізація тюрем, а для мене...

— А тобі, може, для початку розмови коньячку? — запитую я, зазираючи йому в вічі цілком щиро й приязно. Повага до міліцейської і військової форми у мене в крові з дитинства, а тут ще й чоловік приємний.

Він зволікає з відповіддю, але його відповідь мені вже зрозуміла. Я гукаю помічника. Той ставить на стіл кришталеві келихи, наливає «Хеннессі».

— Давай. — Я піднімаю свій келих. — За тюремну реформу!

Один ковток доброго коньяку, і розмова тече, як річка Черемош. Швидко, гладенько, конкретно. Ідеї Миколи мені відомі: курси української мови в кожній тюрмі. Обов’язково. Для тих, хто відмовиться вивчати державну мову, покарання. Це не дуже гуманно, і, кінець кінцем, остаточний варіант українізації тюрем, не без моєї допомоги, виглядає гуманніше і дієвіше. Мовні курси — справа добровільна. Але хто успішно склав іспити — отримує можливість вийти на свободу достроково. Крім цього можуть попросити рекомендацію до педучилища. Не всі, звичайно, а лише «ті, хто тимчасово оступився» й сидять за легкими статтями.

Але генерала Філіна більше цікавить матеріальне постачання тюрем, наповнення бібліотек і викладання засудженим основ бізнесу й менеджменту.

— У мене сотні листів від зеків, — каже він. — Вони не хочуть сидіти просто так! Просять організувати навчання. Хочуть оволодіти новими професіями. Це все ж таки наші громадяни.

— І виборці, — додаю я киваючи. — То ти візьми й займись цим, щоб навчальна програма лягла на папір і стала документом. Ось так, як Микола зробив. Тоді й дамо ходу, а може, й коштів додамо на цю справу.

Генерал усміхається. Він сидить у кріслі, ліворуч від знаменитого дивана. Сидить струнко, неначе шпагу проковтнув.

— Послухай, — кажу я йому після паузи. — Мені недавно сон снився... Вірніше, снилась тюремна камера!

I я описую цю дивну камеру з холодильником, телевізором «Самсунг», старим комп’ютером, цвяшком з ключами й двома замками на внутрішньому боці залізних дверей.

Філін слухає уважно. Обличчя зосереджене. Брови нахмурені.

— Це ж... — видихає він і затинається, знову хмурить брови.

— Що? — запитую я.

— Це камера, в якій сидів Казимир! Точно! — Повільно, сам не вірячи своїм словам, промовляє генерал. — Холодильник «Саратов», телевізор «Самсунг»...

— А що, Казимир сидів? — здивувався я цій новині.

— Так. Недовго. Кілька тижнів. Коли в нього вилучили автомат Калашникова й наркотики. Спочатку проходив як звинувачуваний, потім як свідок, а потім, самі розумієте, генеральний прокурор наказав випустити, щоб не порушувати баланс сили в тіньовій економіці. Ну, ніхто не хотів нового перерозподілу власності...

— Так, і він тоді сам усе перерозподілив і забрав собі всю електрику!

Генерал важко зітхає.

— Так, але чому мені снилася саме його камера? — вголос дивуюся я. — Адже я жодного разу не був у тюрмі!

Генерал стенає плечима. На обличчі промайнув переляк. Він дивиться на годинник і відразу ж звертає на мене винуватий погляд.

— Добре, готуй папери з навчання ув’язнених основам бізнесу, — кажу й підводжуся з-за столу.

73

Київ. Березень 1985 року.

Ось вже третій день, як мій братан Дмитро живе у Пущі-Водиці, в інтернаті для психічно хворих, на Першій лінії. Навпроти — піонерський табір «Світанок». Зараз там тиша і спокій, облізлі спальні корпуси, сторож, який самотньо сидить на прохідній і постійно окликає свого дурного пса дворової породи.

— Дружок! — верещить він якимось зовсім не чоловічим голосом. — Дружок, твою мать.

Мабуть, сторожові самотньо.

А ми з мамою переходимо дорогу, щоби сісти на автобус тридцятого маршруту й повернутись у Київ.

Я знаю, що Дмитро зараз проводить нас поглядом із-за огорожі. Коли ми вже йшли, на його очах блиснули сльози. Але, може, ці сльози означали щось зовсім інше. Він же не такий, як ми.

Мама йому щось розказувала, якусь нісенітницю. Казала, що поїде у відрядження в Дніпропетровськ на якийсь завод. Запитувала, що йому привезти. А він кивав. Обличчя задумливе, плечі трішки підняті, ніби він щойно ними знизував і в такому положенні їх залишив, ніби хотів плечима досягти своїх вух.

— То що тобі треба? — питала мама.

Мені ж бо дуже кортіло відповісти замість нього: нічого мені не треба, мені тому й добре, що нічого не треба!

Але мама напрочуд уперта. I кінець кінцем, вона його неначе розбудила й домоглася чіткої відповіді.

— Халви, — сказав він.

«До чого тут халва до Дніпропетровська?» — подумав я.

А мама зобразила на обличчі привітне задоволення, закивала.

— Привезу! — пообіцяла й відразу ж обійняла його, тричі поцілувала й насамкінець сказала, щоб він слухався лікарів.

Увечері у вікно періщив косий дощ. Я сидів на ліжку і уявляв, яка ожеледиця буде завтра вранці. А потім втупився у ліжко Дмитра, охайно застелене і вкрите картатим старим пледом. Я дивився, і мене поймав якийсь дивний сум. Мені здавалося, що я не маю більше брата. Був і помер. У мені прокидався жаль до нього. Та й самого себе теж було шкода. А вже коли ліг і знову не міг відірвати погляду від його застеленого ліжка, уявилося мені, що ми обоє — цуценята в собачій буді. Просто господар вирішив одне цуценя, здорове, залишити. А цуценя, що було слабшим, поніс до озера. Топити.

74

Париж. Липень 2004 року.

— Ось ці! Бежеві! — показує мені Світлана на вишукані й напрочуд дорогі туфлі.

— Ти ж упадеш із таких підборів! — кажу я, дивлячись на її нескромний живіт.

— Ні, не впаду! — впирається вона.

Бере одну туфельку і вмощується на пуфику для примірки.

На її очі набігають сльози. Вона чудово знає, що зараз, коли в неї набряклі ноги, варто забути про свій тридцять шостий і міряти тридцять восьмий. Та ви коли-небудь намагалися закликати до розумного рішення свою вагітну дружину? Хочете сліз, тоді спробуйте!

— Це ж тимчасово, — намагаюся заспокоїти її. — Адже тобі лікар дав пігулки. Організм перебудується, і все буде, як було...

— Я знаю, — сопе Світлана. — Але я бачила, як змінилися після пологів мої подруги. Одну так рознесло, що її навіть товариші перестали впізнавати на вулиці!

— Тебе не рознесе. Ти ось скільки книг і відеокасет з гімнастикою для вагітних купила.

— А я її роблю, цю гімнастику?

— Ну то роби! Давай я буду тебе примушувати!

— Давай, — погоджується вона. А її погляд знову мандрує полицями, на яких стоять розкішні туфлі її нещодавнього розміру.

Потрібно її відволікти. Треба забрати звідси. Але вийти з універмагу «Самарітен» — справа непроста. Ми все одно будемо проходити повз безліч різних відділів.

— Ходімо у відділ дитячого одягу! — пропоную я.

На Світланиному обличчі миттєво виникає зосередженість. Вона легко підводиться з пуфика — жодного слова про опухлі стопи, які сверблять.

Ми проходимо повз парфумерні прилавки — вона навіть не озирається. На неї з надією дивляться дівчата-консультантки, які чергують біля високих крісел, на які вони ладні посадити першу-ліпшу жінку, котра б проходила мимо, аби переконати її купити крем, парфуми, туалетну воду, щоби поприскати всі її відкриті місця на тілі, щоб вона впала в істеричний запал від шаленого вибору спокусливих ароматів. Але Світлану ці дівчатка лише проводять задумливим поглядом. Бо вона аж занадто цілеспрямовано крокує. Таких не можна чіпати.

— Ось дивись! — вона бере до рук прозорий пакуночок з трьома однаковими повзунками, — тут написано від нуля до трьох місяців!

— Рожеві? А якщо хлопчики?

— А якщо хлопчик і дівчинка? — відрізає вона.

— Добре. — Я рішуче беру пакуночок рожевих та пакуночок блакитних повзунків.

Через десять хвилин ми вивалюємо на стійку каси два десятка упаковок. Тут тобі і пляшечки «Avon» для годування немовлят, і крем для дитячої шкіри, й пластмасові бублики, наповнені водою, — для перших зубчиків.

Усе це ми могли б придбати і в Києві, але важлива мить. Для неї важливо бути щасливою. Добре, що ми прилетіли саме в Париж. Ні в Амстердамі, ні в Брюсселі неможливо витрачати гроші з такою легкістю і з таким задоволенням!

Два величезні фірмові пакети з назвою універмагу. Тепер у мене зайняті обидві руки, і я йду поруч зі Світланою, як її слуга. I мені це подобається. Хочеться годити їй, хочеться потурати її примхам. Тільки от примх поки що малувато, як для вагітної дами її типу.

— Куди зараз? — запитую я.

— У готель. Залишимо все це і...

— I куди?

— Я хочу подивитись на проституток, — каже вона й відразу ж ніяковіє. — Кажуть, вони тут дуже негарні...

Я усміхаюся.

— Є напевне й гарні, але ними торгують по телефону. А на вулицях стоять, звісно, не найкращі...

Готель знаходиться неподалік. Треба перетнути міст, пройтися повз собор Паризької Богоматері, потім ще один міст — і ми на місці.

Залишивши покупки в номері, повертаємось на інший берег Сени і йдемо по Сен-Дені. Вона розчаровано дивиться на дійсно негарних і немолодих проституток, які стоять біля прочинених дверей житлових будинків. Проститутки не звертають на нас ніякої уваги. Вони закликають жестами й посмішками одиноких і теж негарних чоловіків і хлопців. Сіра буденність цих сцен трішки прикрашається кафешками, які з’являються то там, то тут і в яких подають картоплю-фрі й сендвіч-грек — це те саме, що шаурма та доннер-кебаб. Від заміни назви смак цієї страви не змінюється.

— Хочеш гостренького? — Я киваю на наступну харчевню, де на вертикальному рожні крутиться, шиплячи від газового полум’я, кілька кілограмів м’яса.

— Хочу!

Ми сидимо за пластиковим столиком просто на вулиці. Світлана вилила на цей турецько-грецький гамбургер стільки кетчупу, що він вже на її пальцях. Але вона ніби не помічає цього, впершись поглядом у мулатку-проститутку, яка стоїть на своєму посту якраз по інший бік Сен-Дені.

— А скільки вони беруть? — запитує Світлана.

Я підводжуся. Підходжу до мулатки. Запитую ламаною англійською.

— Тридцять євро за двадцять хвилин. Якщо вона (мулатка киває на Світлану) хоче спостерігати, тоді п’ятдесят євро. Зйомка на відеокамеру — сто євро...

— А ви не маєте письмового цінника? — жартую я з серйозним виразом обличчя.

Замість відповіді вона простягає мені візитівку. Її звати Лулу, і до неї можна зателефонувати.

Дізнавшись про розцінки, Світлана раптом розсміялася.

— А кажуть, Париж — дороге місто.

— Навіть у дорогому місті є дешеві товари, — кажу я. — Адже тут далеко не всі мільйонери! Радше навпаки.

75

Київ. Жовтень 2015 року.

— Ну нарешті! — Я підводжуся з-за столу, побачивши Свєтлова, який заходить до кабінету. — Бери стільця і давай сюди!

Він присідає. На обличчі спокійна готовність усе зрозуміти і прийняти до відома чи до виконання.

— Коньячку? — запитую я.

— Дякую. — Він заперечно хитає головою, на обличчі цієї миті з’являється вибачлива посмішка.

— Добре, тоді до справи!

Я вмикаю настільну лампу. Вона спалахує і знову пригасає. Тремтить, рідненька. Запитую:

— Бачиш?

— Поганий контакт?

— Дешева електрика. Пам’ятаєш, ми примусили Казимира брати меншу платню за кіловати. Це його помста! I кому? Мені!

Свєтлов замислюється. Він дивиться на стіл поперед собою, але зіниці його повільно й синхронно ходять то праворуч, то ліворуч.

— Прямих важелів впливу на нього немає, — хмурно промовляє він, піднімаючи очі. — Коли була можливість його присадити, колишній президент наказав «не чіпати й дати можливість розвиватися». От, і розвинувся...

— А непрямі важелі впливу? — цікавлюся я.

Знову настає хвилина мовчання. Свєтлов міркує. I знову заперечливо хитає головою.

— Акуратно не вийде, а голосно не можна. Інвестори перелякаються.

— То що ж мені тепер, свій зір псувати? — Я знову киваю на лампу, яка не перестає миготіти. Потім вимикаю її.

— Я подумаю, — обіцяє Свєтлов.

— Може, вписати його у наступний список «Чужих рук»?

— Не можна, він не державний службовець. А в нас за домовленістю тільки держслужбовці середнього й старшого рангів мають таку «честь».

— Ось тобі й мудацтво. — Я засмучений. Мені прикро, що я, президент, не можу нічого зробити проти олігарха з кримінальним минулим, який зарвався. — Ти знаєш, мені, виявляється, його камера снилася! В усіх подробицях. I при цьому я навіть не знав, що він відсидів два тижні!

— Сидів? — Свєтлов відживає. — А в якій справі?

— Запитай у генерала Філіна. Він розповість.

Поступ думки знову відтворюється на обличчі Свєтлова, при цьому його очі виражають спокійну надію на успіх.

— А як ти гадаєш, чому мені снилась саме його камера?

— Не знаю. — Генерал Свєтлов облизує сухі тонкі губи. — Але можу підшукати доброго парапсихолога, з наших.

— Підшукай! I, до речі, невеличка проблема. Приїздив Поярковський. Росія стурбована сплеском активності римських католиків. Кажуть, що у Ватикані зараз обговорюється питання реєстрації якогось дива, яке відбулося тут у нас, на Україні.

— Дізнаюсь, завтра доповім! — Свєтлов підводиться. Завмирає на мить у парадній стійці й виходить.

Йому вдається вловлювати точну мить закінчення розмови. Жодного разу не доводилося його випроваджувати або опускатися до мови жестів.

Робочий день президента закінчився. Його можна було б продовжити, майже безкінечно. Бо там, на столі в помічника, лежить два десятка кілограмів свіжоспечених указів і документів, які чекають на мій підпис. Але підписувати, не читаючи, я не буду. А читати не хочу. Принаймні, сьогодні. Сьогодні я хочу побути вдома один, на Десятинній. Сьогодні мене всі дістали. А особливо цей Поярковський. День вийшов довшим, ніж звичайно, він немов розтягнувся на тиждень.

Я послабив вузол краватки. Покликав помічника й дав йому кілька вказівок. Нехай зараз тут залишається Коля Львович і смикає це павутиння за ниточки. Я втомився. Я навіть більше хочу спати, ніж їсти.

Але двері відчиняються, й мені на очі з’являється Коля Львович із заклопотаним виразом обличчя.

— Пане президенте, у вас сьогодні вечеря!

— З ким?

— З Майєю Володимирівною.

Мені бракує слів. Насправді вони є, але в мене немає ані найменшого бажання потім довго полоскати рота. Ці слова залишають неприємний післясмак. Я просто дивлюся йому в вічі, і з мого погляду напевне зрозуміло, що я про нього думаю.

— Сергію Павловичу, це ж у вас вдома. Лише півгодини. Вона і так у препаскудному настрої. В її спальні згоріла проводка.

— Замінили?

— Ні, для цього потрібна людина, здатна не розголошувати таємницю, а я не можу ручатися за електриків.

— Тоді нехай міністр енергетики міняє власноручно.

— Це ваше розпорядження? — уточнює Коля Львович.

— Так, — киваю я. — I ще одне — якщо завтра світло від лампи буде знову тремтіти, я з твоєю Майєю Володимирівною більше ніколи не буду ні снідати, ні вечеряти!

Голова адміністрації завмирає украй здивований. Його гладенько поголене підборіддя опускається.

— Йди-йди! — Я вказую йому на двері.

76

Київ. Квітень 1985 року. Вівторок.

— Ти чого? — Я здивовано дивлюся Мирі у вічі. — Там же зараз грязюки по коліна!

— Але це дуже важливо, — повторює Мира і занепокоєно дивиться на мої напівчобітки з роз’єднаними змійками. — Потім повернемося до нас, і я тобі їх відмию!

— А хто відмиє мене самого?

— У нас є гаряча вода, — каже вона, а в очах уже не прохання, а благання.

— Авжеж. — Я все ще хитаю головою. — Черга з десяти сусідів!

Проте вже через кілька хвилин я здаюся. I ми спочатку заходимо в гастроном, де вона купує на десять карбованців ковбаси, сиру, булку за дванадцять копійок, коробку зефіру. Вона ще хоче купити барбарисок, але тут я її зупиняю.

— А пити? — запитую я. — Що він буде пити? Чим він буде запивати твою ковбасу?

— А чим ковбасу запивають? — У Мириному обличчі раптом прорізається щось овече, якась природня, чи що, пришелепкуватість.

— Хоча б портвейном. Літом можна й пивом, але зараз зима!

Мира роздумує якусь мить, потім підходимо до винно-горілчаного прилавка. Вона зосереджено перераховує дрібні гроші на долоні, потім підводить очі й обережно, з очевидним нерозумінням справи, блукає поглядом по пляшках. Тут вона безпорадна, як немовля.

— Ось цю. — Вказую пальцем на пляшку. — Її треба брати.

До Поштової площі доїжджаємо на метро. Далі пішки. Кульок із не зовсім сухим пайком несу я, обережно минаючи калюжі на набережній.

На Пішохідному мості все ще ожеледиця і дме вітер.

Іду і подумки чортихаюсь. Мені чомусь не віриться, що цей «турпохід» до Давида Ісааковича завершиться без жертв. I чому їй припекло йти до нього саме сьогодні? Ну добре, він її батько. Але ж сама казала, що вони не бачились уже кілька років. Могла б дочекатись і справжньої весни.

— Слухай, а в нього що, сьогодні день народження? — запитую я, «прислухаючись» правою рукою до ваги сумки з їстівними гостинцями.

— Ні, — відповідає вона.

Я, так і не позбувшись свого не дуже приємного збентеження, посковзуюсь і падаю. Праве стегно відразу починає боліти. Добре, що встиг підняти сумку, інакше старий дійсно отримав би сухий пайок.

Давид Ісаакович більше ніж здивований. Він спантеличений. Він дивиться дочці у вічі шукаючим, метушливим поглядом.

— Щось сталося? Мама захворіла? — Його тихий голос тремтить.

У землянці напрочуд тепло. Я бачу, що вгорі торець грубки-буржуйки розпечений. Поруч на долівці — кілька полін, вірніше — полінець.

— Ми тут... — Мира засоромлено підшуковує слова, водить поглядом, як праскою, по землянці. Повільно і спантеличено. Зупиняє погляд на сумці в моїй руці.

— Ми тут дещо принесли. — Вона забирає в мене сумку і простягає батькові.

Він зазирає всередину, і знову якісь запитання починають гніздитися у складках зморщок на чолі та скронях.

— Яке сьогодні число? — запитує Давид Ісаакович.

— Четверте, — відповідаю я.

Кінець кінцем старий заспокоюється і жвавішає. Починає метушитися: ще б пак — у гості завітала єдина улюблена дочка!

Ми виставляємо харч на стіл. Нарізаємо ковбасу. Давид Ісаакович виставляє три склянки й розливає портвейн.

Усе начебто нормально, але мене гризе сумнів. Я не можу зрозуміти, навіщо Мирі закортіло серед будня, в таку негоду, волоктися самій і тягнути мене на Труханів острів. Втім, старий радий. Це також важливо.

І ось, після першого прожовування шматків лікарської ковбаси, після першого портвейнового тепла, що розійшлося солодкуватим пощипуванням по роті, Мира раптом каже:

— Тату, ми з мамою їдемо в Ізраїль!

Давид Ісаакович відразу закашлявся. Довелося його рази зо три ляснути по спині.

— Ти лише не бійся, — торохтіла Мира, поки старий вертався до тями, відновлював дихання. — Там так само, як у Криму, море й гори. Нам там буде добре.

«Ось воно що,» — зрозумів я нарешті зміст цього візиту. I мені стало сумно.

Старий і Мира мовчки сиділи, дивились одне на одного. А я, щоб чим-небудь забити свій сум, жував то сир, то ковбасу. Відпивав зі склянки портвейн. У цю мить я відчував себе зайвим і непотрібним. Кимось на кшталт Івана Сусаніна, котрий начебто хотів заробити в поляків зайву копійку — і заблукав. А потім, напевне, теж почувався зайвим.

Вони з Мирою мовчали хвилин двадцять. Потім старий видихнув скорботно:

— Зрадники ви!

Мира — в сльози. Плечі здригаються. Мені б її заспокоїти, та нема бажання встрявати в їхній конфлікт. Мені ще й зрозуміти важко: хто з них ближчий мені? Старий мені — як учитель, як батько, якого я не пам’ятаю. Ну, а Мира? I з нею мені добре.

Іноді навіть дуже добре. Вона, звичайно, у житті трохи сумбурна, неохайна. I горнята в неї вдома завжди погано помиті. Та, може, це тому, що на кухні черга. Кухня ж, як і вся квартира, комунальна. Раковини на кухні дві, а мешканців — чоловік десять. I кожний хоче помити посуд.

— Ми будемо тобі писати, — крізь сльози обіцяє старому Мира.

— Куди? — Він обводить поглядом своє житло. — Я ж навіть адреси не маю! Сюди ж жоден листоноша не дійде!

— А ми кимось передамо!

Вона дивиться на мене, і я вже уявляю собі, як іду по вкритому ожеледицею Пішоходному мосту. Несу лист або навіть посилку. I сумка в мене, як у листоноші, через плече. Тьху ти, думаю. Ще навіть не попрощалася зі мною, не сказала мені жодного слова про Ізраїль, а вже думає, що я буду в неї кур’єром служити!

Давид Ісаакович довго й замислено дивиться на мене, потім доливає в наші склянки портвейну, закопилює губу і, взявши склянку в руку, багатозначно киває. Мовляв, прорвемось!

І раптом мене лякає страшна здогадка: він, напевне, думає, що я все це знав, що я тут, щоб захистити Миру від його докорів. Він, напевно, думає, що я з нею заодно!

— А може, все ж таки залишишся? — Я дивлюся у заплакані Мирині очі.

Вона хоче відповісти, але не може. Потім заперечно хитає головою. Зрозуміло, не залишиться.

Ми знову мовчимо, а за віконцем землянки смеркає, і я вже без найменшого задоволення уявляю нашу дорогу назад. У цих бридких мокрих, пройнятих вітром сутінках, із водою, яка хлюпатиме під ногами і усередині, в моїх півчобітках.

— Тату. — Погляд Мири наповнюється благанням. — Відпусти нас із мамою, будь ласка.

— Куди хочете, туди їдьте. — Голос старого звучить покірливо. Втомлено.

— Справді? — Мира не вірить своїм вухам.

— Їдьте, — пошепки повторює Давид Ісаакович.

— Тоді напиши, будь ласка, заяву! — Мира виймає згорнутий трубочкою аркуш паперу й ручку. Простягає старому.

Той мружить очі, нерозуміюче дивиться на дочку та знову на аркуш.

— Яку заяву?

— Ну, що ти нас відпускаєш і не маєш нічого проти нашого від’їзду. Це для ВВІРу треба!

Давид Ісаакович напрочуд спокійно пише під диктовку дочки заяву. І незабаром вона, знову згорнута трубочкою, зникає у внутрішній кишені її куртки з облямованим рудим штучним хутром каптуром.

— Може, давай і я напишу тобі заяву, — зі знущанням у голосі пропоную я Мирі на зворотному шляху.

— Ти що, сердишся? Думаєш, мені легко? Це мама хоче їхати. Вже всі її друзі виїхали. Що ж мені, самій залишатися? Чи сюди, до нього, в цю фронтову землянку переїздити? Знаєш, скільки я вже ночей проплакала?

Вітерець морозить обличчя. Незважаючи на випитий портвейн, я твердо крокую, і ми доходимо до Поштової площі без падінь і пригод.

— Шкода, що в нас тільки кімнатка в комуналці, — скиглить Мира. — Ми б могли разом ночувати.

Вона виправдовується. Вона не хоче, щоб я був про неї поганої думки.

— Може до мене, — кажу я. — Мати у відрядженні. Поїхала в Дніпропетровськ.

— Добре, — киває Мира.

Великої радості в її голосі я не чую. Але ми їдемо до мене, і я намагаюсь прийняти правильне рішення: де нам з нею спати? На маминому дивані у вітальні чи зсунути докупи обидва ліжка, моє та Дмитрове, разом?

77

Київ. Липень 2004 року.

— Тут таке було! Таке було! — заголосила Нілочка, щойно я увійшов у приймальню.

— Що? Що таке?

— Вони заходили до вас. Зачинилися у кабінеті. Напевно, обшуковували ящики стола...

— Хто — вони? — запитав я спантеличено.

Мої передчуття були дуже недобрими, а ще коли врахувати, що в міністерство я прибув відразу з Борисполя... Правду кажучи, спочатку відвіз Світлану додому. Але Париж усе ще був у мені, ніжно циркулював венами і артеріями, розчинений в крові, мов благородний алкоголь.

— Добре, — видихнув я. — Зараз подивимось! Ні з ким мене не з’єднуй!

Вона кивнула. Я зачинився в кабінеті. Оглянув своє робоче місце — ніяких слідів безладу. Ті ж самі папки, стоси документів. Візитівниця «водяний млин» стоїть, як завжди, праворуч.

З приймальні долинув телефонний дзвінок. Подзеленчав, і знову запала тиша. Мій телефон мовчав.

Я по черзі відкрив усі шухляди стола. Все на своїх місцях. Навіть ці кілька заклеєних конвертів, які я не мав часу розпечатувати. Що там? Зрозуміло — долари. А от звідки й від кого — не пригадати. Приходили якісь депутати й бізнесмени, про щось розпитували, про щось просили. Я кивав, щось обіцяв. А потім дивишся: нікого немає, а на столі лежить конверт. Одного разу я навіть розсміявся. Хтось із відвідувачів під час розмови тримав у руках книгу «Як стати мільйонером». Потім він пішов. А книга залишилася на столі. Я — за неї й біжу, щоб повернути, а з книги падає конверт. Важкий. Ну, звісно, ж не мільйон.

Треба щось з ними робити, подумав я. Ким би не були ці люди — спецслужб у нас зараз як ЖЕКів, — але якщо грошей не зачепили, тоді шукали щось інше. Треба бути обережнішим і налаштованим на все.

Я витяг конверти. Порахував. Одинадцять штук. Розкрив, почав сортувати за номіналом. Сотні — до сотень. Півсотні — до півсотень. I раптом один з розкритих конвертів викликав у мене приступ реготу — щільна пачка новеньких однодоларових купюр! Я навіть не полінувався порахувати — сорок вісім доларів! Оце так жарт!

Рахувати гроші — дуже приємна справа. Але коли дуже довго рахуєш, то пучки великих і вказівних пальців утрачають чуттєвість. З’являється таке відчуття, що ніби шершаві купюри полірують пальці, вкривають їх якимось лаком, крізь який не відчуєш ні холоду, ні тепла!

Кінцевий результат інвентаризації виявився смішним — тринадцять тисяч вісімсот доларів. Невже я такий дешевий? Взагалі-то, я не просив, мені й не давали. I ось ця сума «недавань» — а прохачі мабуть думали: «Ну треба ж, мабуть, залишити бодай який-небудь дріб’язок, щоб він не думав, що ми якісь там скнари», — тепер викликала в мене ще й образу, на додачу до всієї іншої гами переживань, замішаних на самоіронії.

Необхідно кудись їх подіти! Я визираю у вікно: Печерськ грошей не потребує. Тут навіть двірники товстіші й життєрадісніші, ніж у будь-якому іншому районі.

— Нілочко! — Я відчинив двері у приймальню. — Підійди!

Вона заходить. Миленьке личко з круглими зеленими оченятами. Зачіска у стилі Віри Холодної. Я коли заходив, то навіть і не звернув уваги. Червоний приталений жакетик і облягаюча чорна спідничка до колін. Одне слово — лялечка з розумним поглядом.

— Візьми. — Я киваю на долари. — Купи собі квартиру!

Нілочка відступає півкроку. Спочатку дивиться на мене перелякано, але потім, після другого погляду на пачки зелених купюр, у її очах з’являється задума.

— Ви не жартуєте? — Зелені оченята дивляться на мене очікувально, по-дитячому, ніби я пообіцяв показати їй фокус.

— Бери-бери, у твоєму віці треба жити з чоловіком, а не з батьками.

Вона знову дивиться на долари й, напевно, думає, як би їх краще узяти так, щоб кожен рух її рук вирізнявся граціозністю. А може вона думає: у що скласти гроші? Адже будь-який гаманець виявиться замалим. Треба їй допомогти. Я роззираюся, заглядаю в шухляди стола. У нижньому бачу великий коричневий конверт із цупкого паперу.

Сам складаю туди долари.

— Візьми!

В її очах з’являються несподівані сльози.

— Ви такий дивний, — шепоче вона. — Я ніколи не знаю, що вам подобається! Я б... Але я насправді не знаю...

— Та що ти. — У мене з’являється бажання погладити її по голівці, заспокоїти.

Нарешті вона бере конверт і, опустивши оченята, виходить з кабінету.

«Ну от, — думаю я. — Хоч одну людину зробив щасливою».

Мої думки заспокоюються, сповільнюють темп. І дивне відчуття полегшення ніби витісняє з мого тіла енергію. Я сідаю у крісло. Позіхаю. Що там у мене сьогодні? Щоб дізнатися, треба підняти слухавку й запитати в Нілочки. Але турбувати її саме у цю мить не хочеться. У неї зараз, мабуть, час мрій. Напевне, вона мріяла про окрему квартиру. Напевне, вона думала, що це нереально. А зараз їй треба хоча б у думках порівняти мрію з реальністю. Для цього необхідно трішки тиші й трішки спокою.

Зі мною теж таке було, коли я зрозумів, що сестра Валі, Світлана Віленська, може стати моєю. Це вже зараз, коли Світлана моя дружина, відсутність нової мрії мене дещо непокоїть. Але ця відсутність не може відволікати мене від життя.

78

Київ. Жовтень 2015 року.

— Веснянки вам до лиця, — каже Майя Володимирівна.

Моя права рука машинально тягнеться до обличчя. Я гладжу себе по щоці й колючому підборіддю: адже вже вечір, а звички голитися двічі на день я не маю. Хоча іноді й доводиться.

Ми вечеряємо в малій вітальні за круглим столиком. Прислуговує молода дівчина-блондинка в коричневому платтячку з білим фартушком. Її начебто звати Зоєю. Вона потомствена прислуга. Чотири чи п’ять поколінь.

— Знаєте, чи знаєш, — збиваючись каже Майя Володимирівна. — Зараз я навіть рада, що так склалося...

— Що склалося? — цікавлюся я, хоча мене це й не цікавить.

Вона все відчуває. Не тільки тому, що жінка. Її погляди пронизують. Її обличчя змінилося за останній час на краще. Зникли зморшки, сам погляд прояснів.

— Може прибрати? — запитує в неї здається-Зоя, спрямувавши погляд на тарілку із заливним осетром, якого Майя Володимирівна навіть не скуштувала.

Войцехівська киває.

Я доїдаю свого осетра, щедро политого кисленьким японським хроном. Майя Володимирівна підносить до рота келих з «Шардоне».

— Скажи мені. — Я фокусую свій погляд на її очах. — А з чого все це почалося?

Вона не розуміє. Вона хоче уточнити.

— Хто тобі запропонував? Ну, щоб дати серце для моєї операції.

На її обличчі жаль.

— Давай не будемо про це. По-перше, я підписалася й пообіцяла нікому нічого не розповідати. По-друге, мені неприємно про це говорити. Розумієш?

Вона чудово одяглася для цієї вечері. Чорні колготи, плаття, зверху формальне й класичне, а знизу різко та нерівно обрізане, так щоб майже повністю відкривало стегно. Такий самий чорний і блискучий пасок, котрий підкреслює талію. Вишукані платинові сережки й зачіска у стилі тридцятих років, із двома завитками, що виривалися з-під вух уперед.

Я в боргу перед нею. Усе ж таки я завдячую їй життям. Вірніше — серцем. Мені треба бути трішки привітнішим, незважаючи на мою препаскудну вдачу та на те, що нове серце стало для мене неприємним сюрпризом. Адже я ніколи не був нетактовним і грубим із жінками, особливо з привабливими.

«Вона приваблива?» — замислююся я.

— Чудові парфуми, — кажу я неголосно.

Майя здивована. Я не розумію її подиву. Я внюхуюсь. Я чітко відчуваю запах гарних парфумів.

— Я сьогодні «а ля натурель», — пошепки пояснює Майя Володимирівна і знову пригублює біле вино.

Здається-Зоя ставить перед нею велике біле блюдо. На ньому запечена теляча печінка, порізана соломкою, і овочевий терин.

Запах парфумів, які дуже мені подобаються, посилюється. Це дівчина. Що ж, непоганий вибір. Я проводжу здається-Зою шанобливим поглядом. Потім повертаюсь поглядом до Майї Володимирівни.

— Скажіть, ви кохали його? — запитую я.

— Ні, — спокійно відповідає вона. — Він мене кохав. Деякий час перед весіллям. Я тому й погодилася. Краще, коли тебе люблять, а ти не відповідаєш на це почуття, ніж самій кохати й не бути коханою.

— А взаємність?

— Взаємність удавати найлегше. А ти кого-небудь кохав?

— Мені вже майже п’ятдесят п’ять, — зітхаю я з посмішкою на обличчі. — Звичайно, кохав. Щиро й пристрасно.

— З цілковитою взаємністю? — запитує вона, і я чую у її голосі погано приховану іронію.

— Учора я сказав би «Так!», але зараз можна дозволити собі й повагатись. Принаймні, в пізніх «лав сторіз».

— Кажуть, що в чоловіків буває тільки два взаємних кохання в житті. Перше й останнє. — Її очі багатозначно блиснули від цих слів.

— У мене не було першого кохання. — Я відкидаюся на спинку стільця, опускаю щойно підняту виделку. — У мене був перший сексуальний досвід.

— Життя не до всіх буває добрим. — Майя Володимирівна засмучено, ніби співчуваючи, похитує головою.

— Послухайте... Послухай. — Я опускаю погляд з її очей на її губи. Розумію, що вони сьогодні «а ля натурель», без помади. — Не такий я вже й поганий, як можна подумати. Якщо добре попорпатися у моїй голові, то всі мої, скажемо так, негативні реакції на тебе мають чисто психологічну причину. Та й узагалі, будь-яка людина, роблячи кар’єру на державній службі, відхиляється від норми все далі й далі, розумієш? Я вже давно ненормальний, бо я — президент. А наш президент не може бути нормальним. У нас така національна особливість. Нормального не виберуть. Він надто простий, дурний, наївний і добрий...

Ротик Майї Володимирівни трохи розтуляється, ніби от-от вона скаже букву «О».

— Ви мене дивуєте, — каже вона. — Що це у вас сьогодні — день несподіваної відвертості?

— Майя, давайте остаточно визначимось: ми на «ти», чи на «ви»?

— Я гадаю, що якщо ви продовжуватимете в цьому ж дусі, можна переходити на «ти».

З’являється здається-Зоя, прибирає келихи з-під білого вина й наливає в інші келихи червоне вино.

— Мені здається, — проводжаючи поглядом дівчину, каже Майя Володимирівна, — ти пережив якийсь стрес. Тільки цим я можу пояснити твою сьогоднішню щирість. I коли б я була твоєю дружиною, то послала б по лікаря...

— По психіатра?

— Ні, я не так хотіла сказати.. Я послала б не по лікаря, а по консультанта...

— Ти знаєш, я маю консультанта зі стресу. — На моєму обличчі з’являється недоумкувата, трішки втомлена посмішка. — Після його останньої консультації у мене два тижні боліли долоні. Але зараз я не відчуваю ніякого стресу. Чесно кажу. До речі, виявляється, що в мене є ще консультант із сімейного життя, і це — коли сімейне життя повністю відсутнє! Відгадай з першого разу: хто?

— Мій брат, — спокійно відповідає вона.

— Випадковий збіг?

— Ні, таких збігів не буває. — Вона винувато знизує плечима. — Але я тут ні при чому. Ми не дружимо з братом. Він не любив мого чоловіка, а я бачити не могла всю його компанію. Половина його друзів і однокурсників служить у тебе в адміністрації...

— Годі! — Я підношу праву долоню й показую Майї Володимирівні, немов очікую від неї читання й тлумачення ліній моєї долі. — Не треба про цих людей. Для мене вони всі — випадкові зустрічні. Чим більше я про них дізнаюся, тим частіше мене охоплює депресія.

— Тоді нам треба частіше бачитися, — шепоче Майя Володимирівна. — Душевні розмови позбавляють депресії!

Я замислююся. Моя сьогоднішня балакучість лякає мене. Так, мене сьогодні прорвало через відчуття провини чи обов’язку стосовно до Майї, але всі мої поривання тимчасові. Що трапиться, якщо при нашій наступній зустрічі я їй нагрублю? Мені несподівано стає її шкода. І вона читає цей жаль в моїх очах.

— Проводку тобі полагодять, — кажу я несподівано. — Вона ж згоріла?

— Уже полагодили.

— Мені тоді саме страшний сон снився, коли вона в тебе задимілася. Адже твоя кімната за стіною моєї спальні. Снився стукіт...

— То я стукала, — кивнула Майя. — Спершу гупала в двері, але ніхто не відчиняв. Мене на ніч замикають усередині, щоб я не виходила... Сказали, що датчики руху можуть увімкнути сирену.

— Хто замикає?

— Не знаю. Це наказ Миколи Львовича...

— Цікаво. Отже, ти стукала, кликала на допомогу, а тобі ніхто не відчинив...

— Так, але Микола Львович мені потім сказав, що в цьому будинку не можна кликати на допомогу. Це єдиний будинок у країні, де й так усе під контролем. Нічого поганого просто не може статися...

Я замислився. Скільки ще таємниць приховує від мене цей будинок, моя офіційна резиденція?

Знову з’являється здається-Зоя і цього разу кладе переді мною конвертик. Усередині картка-записка: «Сергію Павловичу, можете відпровадити її. Її час вичерпався. Доброї ночі. Микола Львович».

Я озираюся по сторонах, прислуховуюся. Тихо й напрочуд спокійно. Де ж він ховається?

Виймаю ручку і пишу: «Пішов на хер!» Ховаю картку в конверт і передаю дівчині-блондинці.

— Неси назад, нехай прочитає, — ніжно наказую я їй.

Здається-Зоя ледве стримує посмішку. Мабуть, мамина школа. «Ніколи не усміхайся у відповідь на загравання чи компліменти!» Напевно, є ціла купа правил, цілий усний посібник особливого етикету. Ну й нехай. Я підвожу погляд на Майю:

— Я скажу їм, щоб вони не зачиняли тебе. Середньовіччя скінчилося...

А в моїй уяві знову виникають залізні двері, які зачиняються на замки і ззовні, і зсередини. I два ключики на кільці, і кільце з ключиками, що висить на цвяшку, забитому в стінку ліворуч від металевих дверей. От і маєш! Самі ключі та двері, як метафори загадок і відгадок.

79

Київ. Квітень 1985 року.

З Дніпропетровська мама дійсно привозить для Дмитра кілограм халви. Вона повертається у п’ятницю, а вже суботнього ранку ми їдемо до нього в напівпорожньому автобусі.

Світить сонце. Повітря вранці прохолодне і трохи прогрівається лише ближче до полудня. А на вечір знову охолоджується.

З обох боків дороги — сосновий ліс. Під деревами ще біліє сніг. Лісовий сніг найвпертіший, він тане останнім, коли вже в місті калюжі висохнуть.

— Що це? — цікавиться Дмитро, дивлячись на халву.

— Халва. Я ж тобі обіцяла. Ти сам просив, — відповідає мама, намагаючись приховати нервове розчарування.

Дмитро кладе грудочку халви в рот, і на його обличчі застигає вираз тихої дитячої радості. Мама вже заспокоїлася. Вона відламує для Дмитра більший шматочок.

— Тобі не холодно? — запитує вона брата.

Дмитро зодягнутий у синій фланелевий костюм. На дворі однак не жарко, градусів дванадцять тепла. Я в куртці, мама в пальто. А він у самому лікарняному чи, вірніше сказати, в інтернатівському костюмі.

— Холодно, — дивується він і, не кажучи жодного слова, прямує до двоповерхового цегляного корпусу.

Ми стоїмо на асфальтовій доріжці. Чекаємо.

Незабаром він повертається в синьому халаті. Зараз він чимось нагадує мені моряка-підводника. Вірніше, нагадував тоді, коли був ще без халата.

— Ви поки що постійте тут. — Мама повертає голову до мене. — Поговоріть, а я піду на п’ять хвилин до лікаря.

Ми з Дмитром стоїмо один навпроти одного. Стоїмо і мовчимо. Я тримаю в руках кульок з халвою. Він постійно лізе туди руками, відламує новий шматочок — і в рот. Стоїть, байдуже дивиться на мене і жує.

Поговорити з ним, чи що? Про що? Я не знаю, про що ми зараз можемо розмовляти. Ще коли спали у одній кімнаті, якісь там розмови в’язалися. А тепер ми на протилежних околицях життя. Я — цуценя, яке залишили в будці, а він — яке втопили. Коли я його не бачу, мені його шкода. А коли ми стоїмо ось так, поруч, і я розумію, що він живе, живе своїм особливим життям, мій жаль зникає.

80

Київ. Серпень 2004 року. Субота.

— Ось тобі какао! — Я нахиляюся з маленьким мідним підносом до Світлани, яка ще лежить у ліжку.

Світлана намагається усміхнутися, але я бачу, що їй ще недобре.

За вікном яскраво-синє небо. Блакитні стіни нашої спальні ніби перетікають туди, за вікно.

Вона сідає в ліжку, підпихає подушку під спину. Бере горнятко.

— Давай сьогодні покатаємося, — просить вона.

Я дивлюся на її живіт.

— Тебе ж закачає, як минулого разу.

— Якщо я не буду снідати, то не закачає.

— Але ж тобі треба їсти не тільки пігулки для вагітних!

— А ти купив телячої печінки?

— Женя купила.

Женя — це наша домогосподарка. Їй п’ятдесят років, і з’являється вона у квартирі лише за нашої відсутності.

— Ну гаразд. — Світлана підводить на мене погляд. — Я попоїм, а потім поїдемо кататися. На Велику Об’їзну.

Через п’ять хвилин я вже на кухні. Смажу печінку, нарізану тонкими смужечками.

Над плитою неголосно гуде витяжка. В моєму животі бурчить. Крізь відчинену кватирку не чути жодної пташки. Але й гуркіт машин знизу, з бульвару Лесі Українки, дякувати Богу, не долинає. Я визираю у вікно — бульвар майже порожній.

Проводжу долонею по щоці. Треба буде поголитися. І чому її так цікавлять проститутки? І тоді, в Парижі. Прогулянка по Сен-Дені. «Чому вони такі негарні?» І ось її вже втретє тягне на Велику Об’їзну!

«У Києві полудень!» — повідомляє якась радіостанція, коли ми виїжджаємо на Одеську площу.

Світлана сидить поруч, незграбно розставивши коліна та підтримуючи обома руками живіт.

— Поглянь, тут сьогодні жодної! — дивується вона, коли ми проминаємо одне з «рибних місць» між зупинкою автобуса й комерційними кіосками.

— Потомилися, сплять, — відповідаю я. — I все ж, чому вони тебе так цікавлять?

Світлана таких запитань не любить. Скільки я її не розпитував, вона мені у відповідь лише стенала плечима.

— Мені здається, вони щось знають, — несподівано відповідає вона.

— Про чоловіків?

— Про життя. Про труднощі... Про небезпеку...

З цим важко не погодитись. Я киваю.

— Адже найдревніша професія, — додає вона.

— Так, але немає можливостей для кар’єрного росту.

Вона відчула у моїх словах іронію. Відвернулася.

— Цей джинсовий комбінезон тобі не дуже личить, — кажу я, не відводячи погляду від дороги.

Вийшло. Вона не буде критикувати мене за мою «недоречну іронію». Світлана, закопиливши нижню губу, дивиться на свій комбінезон для вагітних. Її думки зараз прості й зрозумілі. «Це тимчасовий спецодяг. Після пологів — нормальне життя і нормальні сукні».

— Зупини!

Я тисну на гальма. Дивлюся на дорогу і зустрічаюся поглядом з худенькою дівчиною у брюках-дудочках та футболці з написом «FACK YOU!». У неї гостренький носик і такий самий гострий, зухвалий погляд. Пихаті тонкі губи та якийсь дешевий ланцюжок з кулончиком на шиї.

Світлана також дивиться на неї. Потім повертається до мене:

— Візьми в неї номер телефону і запитай, як її звати!

Вже вийшовши з машини, я важко зітхаю. Підходжу до дівчини. Дівчина єхидно посміхається. Запитує:

— Що, хочеш утрьох?

Я заперечливо хитаю головою.

— Фройндшафт-дружба, — намагаюся жартувати я, все ще не розуміючи сенсу бажань Світлани. Невже я насправді знімаю проститутку для своєї жінки? — Жінка попросила ваш телефончик й ім’я!

Дівчина спрямовує свій погляд у напрямі машини. Дивиться на Світлану, трохи розкривши в задумі рота.

— Вона що у вас? Вона... — Очевидно, уява в дівчини досить слабка, і їй бракує слів для закінчення поставленого запитання.

— Вона в мене ніжна і лагідна, — кажу я.

— Гаразд. — Дівчина знизує плечиками.

Я простягаю на відкритій долоні ручку й розумію, що не узяв з собою шматка паперу. У маленькій сумочці, перекинутій через її плече, навряд чи буде записник.

Дівчина бере ручку і прямо на моїй долоні пише: «Жанна 444-09-43».

Приємний запах парфумів. Вона підводить голову, кидає сміхотливий погляд на Світлану, яка спостерігає з машини, потім несподівано цілує мене в губи й, різко відхилившись, торкається пальцями моєї щоки.

Я розумію, що забув поголитися. Мене щось утримує поряд із нею. Чи то мене полонив аромат її парфумів, чи щось інше. Миттєве небажання повертатися в машину лякає мене. Та я вириваюсь, усе ще тримаючись поглядом за її лице, за її тонкі рухливі губи, які знову намалювали мені усмішку. Але тут мій погляд падає на її маленькі груди, вірніше на напис на футболці «FACK YOU!» I миттєве небажання повертатися зникає. Але ця дивна мить залишається у пам’яті.

У машині я показую Світлані долоню з номером телефону.

— Керуй обережно, щоб не стерлося! — попереджає вона, уважно вивчаючи мої губи. — А чому вона тебе поцілувала?

81

Київ. Листопад 2015 року.

— Це вже не моя самодіяльність! — виправдовується Коля Львович. — Вона немає ніякого легального права тут, у цьому будинку, перебувати. Якби вона була вашою дружиною, тоді — будь ласка!

— Це ти мені говориш? — Я починаю сердитись, і віскі в моїй широкій склянці-тамблері стукає кубиками льоду в скло. — Ти ж приводив її ще до мене в лікарню, ти ж сам знайшов її з її серцем, а зараз виявляється, що її зачиняють на замок у кімнатці й випускають лише за наказом? Це що тобі, рабовласницький лад? Ти що хочеш, щоб журналюги дізнались, що за стінкою президентської спальні скніє замкнена наложниця?

В очах голови адміністрації майнув якийсь особливий вогник. Але це, на жаль, не переляк, а ідея. Здається, я йому щось підказав! Чорт забирай! Він, як і всі тут, у нашому політикумі, людина мстива. Зараз промовчить, а коли-небудь вдарить у спину. Треба хоч іноді бути стриманішим.

— Добре, — кажу я, зупиняючи бурю з віскі у своїй склянці. — Домовся з нею, щоб вона вночі з кімнати не виходила, але по-людськи й без хамства.

— Я на відміну від... — він зітхнув, і я зрозумів кого він має на увазі, — взагалі ніколи не грублю!

Сьогодні неділя. За віконцем моєї ванної валить сніг. За снігом — Андріївська церква. Чудовий об’єкт для заспокійливої медитації.

Коля Львович пішов. Я наказав помічникові заходити до мене лише у крайньому випадку. А сам опускаю віскі на широке підвіконня. Пускаю у ванну струмінь води й під шум цього активного дзюрчання спостерігаю за снігом і куполами церкви.

Боже милосердний! Якщо ти насправді є, то такий живий пейзаж не може тобі не подобатись! От якби Майї показати цей краєвид?!

Зітхаю. Звичайно, показати було б непогано, але не з президентської ванної, де блищить чудова іспанська сантехніка, де від біде до унітаза не менше двох метрів, а до ванни навіть більше. Де така чудова чистота й стерильність кахлю, що відразу почуваєшся хірургом, який препарує мертву країну, лежачу за вікном.

Теплий подвійний вельвет банного халата лагідно гріє. Темно-синій колір мені личить, байдуже, пальто це чи халат.

Уже набралася повна ванна води. Лід у віскі розтанув. Але я сьогодні не хочу додаткового холоду. Як там вона казала? «А ля натурель?» От і я сьогодні буду приймати холодну ванну «а ля натурель», не додаючи в неї ні льоду, ні гарячої води.

Рідкий холод обпалює ноги. Я опускаюся в цей холод повільно. Занурююсь по шию. Потім занурююсь на мить із головою. Ноги не дістають до протилежного кінця ванни. Тут можна було б лежати і вдвох, обличчям до обличчя. Але з ким?

Мені раптом стає зрозуміліше відчуття, яке вже колись з’являлося у засіках моєї свідомості. Відчуття власної тваринної половинчатості й несумісності. Я маю широчезне двоспальне ліжко, на якому я сплю сам. Я маю також ванну «на двох». Я маю тут таку силу-силенну простору, який постійно підкреслює мою самоту, що я починаю сприймати цей простір як спосіб психічної дії. А коли ще до всього цього додати й Майю Володимирівну, яка живе за моєю стіною напівінкогніто, то може вийти якась жорстока східна казка.

Чого я хочу? Чого мені кортить у холоді цієї ванни? У холоді, який сповільнює мої думки, сповільнює рух крові по венах і артеріях, сповільнює, заморожує мої бажання?

Бажання? Я замислююся. Іноді в мене бувають дуже банальні бажання. Але я не в змозі їх виконати. Мені не дозволять. Президент не може піти в стриптиз-бар, щоб посидіти в теплій і приємній обстановці й подивитись на спокусливий людський фактор. Президент навіть не може зробити те, що колись мені завдавало особливого задоволення: купити для прекрасної коханої жінки квитки в Брюссель чи Париж, самому вилетіти туди на день раніше й зустріти її в аеропорту, викрасти її звідти, щоб чужа країна поринула в танок навколо нас під музику моєї пристрасті. І Париж, і Брюссель будуть завжди берегти мої таємниці. Це тут у мене немає ніяких таємниць. Вірніше, одна з них живе за стіною моєї спальні, але скільки десятків людей знають про мою таємницю, я не беруся судити.

Так, навіть принцові Чарльзу було важко зустрічатися з Каміллою Паркер-Боллз, поки була жива Діана. Але в мене не було й немає Діани. Принаймні, немає вже давно. І я нічого не можу. Я не можу піти у звичайне кафе, ресторан, навіть у булочну, чорт забирай! Кафе, ресторан і булочна самі приходять сюди, але я ж їх не бачу. Я взагалі людей майже не бачу. Тільки своїх телепнів, затверджених і допущенних у замкнутий президентський простір Колею Львовичем! I сміх, і гріх.

Я випиваю віскі. Вибираюся зі своєї ванни прохолодної самотності. Накидаю халат на мокре тіло і знову підходжу до вікна. Під підвіконням — потужна батарея. Тепло проходить крізь подвійний вельветовий халат, а потім проникає попід шкіру.

Надворі йде лапатий сніг. Незабаром упадуть сутінки.

— Гей, — гукаю я помічникові.

За спиною долинають його швидкі кроки.

— Скажи Майї Володимирівні, щоб через півгодини прийшла на вечерю! Зрозумів?

— Слухаюсь! — відповідає помічник. — А чим годувати?

— Це твої проблеми, чим. Головне, щоб було смачно!

82

Київ. Травень 1985 року.

Ой, як цікаво! Виявляється, що не так уже й просто розірвати родинні стосунки, щоб дозволили емігрувати! ВВІР цілісінький місяць мусолив заяву Давида Ісааковича, яку заочно завірив нотаріус — однокласник і приятель Мириної мами, Лариси Вадимівни. I от, виявляється, що самої заяви не досить. Адже не може чоловік просто так собі взяти й відмовитися від власної жінки й дочки, а надто коли він перебуває у законному шлюбі з дружиною.

— Ви мусите розлучитися! — сказали Ларисі Вадимівні у ВВІРі.

— Та я з ним вже десять років не живу разом! — намагалася щось довести Мирина мати.

— Але за документами він ваш чоловік.

Мама й Мира покликали мене на вечерю, щоб про все це розповісти.

Я їм курку в часниковому соусі й слухаю їх. Курка мені подобається, а ці розповіді — не дуже. Вони й самі зараз більше схожі на двох курок: молоду і стару.

— Я навіть не знаю, що тепер буде? — Мама Мири так важко зітхає, що її груди здіймаються мало не до підборіддя.

Вона дивно, трохи незграбно, сидить за столом. I ця шерстяна кофта ну зовсім їй не личить.

— Ні, ти їж, їж! — повертає вона мій погляд на блюдо з куркою і смаженою картоплею. — Ці угорські бройлери напрочуд соковиті! I чим їх тільки годують?!

Але після бройлерної теми у розмові знову з’являється Давид Ісаакович. Знову Мирина мама з жалем цмокає товстими губами.

— Ну що це за така важка й неможлива людина, цей Давид?! Та й у РАГСі в мене немає знайомих. А, може, вони є в Софи Абрамівни? — її погляд переходить на дочку. Але Мира лише знизує плечима.

— Ні, якби він погодився б приїхати в РАГС, усе можна було б вирішити! Ми ж тут сидимо вже на чужому!

Я зовсім не розумію, що вона має на увазі. Дивлюся на Мирину маму, як учень, чекаючи пояснення. І пояснення не забарилося:

— Ми вже все продали! І цей стіл, і стільці, і ліжка! Люди дали нам гроші й тепер чекають, щоб усе це забрати! А що ми їм скажемо? Скажемо, вибачте-пробачте, мій чоловік не хоче дати мені розлучення!

Вже за чаєм із тортом я розумію, яка неприємна місія чекає на мене: вмовити Давида Ісааковича піти зі своєю дружиною в РАГС і розлучитись. Але солодкий кримський мускат, яким я запивав чудову курку зі смаком часнику, зробив мене зговірливим і м’яким.

83

Київ. Серпень 2004 року.

За вікном кабінету нещадно палить сонце. Ще вчора я ламав голову над тим, що робити з відпусткою, а сьогодні шеф взагалі зняв це питання з порядку денного. Відпустка відкладається, а це на краще. Однаково влітку робота за інтенсивністю втричі менша, ніж узимку. Засідання Кабміну проводять задля телекамер. Серйозні питання переносять на вересень-жовтень, а їхнє місце займають обговорювання «реалій» політики. Що таке «загальна» політика? Це, наприклад, курс на подальше озеленення селищ міського типу, це заклики і гарантії розрахуватися з боргами по зарплаті, це обіцянки і навіть постанови про покращення інвестиційного клімату і послаблення податкового пресу на малий і середній бізнес. Великий бізнес не має актуальних проблем. Великий бізнес завжди товаришував із «пресом». І от раптом позачергове засідання Кабміну. Незабаром президентські вибори, і гарант Конституції вимагає «акумулювати» позитив. Боротися з негативом важче, ніж акумулювати позитив. Ну що ж, будемо акумулювати. Помічники вже написали текст виступу, який я буду проголошувати замість шефа. Шеф мудрий. Він на ці кілька днів влаштувався в лікарню підлікуватися й звідти тримає руку на пульті. Але засідання Кабміну завтра, а сьогодні можна спокійненько почитати виступ і, якщо виникнуть питання, викликати авторів тексту для остаточного редагування.

— Сергію Павловичу, до вас, — майже пошепки каже Нілочка у прочинені двері. І робить багатозначні оченята.

«Хто ж це?» — думаю я й відхиляюся вбік, щоб побачити відвідувача, перш ніж той увійде в кабінет.

Невисокий. Худорлявий. Чорний костюм здається простим, але сидить бездоганно. Чи, може, це статура в нього спортивна? Очі вузькі, а обличчя невелике. Я здивований — відвідувач на депутата теж не тягне. Та й депутати свої значки люблять носити так, що їх за кілометр помітно.

— Проходьте! — панським голосом звертаюся я до відвідувача. Мені здається, що він соромиться.

Відвідувач сідає навпроти й пильно дивиться на мене, ніби про щось запитав і чекає відповіді.

— Ви в якому питанні? — нарешті цікавлюсь я.

Він підводиться зі стільця і простягає мені руку. На його обличчі написано, що він збентежений. Його незграбність викликає в мене усмішку.

— Майор Свєтлов, — нарешті відрекомендувався він. — Відділ внутрішньої безпеки.

— Бунін, — відрекомендовуюсь я, а в думки закрадаються перші сумніви. — Це не ви були тут за моєї відсутності?

— Ми, — усміхається він. — Ми були. Це наших рук діло.

Над робочим столом зависає пауза. Тепер мені стало зрозуміло, про що мене попереджала своїми зеленими оченятами Нілочка, повідомляючи про відвідувача.

— Та ви не переживайте. — Майор Свєтлов кладе кисть правої руки і тарабанить пальцями по дереву. — Я вам поставлю лише кілька запитань, і все!

— Ставте, — видихаю я. А в душі стає моторошно. У душі зима і сніг, і я, голий і босий, біжу по снігу і озираюсь на ходу. Бо там, за спиною, виють вовки.

— Ви розумієте, Сергію Павловичу, що державний службовець, який робить таку стрімку й блискучу кар’єру, як ви, потребує особливої уваги.

— З боку вашого відділу?

— Так, і це досить нормальне явище. Ми ж маємо бути впевненими, що люди, яких допускають до вищої влади, усвідомлюють свою відповідальність за все, включаючи своїх близьких і друзів, і на жодну мить не втрачаючи своєї лояльності державним інтересам.

Я киваю, а в голові галопом мчать думки-здогадки, намагаючись підказати причину цього візиту і попереднього обшуку. Пригадуються мені й конверти, які я так пізно прибрав зі стола. Якщо вже й так, то це єдине і найвагоміше відхилення від правил. Від правил, за якими, як мені здається, ніхто не живе і не працює.

— Ви знаєте, я ніколи не переслідував нічиїх інтересів. — Намагаюся, щоб голос мій лунав як можна переконливіше та самовпевненіше. — Є речі, які мені важко пояснити... Але я вам обіцяю, що в майбутньому буду значно відповідальнішим...

— Та облиште, — махає рукою майор Свєтлов. — Я ж ні в чому вас не звинувачую. У мене лише кілька запитань. Та й то радше для себе, щоб краще вас зрозуміти. Адже ви зараз чекаєте дитину?

— Двійню.

— Ваша дружина чарівна. Але ці ваші поїздки з нею Великою Об’їзною... — Він розводить руками. — Я цього не розумію.

— Але ж я не на службовій машині.

— Дякувати Богу! — всміхається він. — Але навіщо вам це?

— Ви знаєте, — переходжу я на інтимний шепіт та, цілком машинально, кидаю погляд на двері, немов перевіряючи, чи зачинені вони, — жінка чомусь зацікавилася проститутками. Сам не знаю чому. Але з вагітними не сперечаються. Кажуть, що жінки під час вагітності стають несповна розуму.

— Дружина? Гм... — Майор знизує плечима. — Ви, будь ласка, відмовте її від таких подорожей. До речі, власну машину вам також час міняти. Ви ж не маєте фінансових проблем.

— Не маю, — погоджуюсь я й відразу ж розумію, що його слова були натяком на ті самі конверти.

— Гаразд. — Майор Свєтлов підводиться і знову простягає мені руку. — Давайте дружити. Якщо виникнуть які-небудь питання, будь ласка, телефонуйте. — Він кладе на стіл візитівку.

— Може, кави? — із запізненням запитую я.

— Наступного разу, — відмовляється він.

Ця розмова не виходить з моєї голови до сьомої вечора. І в машині, поки водій везе мене з Печерська на Печерськ, я прокручую в пам’яті все сказане майором Свєтловим. Прокручую і залишаюся з одним і тим самим відчуттям — відчуттям незакінченості. Це була не розмова. Це була тільки її вступна частина. А сама розмова ще матиме продовження. У цьому можна було б не сумніватися.

Щойно заходжу додому, як дзеленчить телефон. У квартирі тихо, меблів ще поки небагато, і через це телефонний дзвінок голосно відлунює, мов м’ячик для пінг-понгу, перелітає з однієї кімнати в іншу.

— Можна Світланку? — питає жвавий жіночий голос.

— Хвилинку. — Я завмираю, прислухаючись до життя квартири. Тихо. Надто тихо.

— Світлано! — гукаю я.

Відповіді немає.

— Вона вийшла.

— Перекажіть їй, щоб вона зателефонувала до Жанни.

Я підходжу до вікна. Бульвар Лесі Українки загромаджений транспортом. Чудовий склопакет рятує мене від саундтрека цього нікчемного гамірного міського життя. Я хочу тиші, і от вона — тут. На тринадцятому поверсі. У самісінькому центрі міста, в Царському Селі.

84

Київ. Грудень 2015 року.

— Він з глузду з’їхав! — не витримую я.

Генерал Філін, який сидить навпроти мене, киває на знак згоди.

— Як можна нагороджувати ув’язнених цінними призами?! Що вони робитимуть із цими призами? Чи ми будемо зобов’язані зберігати їх до закінчення терміну? А головний приз? Та нас обов’язково засміють!

— Головний приз відразу відкидаємо, — кажу я. — Неможливо пов’язувати амністію зі знанням української мови! Гаразд! Може, дипломи?

— Аби ж то! Він не хоче просто дипломи! Дві сторінки опису цінних призів та подарунків. До того ж деякі пропозиції інакше як втручанням у тюремні правила й не назвеш. Чого тільки коштує пропозиція переводити тих, хто навчається, в україномовні камери!

— Та це, в принципі, можна, — махнув я рукою. — Слухай, ти ще раз передивись його пропозиції. Те, що не лізе ні в тин ні в ворота, відкинь, а те, з чим можна миритися, залиши. Зустрінемося потім утрьох і все вирішимо.

Генерал Філін похитує головою і я не зовсім розумію з виразу його обличчя, що він тим хоче сказати. Але йому час іти. У мене ще сила-силенна справ. Та найважливіша — запізніла доповідь Свєтлова про «ватіканське» диво на Україні.

Я дивлюся на годинник. Свєтлов, мабуть, уже під’їжджає сюди, на Банкову. I поки він під’їжджає, я мушу випити якийсь заспокійливий відвар з трав, прописаний мені лікарем під час останнього медогляду. Йому не сподобалось, як стукає моє серце. «Ви забагато працюєте. Ваше серце дуже швидко скорочується». По-перше, це не моє серце. А по-друге, не так я вже й багато працюю! За країну я справді сильно вболіваю. А працюю я стільки, скільки можу і скільки для мене запланує Коля Львович. I мені здається, що він мене береже. Занадто береже, перебираючи на себе значну кількість моїх зустрічей і функцій.

Свєтлов з’являється у кабінеті рівно о четвертій. Очі бігають. Худорляві щоки настільки виголені, що здається, він кілька днів не їв. Коротко кажучи, виголені вони до особливої блакиті. У руках — шкіряна папка.

— Справа серйозна, — застерігає він, зосереджено дивлячись на мою склянку з гарячим відваром трав.

— Коньячку?

Він киває.

Та й самому після гіркого відвару кортить чогось приємнішого на смак.

— Я знайшов це диво, — Свєтлов виймає зі шкіряної папки складений папір. Розгортає. Виявилося, що це мапа. — Ось тут, — він показує пальцем правої руки на червоне коло, розташоване навколо ледь помітного населеного пункту, — Західна Україна. Тернопільська область. Теребовлянський район. Літньої ночі з неба спустились янголи, освітили небесним сяйвом давно неораний город баби Орисі Степанидівни Луків, у якої діти й чоловік загинули після війни, коли воювали з НКВС. У неї самої давно вже оніміли обидві руки. Годує її молодша сестра, яка живе по сусідству. Так от ці янголи виорали й засадили її город невідомим сортом картоплі. Картопля вагою й розміром перегнала всі місцеві сорти. Таке ось диво. В мене одна лежить у машині.

— Що лежить?

— Одна картоплина. Бажаєте подивитися?

— Картопляне диво?! — зітхаю я. — Гаразд, подивимось!

Він телефонує з мобільного своєму водієві. Через кілька хвилин я тримаю в руках круглу бульбу, завбільшки з футбольний м’яч. У голові думки позасихали.

— Я вже віддав інші дві картоплини на аналіз. Вона їх зараз сама продає по п’ятдесят гривень за штуку!.. До речі, баба Орися вже перейшла в римське католицтво, і сусіди за нею так само. Ватикан вже прислав робітників, які звели фундамент для майбутнього костьолу.

— Давай копай цю картоплю далі! Адже таких чудес не буває!

— Докопаюся! — обіцяє Свєтлов, а його маленькі очі блищать. — До речі, забув вас повідомити, що Казимир захворів.

— На що?

— Діагноз лікарям встановити важко, але симптоми тривожні. Більш як дві години не може тримати очі розплющеними. Починають опухати, і це супроводжується сильним головним болем.

Я замислено киваю. Клацаю вимикачем настільної лампи. Її світло падає на стіл правильним конусом. Не тремтить, не миготить.

— Гадаєш, видужає? — запитую.

— Важко сказати, я ж не лікар. Збирається летіти у Швейцарію, в дорогу клініку.

— Мені Швейцарія не допомогла, — сумно зітхаю я, пригадуючи Лейкербад і Цюріх одинадцятирічної давнини.

— Може, йому теж не допоможе, — так само сумно повторює за мною генерал Свєтлов.

Свєтлов підводиться з крісла. Простягає руку до м’яча-картоплини, що лежить на розгорнутій мат.

— Залиши, — прошу я його. — Картоплину залиши, а мапу забирай!

Він не ставить зайвих запитань. Охайно згортає карту, щоб земля, обсипана з картоплини, не потрапила на стіл.

Коли він іде, я віддаю картоплину помічникові. Наказую відвезти її на Десятинну, щоб кухар сьогодні насмажив цієї католицької картоплі для нас із Майєю. Побачимо, що буває з тими, хто наїсться «дива»!

85

Київ. 9 травня 1985 року.

Після нічної громовиці у небі світить яскраве сонце. Дуже вчасно подзвонив отець Василій. Покликав із собою до Давида Ісааковича.

«Ну й слава Богу, — подумав я. — Якраз останнє травневе свято. За чаркою горілки можна буде виконати те, про що я обіцяв кілька днів тому Мириній мамі, Ларисі Вадимівні».

І от фунікулер сповзає Володимирською гіркою. Отець Василій одягнутий у «штатське», лише його густа та довга борода натякають на те, що він — особа духовна. Я теж сьогодні легко вдягнений — навіть вітрівку залишив удома. Народ поруч веселий, напідпитку. А щойно полудень.

Пішохідний міст здригається під ногами. Зараз на мосту людяно. Всі йдуть на острів, ідуть з пакетами, в яких дзенькають пляшки й шурхотять пакунки з салом і ковбасою. Розморожений острів знову вабить любителів пікніків. І ми з отцем Василієм нічим від них не відрізняємось.

Мені незвично бачити на березі Дніпра, поблизу того самого місця, де я мало не загинув, де після цього ми разом зі старим і батюшкою, та й з іншими, більш нечастими гостями, моржували, відразу кілька веселих компаній. Один товстун, уже, мабуть добре зігрівшись зсередини, стоїть по пояс у воді й ляскає себе мокрими долонями по животу.

Я озираюсь на отця Василія. Він розуміє мій погляд.

— Людей треба любити, — басить він неголосно. — Хоч це й сволота. Але любити треба, бо інакше вони стануть ще гіршою сволотою.

У Давида Ісааковича пречудовий настрій. У кутку землянки стоїть ціла батарея пляшок з-під горілки та пива.

— Назбиралося за першотравневі свята! — хвалиться він. — Тут десь карбованців на дванадцять! Головне — на інший берег перенести!

Ми міркуємо: де накривати «стіл»? У землянці чи на березі. Вирішуємо — між землянкою та берегом, точніше — побіля землянки.

Розстеляємо старе покривало. Виймаємо з обох кульків принесений нами харч і пляшку горілки. Старий заметушився, розставляє сякі-такі тарілки й склянки. Ріжемо «арнаутку» й ковбасу товстими шматками.

Десь неподалік награє магнітофон.

В отця Василія у руках раптом з’являється літрова фляга в брезентовому чохлі. Він скручує кришку і наливає у склянки щось коричневе і дуже підозріле.

На обличчі старого з’являється питальна розгубленість.

— Ти це що? — скислим голосом запитує він.

— Усе в нормі, — заспокоює отець Василій. Потім дістає з кишені три маленькі мельхіорові чарки і розставляє їх поруч із наповненими склянками.

— Ми ж п’ємо, щоб говорити, а не щоб напиватись! — Тепер він тримає в руках пляшку горілки. — Портвейн зі склянок — добре, а от горілка потребує значно повільнішого темпу.

— А це ти чого налив? — обережно цікавиться старий, киваючи на свою склянку.

— Що-що, споконвіку народний напій. Квас! Будемо ним запивати!

Слово «квас» діє на старого заспокійливо. На мене теж. Я відразу ж беру свою склянку і роблю величезний ковток. Узимку чомусь квас не продають, та й зараз я ніби не зустрічав на вулицях бочок із квасом.

— Ну що? — Давид Ісаакович бере ініціативу в свої руки. — За Перемогу!

Цокаємось. П’ємо. Закусуємо.

— Перемога, друзі, серйозна річ, — жуючи ковбасу, трішки незрозуміло промовляє отець Василій.

— Ще б пак! — вигукує старий. — Скільки крові пролито!

— Та я не про цю перемогу. — Батюшка махає рукою. — Я маю на увазі перемогу, яка в душі виникає і залишається, коли людина живе у злагоді з Богом.

— Хоч би сьогодні дав Богові відпочити! — Давид Ісаакович засмучено хитає головою. — Ми ж святкуємо, а не молимось!

— А яка різниця? Молитва — теж свято. Ну добре... — Тепер батюшка трусить головою, а коли він трусить, його густа чуприна підіймається, а борода ходить ходором у всі боки. Я відразу згадую нові автобуси, які недавно з’явились у Києві. В них посередині щось схоже на гармошку, а коли вони повертають на перехресті, то автобус «переламується», а потім вирівнюється. Так ось там написано: «Обережно, занос два метри!».

— Гаразд, — повторює отець Василій. — Хоч ти, Давиде, й не правий. Адже Бог тебе любить! Скільки разів до тебе сюди приходила міліція? Скільки разів обіцяли знести к бісу твою землянку? А не знесли. Чому? Тому, що з тобою Бог!

— Добре, — погоджується старий. — Бог зі мною! I це правильно!

Тепер уже старий наповнює чарочки, а батюшка підливає квас у склянки.

— Давиде Ісааковичу, — починаю нарешті я. — У мене до вас прохання від вашої жінки і Мири.

— Чого їм там ще треба? — дивується старий.

— Їх знову не хочуть випускати...

— Ну, а я тут при чому? Я написав розписку, що не тримаю їх тут.

— Річ у тому, що ви не розлучилися офіційно, а ВВІР нерозлучених не випускає.

— Бог проти розлучення, — вставляє свої п’ять копійок отець Василій.

Розмова от-от перейде у божественні матерії, тож я намагаюсь затримати її у реальності.

— Та ви б справді розлучились. Усього діла — сходити в РАГС.

— Туди? — обурено вигукує Давид Ісаакович і показує рукою на протилежний берег Дніпра.

— А що ж тут такого? — дивуюся я.

— Я туди вже п’ять років не ходив!

— Так пляшки ж здавати збираєтесь!

— Я хотів тебе попросити здати їх, — не здається він.

— Але ви їх зрозумійте, вони ж продали всі меблі, сидять на валізах. Їм важко.

— Сьогодні — дев’яте травня! — нагадує старий. — Сьогодні ми не будемо вести непотрібні розмови! І крапка на цьому! П’ємо за Перемогу! І за цю, над Німеччиною, і взагалі за всі перемоги. — Він повертається обличчям до батюшки: — Щоб усі переможці були щасливими!

Ми сидимо. Сонечко пробивається крізь гілля дерев і лоскоче своїми променями мої щоки. Розмова вже давно відійшла від Дня Перемоги, і отець Василій із Давидом Ісааковичем уже хвилин із п’ять сперечаються: хто жив у переході над входом у Пасаж. Давид Ісаакович запевняє, що там жив відомий кравець. Батюшка не здається: він на сто відсотків упевнений, що там досі мешкає коханка Корнійчука.

— Це того, який казки писав? — цікавлюся я.

— Та ні, це Корній Чуковський писав казки, а Корнійчук — п’єси.

Моя зацікавленість цим Корнійчуком відразу згасає. До театру мені байдуже.

Горілки в пляшці вже немає. Й так дивно, що ми досить довго її пили. Вже п’ята година. От що означає — пити малими дозами.

Я знову обережно починаю мову про розлучення, але зараз старий особливо не пручається. Він слухає і розуміючи киває. Потім раптом важко зітхає та каже: «Ну коли однаково пляшки здавати...»

На радощах я обіцяю, що сам занесу його пляшки на той берег і здам.

На обличчі Давида Ісааковича вдячність, але натомість раптом з’являється занепокоєння.

— Що з вами? — перелякано запитую я.

— Таж РАГС — місце, де завжди людно! — вигукує він. — А в мене немає ніякого одягу, щоб туди йти! Це ж потрібен костюм, сорочка з краваткою, туфлі...

Батюшка з ним погоджується:

— Так, дехто в РАГС ліпше одягається, ніж до церкви!

«Ну от, — думаю я. — Ще одна перешкода...»

А на душі однаково якесь упокорення. Бо ж іти розлучатись він погодився! А це головне!

— А нехай вам Лариса Вадимівна одяг для РАГСу придбає, — раджу я. — Це ж їй розлучення потрібне, а не вам. Ви ж без цього розлучення спокійнісінько живете вже п’ять років!

— Дев’ять! — виправляє він мене. — А й справді! Нехай сама купує мені костюм і все необхідне, тоді я піду в РАГС!

Усе ніби незле, але обтяжує мене лише тягар з двох сумок із порожніми пляшками, які цього вечора мені доводиться тягти аж на інший берег Дніпра. Старий затявся на своєму, щоб я виконав обіцяне. Ніякі протести й посилання на те, що сьогодні пункти прийому склотари не працюють, мене не порятували.

Поруч, без різного там вантажу, чимчикує мостом батюшка.

— Чудовий звук, — киває він головою, прислуховуючись до дзеленчання пляшок у сумках.

86

Київ. Серпень 2004 року.

— Будь ласка, Сергію Павловичу, ось вам моя нова візитівка. — Догмазов недбало кладе прямокутничок на робочий стіл. — Новий офіс, нова домашня адреса. Усе в країні змінюється на краще...

— Кави? Чаю? — запитую я самовпевненого відвідувача.

— Чаю.

— Нілочко, дві склянки чаю! — звертаюсь я по телефону до секретарки.

— Давненько я вже тут не був у вас. — Догмазов обдивляється кабінет. — Я бачу, що у вас усе по-старому, нічого не змінилося.

Я знизую плечима:

— Мене тут усе влаштовує.

— А хтось із класиків марксизму-ленінізму сказав: «Не можна зупинятись на досягнутому!» А ви, Сергію Павловичу, зупинилися! Варто було б задуматися про майбутнє.

Я дивлюся на його видовжене обличчя, яке чимось нагадує конячу морду. Дивлюся йому у вічі. Намагаюся зрозуміти хід його думки, але це мені чомусь не вдається. Пригадую, як раніше він водив мене, немов наречену перед весіллям, різними кабінетами. Поводив, подивились на мене — і все. Тиша. Вже цілий рік минув відтоді, а я щойно замислився, чого йому тоді було від мене треба, і куди він збирався мене просувати.

— Ви щось хочете мені запропонувати, Сергію Дмитровичу? — кажу я відверто.

— Гаразд, не буду водити вас по колу. За кілька днів з’явиться вакансія в адміністрації президента. Чесно кажучи, я очікував для вас іншої вакансії, але гадаю, що потрібно хапатися й за цю.

— І ким я буду працювати?

— Замісником начальника відділу внутрішньої політики.

— Ви гадаєте, що ця посада вища за мою теперішню? — дивуюся я. На моєму обличчі з’являється іронічна посмішка.

— Для того, щоб далі стрибнути, необхідно відійти на крок назад для розгону, — повчально, мов старенький шкільний вчитель, говорить Догмазов. — Зараз ваше досьє дуже чудове, але воно може застаріти або у ньому можуть з’явитися якісь неприємні виправлення, і тоді ваша сьогоднішня посада залишиться в минулому.

Нілочка увійшла з підносом тієї миті, коли відвідувач промовив ці слова. Я помітив, як у її зелених оченятах промайнув вогник занепокоєння. Вона недобре поглянула у потилицю Догмазова.

— Мені потрібно все обдумати, — видихнув я, розуміючи, що різко реагувати на цей м’який шантаж не варто.

На шантаж взагалі не можна різко реагувати. Шантаж дуже давно став знаряддям для досягнення цілком позитивних цілей. Нічого не вдієш!

Догмазов робить кілька ковтків чаю, підводиться.

— Сергію Павловичу, ви мені обов’язково зателефонуйте наприкінці тижня! Я розумію, що ви зараз зайняті сімейними планами, але це термінова справа.

Коли відвідувач пішов, до кабінету зазирнула Нілочка.

— Може, вам краще зробити кави?

— Зроби! — не заперечую я.

Вона забирає склянки з недопитим чаєм. Я підходжу до вікна, дивлюся на сірий колір сталінської будівлі, що навпроти. Над будинком — яскраво-синє небо. І мій погляд ніби тросом тягне угору. Якомога далі від сірості цього будинку. Я починаю тремтіти. Внизу на вулиці перед міністерством симетрично стоять чорні «мерседеси». Мов якась викладена машинами траурна квітка. Лише посередині не вистачає головної пелюстки, вірніше, тичинки-маточки — машини міністра.

— Кава! — дзвенить за спиною голосочок Нілочки.

Чорна «шестисота маточка» заїжджає у залишений для неї простір, і мій шеф у супроводі білявого молодого помічника, обоє в темних костюмах, заходять у будівлю.

«Мені дійсно тут набридло, — думаю я, знову вдивляючись у нудні контури сірого будинку навпроти. — Я прагну змін, але вони й так будуть у жовтні, коли наша двійня з’явиться на світ Божий. Дуже багато змін — шкідливо!»

87

Київ. Грудень 2015 року.

Майя Володимирівна здивована. Вона не розуміє, як це можна звичайну смажену картоплю запивати «Бордо Гран Кру». А я постійно усміхаюся. Мовчки жую картоплю і п’ю вино.

— Може, сьогодні якийсь особливий день? — Майя замислюється. — Що у нас у жовтні?

— Облиш, — перериваю я її здогади зовсім по-свояцьки. — Ця картопля має відношення до Ватикану.

З її обличчя зрозуміло, що моя підказка напустила у її голову ще більшого туману. Я відсовую тарілку вбік та не поспішаючи розповідаю про диво, зареєстроване Ватиканом, і про стурбованість Москви.

— Але диво одначе сталося? — запитує вона.

— Так, сусіди цієї старої і навіть мешканці сусідніх сіл підтвердили: було небесне сяйво, якийсь незвичний шум. Один сільський вчитель історії навіть сфотографував. Він впевнений, що це були прибульці. Але на негативі нічого не видно.

— Може, це дійсно провокація Ватикану? — досить серйозно припускає Майя. — Самі когось прислали, а потім з цього роздмухали диво. На Західній Україні безліч військових частин, а там за п’ятдесят доларів будь-хто може покататися на вертольоті...

Моя рука потяглася за келихом, але раптом здригнулась. Я вдивляюсь у свою долоню. Пригадую, як щеміла вона, натерта руків’ям лопати, коли я позбувався стресу агресивною трудотерапією. Щось дуже на це схоже... Хоча я не саджав ніякої картоплі...

— Ти хвилюєшся? — помічає Майя Володимирівна. — Не варто. Церкви різні необхідні, церкви різні всім потрібні. — На її чудовому личку з’являється лагідна посмішка.

Вона має рацію. Я якось дуже швидко звик до того, що вона завжди має рацію. Ні, не завжди, а лише два-три місяці тому, коли моє ставлення до неї покращилося.

Сьогодні вона вбрана у темно-синю спідницю і пишний светр у велику клітинку. Вірніше, у зелені та темно-сині клітинки. Можна покласти її і грати на ній у особливі шашки.

— У тебе не опалюють? — запитую я.

— Опалюють, але з вікна дме.

— Невже важко заклеїти вікно?

— Не хочу. Ти знаєш, коли вночі цей холодний протяг торкається мене, я отримую якусь дивну насолоду. Немов до мене торкається коханий з того світу...

Я саме пив вино. Чудове, породисте бордо. Я мало не похлинувся.

— Тобі потрібен психолог, — прошепотів я, відкашлявшись та забравши долоню від рота. — Яка ж це насолода?

— Я ж тобі пояснила — дивна! Розумієш, іноді навіть і біль може виявитися дивним задоволенням. Тобі коли-небудь доводилося знімати задирки навколо своїх нігтів?

— Задирки? — Я, нічого не розуміючи, витріщаюся на Майю.

— А, ну звичайно, тобі, як і кожному чоловікові, й невтямки, що це таке! Спочатку вони тобі не заважали, а потім ти віддав свої пальці спеціалістам, і вони тобі охайно підрізали, шліфували нігті, прибирали задирки...

Правда була на її боці. Але я не мав жодного бажання це підтверджувати — ні словом, ні жестом, ні кивком. Та вона й не чекала підтвердження.

— А я, — продовжувала Майя, — коли доводжу нігті до ладу, зішкрібаю шкірку біля нігтя доти, поки не відчую особливого, колючого болю. I це мені подобається. Для мене такий біль — це особливий сигнал! Дзвоник! Який дзеленькоче, нагадуючи мені, що я жива, що всі мої нервові клітини здатні приймати і сприймати навколишнє життя. І реагувати на нього. Я будь-який біль на себе приміряю. Якщо тобі буде боляче, можу і твій біль приміряти. Коли з Ігорем це сталось, я була ладна його серце собі пересадити, щоб і цей біль зробити фізичним і носити його в собі до смерті. Зараз цей біль уже неактуальний, а іншого немає.

Останні слова вона промовила з жалем, і я ледве стримався, щоб знову не порадити їй звернутися до психолога чи психіатра.

Але натомість я пропоную піти й випити кави до неї, туди, де холодний протяг викликає дивне задоволення.

Вона чомусь лякається. Навідріз відмовляється. Каже, що вона взагалі кави не хоче. I через п’ять хвилин іде, залишивши мене в доволі збентеженому стані.

«Чому? — намагаюся я зрозуміти її реакцію на мою невинну пропозицію. — Чи можливо вона зрозуміла мене двозначно?»

Я раптом починаю реготати. Раптом до мене дійшло: Майя могла б подумати, що я забажав її як жінку! Так, жінці могло б таке спасти на думку, але мене вона не приваблювала. У мене жодного разу не виникало еротичної зацікавленості нею, Майєю. Але якщо їй це сказати, то вона образиться. Ліпше промовчати.

88

Київ. 11 травня 1985 року.

До універмагу «Україна» ми з Мирою та її мамою під’їхали за півгодини до відкриття. Підійшли до групи людей біля центрального входу.

— Номер сто п’ятнадцять! Прізвище? — вигукував хтось.

— Іванченко! — відповів жіночий голос.

— Зараз ви сто четверта!

Я бачив, як жінка послинила недогризок хімічного олівця і швидко написала ним свій номер на долоні.

— Це черга за холодильниками, — з розумінням справи пояснила мені Мирина мама.

Ми відійшли трохи вбік.

Універмаг відчинився рівно о дев’ятій. Чоловічі костюми продавалися на другому поверсі. Вже через кілька хвилин ми знайшли потрібний нам відділ і порозбрідалися по ньому, роздивляючись одноманітну різноманітність чоловічих костюмів. Майже всі вони відрізнялися тільки розмірами. Звичайно, тут були й чорні, й темно-сині, й навіть сірі костюми, але всі однакового крою.

— А який у нього зараз розмір? — запитала, обернувшись до дочки, Лариса Вадимівна.

— Ну, десь приблизно такий. — Мира обійняла уявного батька.

— Що, так схуд? — здивувалася мама.

Мира звела плечима.

— А в тебе який розмір? — запитала вона, примружено дивлячись на мій пошарпаний джинсовий піджак, придбаний три роки тому в знайомого фарцувальника.

— Сорок вісім-п’ятдесят, — відповів я.

— То він що, — Лариса Вадимівна знову перевела погляд на Миру. — Він що, навіть худіший за нього? — вона кивнула головою в мій бік.

— Так, худіший і нижчий.

— Що нижчий, я пам’ятаю! Але про всяк випадок краще візьмемо сорок восьмий. — Знову погляд у мій бік.

Минуло хвилин п’ятнадцять, поки вона не спинила свій вибір на сірому костюмі швейної фабрики «Салют». Нічого особливого. Піджак із чотирма ґудзиками, штани з блискавкою в ширінці. Більш-менш пристойний вибір. Але мені не сподобався колір. Дуже вже він якийсь мишачий.

Сорочку й краватку придбали за п’ять хвилин. А от у відділі взуття довелося помордуватися. Ніхто з нас не знав, який розмір ноги в Давида Ісааковича. Мама Мири вирішила вирахувати розмір за допомогою логіки. Найчастіше трапляється сорок другий. Ось і в нього, вона кивнула на мене, також сорок другий. Але Давид нижчий на півголови. Тридцять дев’ятий — це жіночий розмір. Справжні чоловічі розміри починаються з сорокового. Тоді в Давида, мабуть, сорок перший!

Коричневі туфлі були дешевші за чорні на два карбованці, і ця різниця відіграла свою роль.

— А зараз треба відпочити, — стомлено видихнула Мирина мама.

Ми зійшли на перший поверх, і вона купила три склянки чаю і три ромові баби.

89

Київ. Серпень 2004 року. Вечір.

— Де ви є? — тріскотить з динаміка диспетчерського зв’язку жіночий голос.

— У ліфті застряг! — волаю я.

Сьогоднішній день після появи Догмазова покотився по спадаючій. У моєму кабінеті виявилися папери на приватизацію Суходільського цегляного заводу. Сама вартість заводу копійчана, але міністр договорився до того, що нібито я сам навмисно гальмую приватизацію — заради власних користолюбних інтересів. Після чого я не втримався від двох склянок «Хеннессі» і от тепер, їдучи додому, застряг у ліфті.

— Натисніть на кнопку «Стоп»! — командує диспетчер.

— Я й без цього стою.

— Натисніть!

Я натискаю.

— Натисли?

— Так.

— А зараз натисніть на кнопку потрібного вам поверху.

Палець втискає у металеву панель кнопку «13». Але ліфт чомусь не їде.

«Треба поговорити зі Світланою, — міркую я, — заспокоїтися».

— Ви вгору? — в розчинених дверях ліфту з’явилася дівчинка з білим пуделем.

— А це який поверх?

— П’ятий, — відповідає дівчинка.

— Мені потрібно вгору, а ліфт чомусь поїхав донизу.

— Значить, ви вже були нагорі, — спокійно пояснює мені дівчинка.

— А тобі вниз?

— Мені на перший! Треба вигуляти Павлика. — Вона киває на собаку.

У квартирі тихо грає музика. З вітальні в хол падає світло. Дякувати Богу, Світлана вдома. Я дуже хочу з нею поговорити, обняти її, погладити живіт, у якому, мов рибки, плавають двоє наших діток.

Мию руки. Заходжу у вітальню. А там на мене чекає сюрприз. За столом навпроти Світлани сидить — я не можу помилятися — Жанна з Великої Об’їзної. Вона сидить обличчям до мене та посміхається.

— Ти щось сьогодні пізненько, — озирнувшись, каже Світлана. — Та ми однаково без тебе не вечеряли.

Я німію. Мало того, що в моїй квартирі сидить проститутка з Об’їзної, то ми ще маємо разом з нею вечеряти! Чудово! Що робити? Зчинити скандал і вигнати її до дідька лисого? Що скаже Світлана? Це ж вона її сюди покликала. Більше нема кому. Та й скандали мені не подобаються. Я важко зітхаю.

— Сергію. — Світлана посміхається. — Зроби нам кави й замов по телефону піцу з креветками.

— Але ж тобі не можна кави!

— А Жанна принесла каву без кофеїну. Там, на кухні. А їй — звичайну!

90

Київ. Грудень 2015 року. Понеділок.

Мені залишилося ще два тижні. Два тижні — і країна піде у тривалий запій. Католицьке Різдво, Новий Рік, православне Різдво, старий Новий рік, похмілля... Проте дотягувати ці два тижні — справа важка. Щодня по півсотні бажаючих зустрітися і обговорити справи державного рівня. І далеко не кожного з них можна послати на три букви. Поярковський, посол Росії, знову навідувався без попередження, у п’ятницю. Відразу після нього — американський посол. Попереджав про чергові каверзні наміри російського уряду. Цього разу демороси, за його словами, разом із комуністами обговорюють Україну. Потім уже звичні для нас горе-олігархи. І чому вони так ненавидять один одного? Країна величезна, рейки довжелезні, всього всім вистачає. Ні, в цього потрібно забрати контрольний пакет і тимчасово передати для управління державі, а от оцьому вже його пакета замало. Він зуміє і більший пакет контролювати. Натягли б усі ці пакети собі на голови!

А в двері стукають. Зазирає помічник.

— Я не можу його знайти! — винуватим голосом каже він.

— Тоді знайди Колю Львовича і скажи, що я наказав привести його сюди негайно! Він же сам цього спеціаліста зі стресів сюди приводив, то нехай сам його й шукає!

Я знову залишаюся сам. Дивлюсь на легендарний диван Мельниченка. Насолоджуюсь миттю спокою. Але ця мить швидко обривається. Коля Львович заходить не стукаючи, сердитий, збентежений.

— Навіщо він вам потрібний? — жваво запитує він.

Я підводжуся над своїм столом та дивлюся на нього, як, приблизно, дивиться генерал на п’яницю-прапорщика.

— Не твоя справа, ти привів його сюди?! Ти! Де він?!

— Він звільнився.

— Присядь! — Я киваю на диван Мельниченка.

Він без найменшого бажання присідає.

— Хто вибирав місце для тієї літньої трудотерапії? Коли я перекопував город!

— Він...

— А що це було за місце? І де воно?

— Я не знаю...

— А хто знає? Пілоти знають? Охорона знає? Давай бігом, і щоб через п’ять хвилин на моєму столі лежала точнісінька карта цього самого маршруту, за яким тоді летів вертоліт! Зрозуміло?

Колю Львовича ніби вітром здуває з дивана. У дверях з’являється помічникове обличчя.

— «Хеннессі»? — пошепки запитує він.

— Так, «Хеннессі» й генерала Свєтлова!

Іноді генерали бувають жвавішими, ніж коньяк. Особливо, коли ходять у цивільному. От і цього разу у кабінеті спочатку з’явився генерал Свєтлов, а вже потім помічник приніс пляшку коньяку.

Я поділився зі Свєтловим своїми здогадами. Розповів про трудотерапію.

— Спеціаліста зі стресів ми знайдемо, — запевняє він. — Він, може, й не винний. Але ж хтось використав цю мить для розпалювання римо-католицьких настроїв! Та й ця картопля! До речі, може, вже готова експертиза?

Він виймає свою мобілку.

— Це Свєтлов, — звертається він до когось грізним голосом. — Перевірили? Що?.. Добре, все у письмовому вигляді, я пришлю водія!

Ховає мобілку в кишеню піджака. Пригублює коньяк.

— Що там? — нетерпляче цікавлюся я.

— Картопля виявилась трансгенного типу. В нас взагалі такого сорту немає, а від американської трансгенної вона відрізняється у кращий бік. Крім того, у ній величезний вміст вітамінізованого заліза. Експерти сказали, за своїм складом вона дійсно диво агронауки.

— Це добре, — киваю я. — Проти наукового дива ніхто заперечувати не буде. Головне, що Богородиця тут ні до чого...

— Так, але ми не можемо вдаватися до полеміки з Ватиканом.

— Чому? — дивуюся я.

— У нас чудові політичні відносини, римський престол нас поважає. Нам може знадобитись їхня підтримка для вирішення деяких міжнародних проблем. Сваритись через картоплю?

— Може тебе призначити міністром іноземних справ? — єхидно запитую я.

— Жартуєте? — Свєтлов реагує з гумором, але вираз його очей міняється. Зіниці ніби ховаються всередину очного яблука і звідти визирають з обережністю й побоюванням.

— Жартую, — заспокоюю я його. — Але що ж нам робити з цим дивом?

— Я б підіграв Ватикану, — знизує плечима генерал. — Нам від цього зареєстрованого дива ні холодно ні жарко. Проте посольству Ватикану додасться роботи. Та й взагалі, будуть приїздити паломники, буде розвиватись місцевий релігійний туризм. Для цього забутого Богом району таке диво відбулося саме своєчасно.

— Добре, але диво має залишатися дивом. Я маю на увазі, що ніхто не повинен рознюхати, що город перекопував я. Звичайно, якщо це і є те саме місце.

— Зрозуміло, — погоджується Свєтлов. — Так, і останнє. З «Чужими руками» треба закінчувати. За моїми відомостями, російські колеги збираються сплавити нам двох олігархів і кількох політиків, видаючи їх за корумпованих держслужбовців. Політиків і олігархів охороняють набагато серйозніше, ніж різний там губернаторський непотріб. Можемо підвести наших хлопців.

— І Україну, — додаю я, і в моїй голові вся історія з картопляним дивом відсувається на друге місце. — А як нам вийти з цієї гри?

— У мене є декілька міркувань. Але для цього потрібно загубити всіх наших нелегальних арештантів.

— Як загубити?

— Ну так, щоб вони ніколи більше ніде не випливли.

— Але ж це негуманно.

— Ось тому я й не хотів розповідати вам подробиць. Мені досить вашої згоди. Мовляв, можете покластися на мій досвід і гуманізм. — Зіниці Свєтлова знову розширилися й дивляться тепер на мене з глибокою проникливістю.

— Я покладаюсь на тебе, — не заперечую я.

На генераловому обличчі з’являється посмішка. Він розслабляється.

— Послухай, а якщо росіяни самі розкриють операцію «Чужі руки»?

— Тоді ми нарешті зрозуміємо, куди поділися запорізькі чиновники. Ми ж бо самі про цю операцію нічого не знаємо.

Свій келих «Хеннессі» я допиваю вже на самоті. Генерал пішов, як завжди, вчасно. Після візитів генерала Свєтлова зазвичай залишається чудовий настрій.

91

Київ. 13 травня 1985 року.

Дивовижна штука — життя! Зовсім недавно я загубив свій годинник. I от, пройшло, мабуть, кілька тижнів, і сьогодні, якраз на автобусній зупинці, знайшов інший. Скло трішки тріснуте, зате йде, цокає. Підняв із землі, дізнався у перехожого, котра година, завів і одяг на руку. Добре, що ремінець у годинника шкіряний. Над головою світить сонце, але вітер якийсь холодний. Хоч і небо чисте, жодної хмаринки.

«Нічого, — думаю я. — Ще досить рано, щойно восьма ранку. Пройде трохи часу, сонце нагріє вітер, і той стане лагідним та теплим.»

У моїй руці велика сумка. У ній лежить «вбрання для розлучення», власником якого буде Давид Ісаакович. Сірий костюм, біла сорочка, чорна краватка й коричневі туфлі. Мирина мама просила, щоб ми зі старим були біля РАГСу вже о десятій. Часу наче досить, повинні встигнути.

Пішохідний міст здригається під моїми ногами. На протилежному березі сидить кілька рибалок. Інші, з вудочками у руках, йдуть мені назустріч. Вже повертаються з риболовлі.

— Ну що, наловили? — запитую одного з них.

Замість відповіді він піднімає напівпрозорий кульок. У ньому — кілька рибок, трохи більших за долоню.

— Не жирно, — вирвалось у мене.

Я ще встигаю побачити єхидну посмішку рибалки, перш ніж той зникає за моєю спиною.

Давида Ісааковича я зустрічаю поблизу землянки. Голова в нього мокра. Він щойно виліз із Дніпра й тепер обтирається старим вафельним рушником.

— Треба ж бути чистим, — каже він, пильно мене роздивляючись.

Я сьогодні справді не такий. Не такий, як завжди. Вибрав усе найчистіше. Знайшов свій старий темно-синього кольору костюм, куплений колись мамою мені на випускний вечір. На свій превеликий подив, я вліз у нього без жодних труднощів. Значить, від сімнадцяти років я не виріс і не погладшав. Сорочку вдягнув бежеву. Бракує тільки краватки. Але краватку я терпіти не можу. Навіть на випускний і туди прийшов без краватки.

— Дивлячись на тебе, можна подумати, що це ти розлучаєшся! — На обличчі Давида Ісааковича засяяла свіжа бадьора посмішка.

— Мене розлучили заочно, — хвалюся я. — Мені навіть не довелося йти в РАГС.

— Щастить же людям, — заздрить він. — Гаразд, давай показуй, що ти там приніс. А то, може, даремно я відмивався й віддраювався?

Йдемо до землянки. Там ще тепло. Буржуйка не вихолола.

— Чого це ви увімкнули опалення? — жартівливо цікавлюся я.

— А мені вночі бракує тепла. Вдень вистачає, а вночі, якщо не розпалю, мерзну.

Костюм Давидові Ісааковичу сподобався. Він обмацує тканину, «прислуховується» пучками пальців. На його обличчі — зосередженість. Потім розгортає сорочку.

— Це теж піде, — оцінює він.

Коли дійшла черга до туфель, він збентежився. Він крутить їх у руках, роздивляється з усіх боків.

— А що, іншого кольору не було?

— Були чорні, але ваша дружина вирішила придбати ці. Коричневі були на два карбованці дешевші.

— Дешевші? Розумне рішення! А шкарпетки?

— Шкарпетки? — перепитую я.

— Ну, звичайно, шкарпетки! Адже туфлі не взувають на босу ногу!

«Прогоріли ми зі шкарпетками, — міркую я. — Про них навіть ніхто не згадав!»

— А ви що, своїх ніяких не маєте?

— Є одна пара зелених і шерстяних, але таких, щоб цілі й чисті... Він заглядає за своє «ліжко», нахиляється, піднімає шинель, ковдру, вивчає щілину між «ліжком» і стіною. Нарешті виймає звідти ганчір’я і починає його сортувати. Знаходить кілька одиноких і непарних шкарпеток. Усі з дірками на п’ятах.

— Бачиш. — Він показує мені на одну з дірок. — Я все життя неправильно ходив. У тих, хто ходить правильно, дірки спереду, там, де великий палець, а в мене завжди на п’ятах!

Я розкладаю знайденні шкарпетки на його «ліжку». Уважно їх вивчаю. Відкладаю вбік одну чорну і одну темно-синю. Ті більш-менш сходяться за кольором.

— А ви маєте нитку і голку? — запитую.

— Звичайно.

Він знаходить стару бляшанку з-під монпансьє. За кілька хвилин я зашиваю чорними нитками обидві дірки і простягаю шкарпетки старому.

— Молодчина, — хвалить мене Давид Ісаакович. — Мені тільки, щоб у вушко голки поцілити, потрібно хвилин п’ять! А ти он як швидко впорався!

Минає ще хвилин п’ять, і переді мною стоїть зовсім інший Давид Ісаакович. Вірніше, стоїть правильний Давид Ісаакович, бо колишнього, обірваного й нерозчесаного, називати на ім’я й по батькові, та й ще на таке біблійне ім’я й по батькові, було трохи химерно. Хоч я й називав. Я просто не міг собі навіть уявити, що старий так зміниться, одягнувши нормальний одяг. Костюм на ньому сидів чудово. У Мириної мами гарна інтуїція. І сорочка — як на нього пошита. І краватка. Поки що він стоїть у шкарпетках, зосереджено дивлячись на коричневі туфлі, що стоять поруч на підлозі.

— Ну як? — питає.

— Чудово!

Коричневі туфлі, звичайно, не підходять до сірого костюма. Та це, як мовиться, деталь. А загальна картина справляє цілком непогане враження.

Він присідає, нахиляється і взуває туфлі.

— Тиснуть, проклятущі! — скаржиться він.

— Нові завжди тиснуть. Розносяться! — заспокоюю я.

Ми піднімаємося на міст. Вітер ще не нагрівся і дме досить сильно.

Посеред моста старий раптом зупиняється.

— Давиде Ісааковичу?

— Я не піду туди, — неголосно промовляє він, дивлячись на правий берег Дніпра.

— Але ж ви пообіцяли, та й дружина на вас чекає! — Я дивлюсь на свій «новий» годинник і розумію, що ми на десяту годину вже ніяк не встигаємо. — Ми вже запізнилися!

Міст тремтить. Вітер ворушить сиві коси старого. На його обличчі — переляк. І стоїть він якось невпевнено. Права рука шукає, за що вхопитися. Опускається на перила.

— Давиде Ісааковичу, ми ж вам усе купили. І костюм, і туфлі! Йдемо!

— А костюм дійсно купили, чи взяли напрокат? — раптом запитує він, і його зіниці впиваються в мене, як два добре затесаних олівці.

— Дійсно купили! У мене навіть десь тут є товарний чек із магазину. — Я киваю на порожню сумку, що теліпається у мене на плечі.

Нарешті старий заспокоюється. Робить кілька обережних кроків, а потім уже впевненіше крокує поруч зі мною.

«Треба якось його заговорити, бо ще утне що-небудь,» — міркую я.

— Давиде Ісааковичу. — Я на ходу повертаюся до старого. — Ви скажіть дружині, що розлучення треба буде відсвяткувати в ресторані! Тоді буде змога посидіти разом з отцем Василієм, і знову ваш костюм знадобиться...

— Відсвяткувати? — розмірковує він уголос. — А що, це ідея! Я вже давно не був у ресторані!

До РАГСу ми підходимо за чверть одинадцята. Мама Мири, побачивши нас, зривається з місця і поспішає назустріч.

— Де ж ви були! Я вже двічі домовлялась, щоб нас пропустили без черги.

Вона обертається до РАГСу і вказує рукою на чергу, яку переважно складають молоді пари. Черга невелика, чоловік двадцять.

— Хто останній? — весело запитує Давид Ісаакович.

Високий парубок у джинсовому костюмі підіймає руку.

— Та що ти, Давиде. — Мирина мама сплеснула у долоні. — Ми ж без черги! Ти ж ветеран війни! Ви ж нас пропустите? — Це вона звертається до черги.

Черга не заперечує. Добре, що літніх людей у нашій країні так поважають!

Мирина мама веде старого всередину, а я залишаюся надворі й уважно роздивляюсь молодих жінок, які розлучаються. У моїй голові лише одна думка: «От зараз ці красиві й простенькі молоді жіночки вийдуть із дверей РАГСу вільними. Вибирай будь-яку та й веди!»

Але це лише в думках. Насправді жодна з них мені не подобається. Та й настрій у мене не такий, який потрібно. Ранок сьогодні якийсь напружений. Зараз добре було б відпочити.

А вітер усе ще дме. Але зараз він ніби вже тепліший. Я роззираюся у пошуках кафе чи скверу. Поглядом натрапляю лише на булочну.

«Гаразд, — міркую я. — Дочекаюсь їх і привітаю. Може, Мирина мама пригостить нас кавою з тістечками? Все ж таки, як-не-як, важлива подія в її житті. Тепер вона вже справді зможе виїхати!»

92

Київ. Серпень 2004 року. Ранок.

Господи! Шоста ранку, а в моєму носі до цього часу витає запах парфумів, залишений учора Жанною, котра досиділа в нас до опівночі. Аби я не почав демонстративно позіхати, то вона залишилася б у нас і до світанку.

Світлана спить. Вона лежить на боці, обличчям до вікна. Її живіт на ліжку — як на підносі. Ще кілька місяців. I все! Спочатку немовлята будуть плакати, потім навчаться розмовляти, просити цукерки й гроші, і щонайменше років на п’ятнадцять їхні голоси проженуть сьогоднішню бездітну тишу.

У роті — смак кетчупу. Вчорашня піца виявилася пересохлою. Її довелося майже запивати кетчупом. А потім, коли двері за Жанною нарешті зачинилися, мені вже забракло сили почистити зуби. Вчора не було сили, а зараз — бажання. Але я вмію переконувати себе.

Зубна електрощітка для ледарів полірує мої зуби, вимітає з рота вчорашні білки й вуглеводи. У ніздрях далі солодкуватий запах. Стійкий. Мабуть, це якісь професійні парфуми. Запах, що залишається на згадку про його власницю.

— Чого ти ходиш туди-сюди? — Чую я сонний голос Світлани, коли зазираю до спальні.

— А ти не спиш?

— Уже ні.

Вона повільно всідається на ліжку. Схиляє голову і дивиться на свої ноги. Зітхає.

— Вже ніби не опухають, — кажу я.

— Ні. Але болять.

— Просто їм важче, бо тебе побільшало.

Світлана погоджується. Підводиться. Рожева сорочка-балахон робить її схожою на смішну іграшку.

— Какао будеш? — пропоную я.

Вона не заперечує.

— Навіщо ти її сюди покликала? — запитую я Світлану, коли ми вже сидимо за новенькою барною стійкою нашої кухні.

— Я беру її на роботу.

Мої очі округлилися, в них миттєво відбилося запитання-обурення, яке Світлана відразу зрозуміла й поквапилася з відповіддю.

— У відділ зв’язків з громадськістю. Вона вміє розмовляти з людьми.

— З чоловіками?

— Взагалі з людьми. На чоловіках вчаться.

— Вона вчилася під чоловіками! — не здаюся я.

— Хіба це має значення?

— А у вільний від роботи час вона буде підробляти на Об’їзній?

— У вільний від роботи час співробітники роблять усе, що їм заманеться. Я не збираюсь їх контролювати. До речі, вона й без цього хотіла змінити рід занять.

— На що? — У моєму голосі вчувається внутрішній регіт.

Світлана дивиться на мене співчутливим поглядом, але жіноча мудрість утримує її від атаки у відповідь.

— Вона займеться сексом по телефону. Вечорами.

— Чудово! Ніколи не пробував!

— Я домовлюся, щоб ти телефонував безкоштовно!

Тут я розумію, що треба закривати тему з Жанною. Треба викидати її з цієї розмови, бо інакше вона нас посварить, а сваритися з вагітною дружиною — це злочин. З вагітними треба завжди погоджуватися!

І я поступово вводжу Світлану в курс моїх проблем. Розповідаю про наполегливу пропозицію Догмазова. На її обличчі з’являється задума. Її погляд наповнюється сумнівами. Її долоня лягає на мою.

— Я ж забув про сніданок! — кажу я, побачивши, що на барній стійці крім двох горняток какао і наших рук нічого немає.

— Я підтримаю будь-яке твоє рішення, — каже Світлана. — Може, тобі справді час змінити роботу.

Вона акуратно злізає з високої табуретки.

— Важко сидіти, я їх придушу, — каже вона, гладячи живіт.

Я переношу какао на столик біля вікна. До стійки бару я звик відразу, тому що через неї можна не лише спілкуватися, а й цілуватися. А через столик не дуже й поцілуєшся!

93

Київ. Грудень 2015 року.

Коля Львович насправді не такий вже й дурень, і якщо треба, то може бути прудкішим за їжачка у шлюбний період. Не встиг на язиці розтанути приємний генерало-коньячний післясмак, коли він тут як тут з рулоном паперу. Розгортає рулон — знову мапа, на якій безліч різних стрілочок і кривих ліній. Найжирніша лінія починається від Києва й закінчується поблизу Тернополя. Виходить, що це і є маршрутна мапа.

Я підіймаю на нього свій погляд. Примружуюся. Нехай як хоче, так і розшифровує моє мруження.

— Знаєш, що найголовніше? — після короткої паузи запитую я в нього.

Він мовчить.

— Щоб жодна душа не знала про цей політ! І щоб не залишилося жодної маршрутної карти. Ні копії, ні оригіналу! Тобі все зрозуміло?

Приємно спостерігати, як від напруження бігають думки в його широколобій голові. Їхній рух можна прочитати в рухливих, занепокоєних очах. Як йому кортить зрозуміти, в чому річ.

— Ти зрозумів? — перепитую я.

— Так, зроблю...

Відповідає він якось дуже загальмовано. Я починаю підозрювати, що й мій наказ буде виконано, але дуже повільно.

— На завтрашній вечір, щоб у моїх планах нічого не було. Я вечеряю з Майєю Володимирівною.

— Де? — перелякано запитує він.

— У себе. Вдома.

Він з полегшенням зітхає. Але відразу вловлює мій недобрий погляд.

— Ви мені що, не довіряєте?

— А ти як гадаєш?

Коля Львович більш ніж спантеличений. На його лобі з’являється піт. Очі починають бігати. Він розуміє, що піти зараз — означало б утекти. А якщо втекти, то повернутися можна лише як блудний син. Та й то невідомо, чи приймуть назад.

— Що мені зробити, щоб довести... Я ладен довести свою лояльність... Я лише заради вас усе тут...

— Знаєш, — у моїй голові з’являється ідея. — Ти зачинив принцесу в башті...

— Що? — його очі стають круглими.

— Ти привів Майю Володимирівну і поселив її в мене за стіною...

— Але ж так вийшло...

— Дослухай! Вона живе в мене за стіною. Які-небудь речі вона туди перевезла?

— Дві валізи.

— Так от, шановний Миколо Львовичу, я хочу оглянути її житло, але у час її відсутності. Зрозуміло?

Занепокоєння на його обличчі змінюється зосередженістю. Він, мабуть, відразу починає будувати плани, зважує.

— Так, звичайно. Це нескладно. — Але всі ці слова він бубонить, а не вимовляє, і при цьому дивиться собі під ноги. Потім, нарешті, підводить погляд на мене: — Я обов’язково. Лише розпитаю в охорони, куди й коли вона ходить... Та ми й самі можемо організувати який-небудь медогляд з приводу... та хоча б епідемії грипу. Адже вона мешкає поблизу вас. Буквально упродовж двох днів!.. І карти також знищимо! Справді!

— Ну, бувай здоровий!

— Вам не завадило б відпочити, — несподівано радить він, ідучи. — У вас дуже стомлений вигляд!

— Обов’язково! — обіцяю я йому у спину.

94

Київ. Травень 1985 року. П'ятниця.

До пропозиції відсвяткувати розлучення в ресторані Мирина мама поставилася спокійно, навіть позитивно. Принаймні, саме так сказав мені Давид Ісаакович, коли ми знову переходили Пішохідний міст. Знову світило сонце, тільки промені його час від часу переривалися та натикалися на невеличкі хмаринки, скуйовджені вітром.

Він знову був у шляхетному «вбранні для розлучення». Ледь помітно шкутильгав: туфлі все ще тиснули. Шкутильгав, але квапився. Він не хотів запізнюватися в ресторан.

Отець Василій чекав нас біля філармонії, а Мира з мамою стояли навпроти, біля входу в готель «Дніпро». Саме там було замовлено столик.

Іллю, Федора та інших своїх знайомих старий вирішив не запрошувати.

— Нема чого нахлібників скликати, — сказав він. — Тихенько посидимо, самі більше з’їмо. Та й запам’ятається все набагато краще, конкретніше.

Батюшка також був у костюмі. У темно-зеленому. Тепер нашу вечерю сміливо можна було називати костюмованою: всі троє чоловіків були в костюмах. Лариса Вадимівна підготувалася до святкового вечора серйозно. Зачіска, зафіксована великою кількістю шпильок, височіла над її головою й скидалася на вазу з фруктами. Чорне довге оксамитове плаття з брошкою на грудях. На руці — золотий годинник із золотим браслетом. Мира була одягнута скромніше: біла блузка з мереживним комірцем і чорна, трохи звужена до колін, спідниця.

— Ти б хоч квіти приніс! — зробила зауваження замість привітання Давиду Ісааковичу його колишня дружина. Але відразу всміхнулася мені й отцю Василію, й ця усмішка залишалася з нею до закінчення вечері.

Наш столик стояв біля самого вікна. І я час від час розглядав з висоти другого поверху перехожих на майданчику перед готелем.

Розмовляли ми мало. Та й їли якось не жадібно, без азарту. Салат «Столичний», котлети по-київськи, горілка «Посольська» та молдавське «Каберне» для жінок. Нічого особливого. Але атмосфера була приємною. Набагато приємнішою, ніж за іншим столиком, що стояв неподалік від нас, де у вузькому колі святкували весілля «через вагітність». Я це відразу вирахував. Наречена аж ніяк не могла приховати свого стану. Була, мабуть, уже на шостому-сьомому місяці. А молодий на вигляд був ще хлопчиськом, він час від часу розгублено поглядав на неї й пив то пиво, то горілку, то шампанське. Жодного голосного тосту, жодного вигуку «Гірко!»

Я стикнувся з цим хлопчиськом у туалеті. Десь через годину від початку нашої вечері.

— Не переживай, — розрадив я його. — За місяць-другий без жодних проблем розлучишся. Я таке вже проходив!

Він подивився на мене з повагою, довірливо. Напевно, я так само часто дивився на Давида Ісааковича, слухаючи його життєві розповіді, з яких іноді витікала й відразу зникала якась мораль.

Ближче до закінчення вечері зовсім не захмеліла колишня дружина Давида Ісааковича взяла слово. Вона підвелася зі стільця. Поправила брошку, обсмикнула сукню. Взяла в руки келих з вином.

— Давиде, — промовила вона. — Останні роки я була поганої думки про тебе. Але зараз я бачу, що ти... що ти все ж таки залишився добрим чоловіком. Ти зробив для нас усе, що було тобі під силу. Це, звичайно, небагато. Але я хотіла б випити за тебе й побажати тобі довгих літ щастя та здоров’я. Ми будемо тобі писати. Спробуй змінити своє життя і стати нормальною людиною в суспільстві.

Вона нахилилася до своєї сумочки, що висіла на спинці стільця. У її руці з’явився маленький конвертик. Дзенькнуло щось металеве.

— Ось, візьми, — простягла вона конвертик старому. Та не думай про нас погано. Ми для тебе найрідніші люди, рідніших у тебе немає!

Старий узяв конвертик. Знову щось дзенькнуло.

— Що це? — обережно запитав він.

— Це ключі від квартири, у якій ти прописаний і майже ніколи там не жив! — Мирина мама похитала головою. — Тепер ти можеш переїхати туди і почати нове життя.

«Від квартири? — розмірковував я. — Ні, це ключі від кімнати в комуналці. Хоч це й набагато краще, ніж його землянка на Трухановому острові. Взагалі-то, навряд чи він залишить землянку».

— Давай я тебе поцілую. — На очах Мириної мами виступили сльози. Вона обійшла стіл, зупинилася біля Давида Ісааковича, який вже підвівся. Вони обнялися. Поцілунок тривав кілька хвилин. У цю мить я скоса поглянув на весілля «через вагітність». Там ніхто не цілувався!

95

Київ. 1 вересня 2004 року.

— Через шість років наші діти підуть до школи, — мріє Світлана.

Я стою перед дзеркалом і зав’язую на шиї італійську краватку. Обертаюся. Дивлюся на її великий живіт, немов дитина в очікуванні фокуса. Усміхаюся. На душі відчувається якесь дурне щастя. Мені байдуже, що сьогодні скаже мені Догмазов і його приятель з адміністрації президента. Бог з ними. Вибір зроблено. Життя саме пхає мене до лев’ячої пащі із золотими зубами. Золото м’яке, але навіть воно здатне проколоти наскрізь, якщо гостре, та вибити мізки, якщо у зливках.

Уночі я будував логічні ряди: мовчання — золото, мовчання — знак згоди, нафта — чорне золото, цукор — біла смерть. Безсоння ввело мене в якийсь дивний стан. Якби це було позаминуле століття, я провів би темну пору доби на самоті за карточним столиком. Розкладав би пасьянс і попивав шампанське.

— Ти ж сьогодні швидко повернешся? — запитує Світлана.

— Поки що не знаю.

— Ввечері прийде Жанна, — з обережністю повідомляє вона.

Я бачу краєчком ока, як вона насторожується в очікуванні моєї реакції.

— Гаразд, — несподівано для самого себе кажу я.

Аромат парфумів, залишений Жанною з Об’їзної, зберігся у моїй пам’яті. Здається, я навіть сумував за ним. А тут ще й репортаж про життя проституток в одній із газет. Хоч бери сідай та плач! Життя здатне штовхнути людину на що завгодно. От і мене життя в образі Догмазова штовхає туди, куди б я сам навряд чи пішов. Виходячи з цього, Жанну на Об’їзну також вивело життя у чиїйсь подобі. А, можливо, що саме життя. Брак грошей, беспросвітні злидні.

— Де вона живе? — цікавлюся я, порівнюючи смарагдову краватку з темно-зеленою сорочкою та темним, але не чорним піджаком.

— З мамою на Борщагівці. В однокімнатній квартирі.

Я так і думав.

— Що ти вдягнув?! — У Світланиному голосі відчай. — Ти ж не в театр збираєшся! Це туди треба вдягатися в нудне чорно-біле вбрання! Ти ж по телевізору бачив президента і його оточення!

Дійсно бачив! Згадую без жодних проблем. Справді, безколірне оточення, безколірні костюми. Я теж мушу стати безколірним, щоб не викликати ні в кого ні відчуття небезпеки, ні роздратування.

Як легко вдягати білу сорочку, чорну краватку і сірий костюм. Добре, що в мене все це є. Костюм придбав колись, щоб одягти на похорон. Відтоді й вдягав його тільки на похорони. Кілька разів.

96

Київ. Грудень 2015 року.

Незвично підніматися чорними сходами, що в будинку на Десятинній. Та ні, тут чисто, але немає жодної килимової доріжки і нормального освітлення. Просвіти вузькі, повітря важке. Попереду йде Коля Львович.

Зупиняємося на моєму поверсі. Я задираю голову і бачу відеокамеру, націлену на дерев’яні двері з бронзовою ручкою.

Коля Львович багатозначно дивиться на мене. Потім ключ прослизає у шпарину. Неголосне клацання — і двері відчиняються.

— А де вона зараз? — цікавлюся я, розуміючи, що ввечері ніхто медогляд не проходить.

— Ми розшукали її шкільну подругу з Донецька. Зробили так, що саме сьогодні ввечері вона проїздом у Києві. Зараз сидять у ресторані.

Квартирка в Майї не дуже. Кухонька, комора, маленький хол і спальня. На перший погляд усе стерильно. Принаймні на кухні. Перш за все заходимо туди.

Коля Львович вмикає всюди світло. Я зазираю в холодильник. Мені цікаво, чим вона харчується. Літрова банка солоних огірків, літрова банка помідорів, у дверцятах півпляшки горілки «Nemiroff», пепсі-кола. У найнижчому ящику для овочів чорна редька та буряк.

Озираюсь, щоб поділитися міркуваннями з головою адміністрації, але він десь зник. Зазираю до ванної кімнати. Цілковитий мінімум. Мило і звичайний болгарський шампунь. Дуже дивно, як для дружини олігарха!

— Пане президенте! — гукає мене Коля Львович, визираючи зі спальні. — Підійдіть-но сюди!

У спальні півтораспальне ліжко, яке впирається у стіну, під протилежною стіною — письмовий стіл. У куті — телевізор на тумбі.

— Ну й що? — запитую я.

Коля Львович ловить мій погляд і спрямовує його на стіну над ліжком. Там у рамці під склом якась незрозуміла кольорова фотографія. Спочатку я розумію, що на ній багато червоного кольору, але є ще й сріблясті лінії. Але сфокусувати свою увагу чомусь не виходить.

— Ну що там? — ліниво цікавлюся я.

— Хвилинку! — Коля Львович знімає туфлі, вилізає на ліжко і знімає зі стіни фотографію. Простягає її мені.

Світло у спальні слабке і, здається, тремтить.

Я йду з фотографією на кухню й кладу її там на столик. Нахиляюся. У роті виникає смак крові. Як у дитинстві, коли порізаний палець першим ділом засовуєш собі в рот.

Фотографія медична. Знімок зроблено під час операції. Людська грудна клітка, розверста й зафіксована блискучими хромованими затискачами і щипцями в такому положенні. Посередині — серце, пронизане білими і голубими венами, жилами, судинами. Верхні судини серця перетиснені синенькими й жовтенькими прищіпками. Таке відчуття, що це не серце, а міна сповільненої дії, а синенькі та зелененькі штучки — це дроти, які треба від’єднати, щоб міна не вибухнула.

— Як ти гадаєш, чиє це? — запитую я неголосно.

— Зрозуміло чиє! — відповідає з-за спини Коля Львович. — Її. Колись було її. Вірніше колись було його... його...

— Замовкни! — перериваю я його заїкання. — Зробиш мені копію. Зрозумів?

— Навіщо? — дивується він.

Я обертаюсь.

— Так-так. І навіть завтра! — Його голос змінюється. Він починає кивати головою, як китайський болванчик.

Раптом у його кишені задзвонив мобільний.

— Зрозумів, — відповів він у мініатюрну слухавку-телефон. — Гаразд!

— Вона вже виходить з ресторану, — повідомляє він мені.

— Молодець! — кажу я.

— Хто? Вона?

— Ти молодець. Ти за всіма стежиш?

— Стежить моя служба, я тільки стежу, щоб стежили. Державні інтереси потребують великої уваги.

— От і я кажу: молодець! Так і далі тримай!

97

Київ. Липень 1985 року.

— Тут прямо, потім повернете ліворуч і відразу побачите триповерховий будинок! — пояснює нам з мамою старенька.

Дощ накрапає. Мама тримає у руках розкладну парасолю. Позирає на небо, розмірковуючи чи варто розкривати парасолю через оці дрібні краплини.

Ми йдемо в міську лікарню номер сімнадцять. Туди вчора ввечері перевели Дмитра. Добре, що це хоч поруч із божевільнею. Мама схвильована.

Заходимо у двір.

— Травматологія? — перепитує лікарняний двірник. Мітла в його руках завмирає. Він обертається до лікарні. — Здається, перший поверх. Але ви йдіть не через приймальню, а через другі двері, що там, ліворуч!

Дмитра ми знаходимо швидко. Він лежить у третій палаті. Палата невелика. Три ліжка. На одному лежить милиця. Друге охайно застелене. Мабуть, вільне. На третьому — Дмитро з перев’язаною головою.

— Ти що, ідіот? — налітає на нього мама. — Хіба ж так можна? На двох п’яних та ще й з голими руками?

Лікар із психінтернату вже про все нам розповів по телефону. Увечері Дмитро, як і завжди, стояв біля огорожі й дивився на трамвайну зупинку. Там стояла дівчина. Потім підійшло двоє парубків на підпитку, почали її зачіпати. Потягли в ліс. Тоді він перестрибнув через огорожу й побіг за ними. Одного схопив за волосся і навіть вирвав з його голови жмут. Ці «орли» покинули дівчину й побили його. Врешті-решт: синці, подряпини, струс мозку і пошматований одяг.

— Тобі ще пощастило, — продовжує мама. — Могли б і взагалі вбити!

А Дмитро, повернувши голову, байдужим поглядом дивиться то на мене, то на неї.

— У житті є завжди місце для подвигу, — неголосно кажу я, і на худорлявому Дмитровому обличчі з’являється легка посмішка.

Мама несхвально дивиться на мене.

— Ти взагалі мовчав би, — соромить вона мене. — Він же хворий, — вона показує на Дмитра. — А ти здоровий ледацюга, сидиш на моїй шиї!

— Я скоро піду вчитися. У вересні.

— Куди? — єхидно цікавиться вона. Не вірить мені, звичайно.

— В Інститут легкої промисловості. На громадське харчування.

Її очі на мить примружуються, ніби зіставляючи мої слова з дійсністю.

— Та хто ж тебе туди візьме, — сміється вона після недовгої паузи. — Щоб туди потрапити, потрібно скласти іспити.

— Складу без жодних проблем, — спокійно запевняю я.

Вона махнула рукою і перевела свій погляд на Дмитра.

— Ти приймаєш усі ліки?

Він киває.

— Лікарів слухаєшся?

Знову киває.

«Оце я розумію — ідеальна розмова! Хіба можна сперечатися чи сваритися з людиною, яка на всі запитання лише киває головою?»

У чомусь я заздрю Дмитрові. Але у чомусь дрібному. Насправді моє життя видається мені набагато цікавішим та насиченішим. Вчора, наприклад, з отцем Василієм допомагали старому заносити в комуналку меблі, придбані в комісійному магазині. Зараз у нього є і тахта, і ліжко, і круглий стіл, і буфет, і три різні стільці. Два м’яких та один віденський, з фанерним сидінням.

«Невже він усе ж таки перебереться туди жити?» — сумніваюся я.

Але й так зрозуміло, що перебереться. З грошима йому допоміг отець Василій. Лише на самі меблі пішло сто карбованців. Та ще додати червінець шоферові вантажівки.

— Ми не будемо довго його тут тримати, — повідомляє на завершення нашого візиту лікар. — Ще днів зо три, і, якщо біль вщухне і впаде температура, переведемо назад.

Мама погоджується і суне троячку лікареві в кишеню халата.

— Красно дякую, — втішається вона. — Бо я сильно злякалася. Думала, що переломи...

98

Київ. Вересень 2004 року.

Я навіть не знаю, як змалювати цей дивний і водночас важкий стан, коли жодна думка не обмірковується до кінця, коли голова перетворюється в емальовану миску, над якою встановили допотопну м’ясорубку. До цієї м’ясорубки жбурнули цілком логічні, чітко і вербально позначені побоювання й здогади. Потім перемололи, але в миску, вірніше, в мою голову, нічого не потрапило.

«Ні, — міркую я. — Я зателефоную до нього і попрошу зачекати до народження близнюків...»

I от я дзвоню Догмазову, розповідаю йому про найближчі сімейні плани.

— Гаразд. — У його голосі відчувається цілковита байдужість. — Працюйте поки що там само. Якщо знадобиться, я вас знайду.

I я подумки поставив хрест на моїй міністерській кар’єрі. Тепер сиджу і дивлюсь на свій робочий стіл, з яким уже розпрощався. Я навіть не знаю, що маю тепер робити.

— Сергію Павловичу. — В кабінет зазирає Нілочка. Оченята світяться. На ногах нові туфлі й блискучі колготи «кольору шампанського». — Можна до вас на хвилинку?

Я не заперечую. Мені потрібно відволіктися.

Нілочка присідає навпроти.

— Сергію Павловичу, — щебече вона. — В мене у п’ятницю новосілля... Благаю вас... Приїдьте... Без вас це не буде свято... Це ж ви...

— А де купила? — запитую я.

— На Севастопольській площі.

— Однокімнатну?

— Ні, — радісно хвалиться вона. — Дві кімнати... Пощастило!

— Нехай тобі щастить і надалі! — Я цілком відвертий у своїх словах.

— Поки я поруч з вами, буде щастити! — впевнено бринить її голосок.

— Звідки така впевненість?

— Я ходила до ворожки.

День промайнув швидко. Після розмови з секретаркою та двох бесід з колегами я покірно повертаюся до виконання обов’язків замміністра. Дивно, що ніхто, навіть Нілочка, не помітили, що добру половину дня я був як порожня трилітрова банка, з якої вилили все, що було там раніше, а нічого нового не залили.

— Ну як? — зустрічає мене запитанням Світлана.

— Ніяк, — зітхаю я. — Пообіцяли зателефонувати. Нам слід обміркувати дату вильоту.

— Лікар сказав, що найпізніше — через тиждень. Потім буде небезпечно.

«От і добре, — думаю я. — Не києм, то палицею. Міністр усе знає про майбутні пологи Світлани. Гадаю, що проблем не буде».

99

Київ. Грудень 2015 року.

Дивно все це, але останнім часом я очікую нагоди повечеряти разом з Майєю як можливості розслабитись і відчути себе простою людиною, яку не обтяжують різноманітні проблеми. Саме людиною, а не чоловіком. Чоловіком поруч із нею я себе чомусь не відчуваю. Чи, може, не відчуваю її жінкою. Вона для мене людина, яка несподівано стала приємним співрозмовником. Мені так довго й нудно її нав’язували, вірніше, її непомітне сусідство нав’язували мені досить помітно. Хоч я зараз і звик до неї, але однаково подеколи дивлюсь на неї підозріливо, обережно. Добре, що вона цього не помічає. А коли й помічає, то все одно мовчить і не реагує. Адже це найшляхетніший різновид реакції — не реагувати.

Ми знову вечеряємо. Нам знову прислуговує здається-Зоя. Від цієї білявки в білому фартушку, як і раніше, пахне гарними парфумами. Сьогодні четвер, і зовсім випадково у нас вийшов рибний вечір. Філе сьомги, салат із креветок і крабів, солянка з осетром і чудове біле вино.

— Я іноді буваю не права, — говорить Майя, обсмикуючи жакетик смарагдового кольору, надітий на блузку бордового кольору.

— Усі бувають, — заспокоюю її я.

— Та ні, я про конкретне... Можемо сьогодні випити кави в мене...

Я збентежений. У моїх очах те саме, що й у голові.

— Тоді в мене не було ні кави, ні кавоварки. Але зараз усе є.

Я охоче погоджуюся. І дізнаюся про архітектуру цього будинку дещо нове. Ми сходимо поверхом нижче, заходимо в невеликі двері, що праворуч, і опиняємось у службових приміщеннях. Проходимо через кілька кімнат, повз цілий ряд пральних машин і шафок із безліччю шухляд. Виходимо через інші двері та опиняємося на вже знайомих мені сходах «чорного входу». Піднімаємося одним поверхом вище і зупиняємося біля дверей її квартирки.

Сідаємо на кухні. Тут приємно тісно, тут вузьке й невисоке віконце. Крізь нього можна побачити вогні нічного Подолу. Під підвіконням — три чавунних ребра батареї. Від них йде тепло. Кавоварка «Сіменс» гурчить і починає плюватися свіжою кавою. Аромат наповнює приміщення.

— У тебе тут непогано, — кажу я, обдивляючись навкруги.

— Ти не був у мене, — посміхається Майя. — У мене й справді непогано. Чотириста метрів житлової площі. Кухня на тридцять метрів з барною стійкою! Тобі доводилося снідати за барною стійкою власного кухні?

— Ти поганої думки про мене! Я не завжди був президентом. У мене також є квартира з барною стійкою на кухні. На бульварі Лесі Українки. Адже це також не моя квартира, за стіною твоєї спальні!

Коли я сказав слово «спальня», Майя стрепенулася, стривожено поглянула на двері кухні.

— Ти маєш коньячок до кави? — я вирішив її відволікти.

— Так.

Вона принесла пляшку «Таврії» і дві чарки.

— Скажи мені, а ким ти будеш потім? — поцікавилася вона несподівано.

— Потім? Потім я буду Ніким з великої літери. Таке постійно трапляється з колишніми президентами. Деякі з них опиняються відразу в двох місцях: у тюрмі і в підручниках з новітньої історії. Деякі — тільки в підручниках. А втім, президентів у нас було ще досить мало.

— Та й кожний намагався відсидіти по два терміни. Адже й один термін — це важко!

— Важко, — погоджуюсь я. — Особливо важко стало тоді, коли збільшили термін. Можна було б усю роботу зіпхнути на адміністрацію й Кабмін — і тоді голова звільняється від болю і з’являється можливість випити кави у приємній компанії... Тобі тут самій не нудно?

— Зазвичай жалоба триває рік. — Її голос раптом став тихим і замисленим. — От і я посиджу-полежу поруч із серцем Ігоря, а там видно буде!

Я не встиг «пережувати» її останні слова. Задзвонив телефон у холі її квартирки. Вона швидко вийшла з кухні. Через кілька секунд знову з’явилася.

— Це тебе розшукують!

Я без великого бажання підніс слухавку до вуха.

— Пане президенте, на вас чекає генерал Свєтлов з важливим повідомленням, — доповів мій помічник.

— Де чекає?

— Тут, у резиденції.

— Налий йому кави, і нехай дочекається!

Телефонний дзвінок не міг не порушити крихку атмосферу цієї кухні. Майя Володимирівна додала у свою стопку коньяку і підвела на мене погляд.

— Справи кличуть? — запитала вона трішки сумним голосом.

— Кличуть, — відповів я. — Але свій коньячок я доп’ю не поспішаючи!

Вона дуже здивувалась, коли побачила, що я присідаю за стіл.

Я справді нікуди не поспішав. Свєтлов зачекає. Його новини до ранку не скиснуть. А ми ще порозмовляємо, порозмовляємо з Майєю Володимирівною про справи сердечні, поговоримо відверто, не соромлячись, але тільки поговоримо.

100

Київ. Липень 1985 року.

Двері до комуналки старого мені відчиняє чолов’яга у спортивних штанах з відвислими колінами, неголений та по пояс голий. На його ногах я впізнаю «туфлі для розлучення» старого.

— А Давид Ісаакович удома? — запитую я, підозріливо дивлячись на туфлі.

— Він незабаром прийде, можете почекати на нього в його кімнаті.

Я проходжу довжелезним коридором біля туалетних дверей. Цей туалет я запам’ятаю надовго. Там на стелі висить сім лампочок, а біля дверей на стіні є сім різних вимикачів. Коли я вперше зайшов туди, то увімкнув перший, що потрапив мені під руки. Та щойно я зачинився у туалеті, світло згасло. Хтось із сусідів, мабуть, власник цього вимикача, добряче пильнував, щоб ніхто не користувався його «іменною» електрикою.

У кімнаті було як і перше — порожньо. Незважаючи на те, що з’явилися меблі, й навіть ліжко застелене, а зверху лежать одна на одній дві подушки для покращення враження. Чогось тут усе ж таки бракує. Але чого?

Я роззираюсь. Може, картин і фотографій на стінах?

Мій погляд зупиняється на віконечку. Тепер я розумію, що не вистачає штор. Мирина мама продала їх разом із меблями. Штори були важкі, зеленкуваті, з сірими смугами. Пам’ятаю, останнього дня перед їхнім від’їздом ми з Мирою зачинилися і завісили вікно. Незважаючи на те, що надворі сяяло сонце, в кімнаті відразу настали сутінки. Її мама напевно розуміла, чим ми будемо тут займатися. Вона навмисно пішла прогулятися Києвом, «попрощатися зі своїм дитинством», як вона сказала.

А ми ніжилися на дивані до шостої вечора. А потім у двері постукав той самий голопузий сусід. Повідомив, що Миру кличуть до телефону. Довелося вставати і одягатись. І цей диван через півгодини буквально висмикнули з-під нас. Приїхали покупці з вантажниками й забрали його к бісовій мамі. І вже останньої ночі Мира з мамою ночували у своїх знайомих. Наступного ранку ми ще зустрілися на розі Комінтерну й Саксаганського, біля гастроному.

Їхні речі громадилися на пероні, а поруч дзижчала юрба тих, хто проводив. Юрба вихваляла Відень, де емігрантам відразу ж видають на руки кульок з бутербродами й пляшку кока-коли. А ми дивились одне на одного востаннє і мовчали. Між нами виростала стіна. Поміж нами виникала відстань, яку поки що неможливо було побачити очима. Ми звикали до думки, що наші шляхи розходяться. Навіть останній поцілунок видався мені якимось млявим, вимученим. Вона не плакала. Власне, вона б і не мала плакати. Цей від’їзд тягнувся дуже довго, я був залучений до нього як якась корисна ланка. Я бив перед старим поклони, щоб той згодився подати на розлучення, ходив купувати йому одяг. Коротше кажучи, моя місія давно змінилася й добігла кінця. А цілувала й кохала мене Мира останні кілька місяців найрадше за інерцією. А може, хотіла віддячити. Хто його знає. Тепер я точно знаю, що в житті немає нічого вічного. І кохання має своє завершення, і пристрасть.

У кімнату заходить Давид Ісаакович.

— А, ти вже тут? — У його руках кульок з продуктами. На його ногах — хатні капці.

— Сусід поцупив ваші коричневі туфлі й ходить у них по квартирі! — нашіптую я на сусіда.

— Чому «поцупив»? Ні, я дав йому карбованець, щоб він мені їх розносив. Я вже п’яти стер до крові! їсти будеш?

Ми присідаємо за круглий стіл, щоби перекусити.

— Ти знаєш. — Старий відірвав погляд від порізаної лікарської ковбаси, що лежала не на тарілці, а на сірому магазинному папері. — Виявляється, держава винна мені півтори тисячі карбованців! Уявляєш?

— Це ж як?

— Я ж не отримував пенсію кілька років, от і назбиралося. Зараз тільки перейти в соцзабез, отримати довідку, і я — мільйонер! Куплю виделки, ложки, тарілки!

— Потрібно з Труханова усе позабирати. Адже там усе є!

— Труханов тепер — дача! Я там буду відпочивати влітку, а взимку купатись. А сюди треба придбати усе окремо. Можемо разом перейти до Сінного. Цей мотлох копійки коштує.

У двері зазирає голопузий сусід.

— Давиде, там тобі телефонують із-за кордону!

Старий швидко виходить, а повертається збентежений.

— Якийсь ідіотизм! — бурчить він. — Телефоністка сказала, що мені намагалися додзвонитися з Відня, але не змогли. Звідки вона знає? Адже вона тут, у нас на АТС сидить, дурепа пришелепкувата!

— Може, це через неї не змогли додзвонитися, тому вона і знає? — припускаю я.

— Он воно що! — розуміє старий. — Все може бути, все може бути. Але все одно добре. Виходить, вони ще у Відні.

101

Київ. Вересень 2004 року. П'ятниця.

— Покажіть, будь ласка, цю, із зеленими смужками, — звертаюсь я до продавщиці.

Вона стає на маленький стільчик і акуратно знімає з полиці тарілку, яка мені сподобалася.

— Туреччина? — запитую я.

— Та що ви, Франція! Погляньте на ціну.

— На скільки персон сервіз?

— На чотири, шість і дванадцять.

Я замислююся. Сервіз — це найперше, що спало мені на думку, коли я подумав про новосілля Нілочки. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що саме така думка завітає і в голови інших гостей. А навіщо їй більше, ніж один сервіз?

Я повертаю тарілку продавщиці, проходжуся згаслим поглядом по інших тарілках і супницях і сам собі киваю. У магазині «Фарфор», що на Хрещатику, мені більше нічого робити. Йду до ЦУМу. Я радію, що там є величезний вибір тостерів, але в моїй голові раптом з’являється нова думка: «Це друге, що прийде в голову гостям придбати на входини!»

Але третя ідея повинна бути оригінальною! Я купую в кафе універмагу розчинний капучіно в одноразовому стаканчику. Присідаю до столу і думаю.

А в голові замість своїх думок — запах парфумів Жанни з Об’їзної. Вона знову була в нас у гостях вчора ввечері. І я не відчував ніякого протесту чи роздратування. Ми сиділи за столом, пили біле вино й їли курку-гриль, яку принесла Жанна. Вона була одягнена охайно, навіть зі смаком, а в її жестах і поглядах відчувалася м’яка, навіть, можливо, ніжна млявість. А йдучи, вона сказала мені: «Чому Світлана телефонує мені, а ти — ні?»

«І коли ж це ми з нею перейшли на «ти?» — намагаюся я пригадати, але не можу.

— Дядю, дайте на бутерброд! — тягне мене за рукав мале циганча у джинсах і джинсовій куртці.

— Йди мий машини, там платять! — Відрізаю йому я, не відволікаючись від власних думок.

— Бери мий сам, мудило! — дзвінко вигукує він і повертається до іншого столика.

Що ж я маю купити? Я дивлюся на годинник. До новосілля залишилося півгодини. Я запізнюся у будь-якому випадку. Світлану я вже попередив, що додому прийду пізніше. Усе начебто нормально, але немає подарунка.

Я знову проходжу повз велику кількість відділів та зупиняюся перед вітриною з фотоапаратами.

— Ідея! Хороший фотоапарат і чудовий букет троянд!

— Ось цей? «Олімпус?» — перепитує хлопець-продавець.

— Так, цей, з нормальною оптикою. І плівку «Кодак».

Тепер можна купувати квіти. Нікому не спаде на думку дарувати на новосілля фотоапарат. Я в цьому впевнений!

Я під’їжджаю на таксі до дев’ятиповерхового будинку. Номер будинку тринадцять, другий під’їзд, квартира шістдесят три, четвертий поверх.

За дверима — напрочуд тихо. Невже інші гості теж запізнюються?

— Ой, Сергію Павловичу! Ви прийшли! — радіє Нілочка. — Як добре!

— Я що, перший?

— Ні, ви єдиний!

Вона обхоплює двома руками букет аристократичних блідо-жовтих троянд. Пакет із фотоапаратом і плівкою залишається тим часом в моїх руках.

— Ви проходьте, проходьте в кімнату! Я миттю, тільки вазу візьму!

У квартирі пахне щойно завершеним ремонтом. Усе чистеньке, новеньке. В коридорі стіни салатові, а у вітальні — рельєфні німецькі шпалери з ледь помітним малюнком у пастельних тонах. Новенькі меблі, круглий стіл, накритий рожевою скатертиною. Накритий для двох. Я таки дійсно єдиний гість. Новосілля для вузького кола! Вірніше — для начальника. Гаразд. Однаково в повітрі витає аромат спецій і смаженого м’яса. А я дуже голодний. Голодний і в гарному настрої. Як це не дивно, але мені справді подобається робити подарунки! I радість на гарному личку Нілочки виглядає дуже щиро, так що кортить погладити її або навіть поцілувати.

На столі в мельхіоровому відерці пляшка червоного напівсолодкого шампанського — саме таке, яке найбільше мені смакує.

— Я відкрию сама! — Нілочка перебиває моє бажання допомогти завзятим, грайливим поглядом.

Вона одягнута у джинси й синю шовкову сорочку у обтяжку, вони ніби навмисно придбані на розмір меншими.

Вона притримує корок, поки газ, шиплячи, виривається з пляшки.

— Якби ви тільки знали, яка я вам вдячна! — Нілочка піднімає келих. — Ви собі цього навіть уявити не можете!

— Чому ж це не можу! — не погоджуюся я, але відразу розумію, що в її словах немає жодної спроби засумніватися в силі моєї фантазії. — Хоча, може, не до кінця.

Нілочка сміється.

— А на роботі ви зовсім інший!

— На роботі всі інші! Ви також! От якби ви прийшли на службу ось так, та й ще зі своїм дзвінким сміхом, то вас би миттю у мене вкрали!

— Не вкрадуть! — Завзяте сяйво її зелених оченят знову радісно осяяло мене та пройшло наскрізь, як радіація. — Давайте я вам салатику покладу!

Ми їли й пили, їли й пили, ніби всі ці салати, телячі відбивні, картопля-фрі були якимось голограмами. Ось вони стоять на столі. Нілочка кладе мені вже другу відбивну, а мій шлунок не відчув ще першої. На моїй душі і в тілі напрочуд легко. Таке відчуття, ніби я втрачаю вагу!

Нарешті, не відчуття ситності, а швидше за все, спорожнілі салатниці й блюда зупиняють мене.

— Досить! — Я піднімаю руку і жартівливим жестом шарахаюсь від решток їжі. — Тепер тільки десерт!

Нілочка прибирає зі столу брудний посуд і несе його на кухню.

Я з тривогою позираю на двері, через які вона зараз занесе який-небудь торт. Навіть найменший торт виявиться завеликим для двох.

Але цієї миті у дверях з’являється вона — в синьому шовковому халаті, підперезана таким самим синім паском. Вона зупиняється перед столом. Грайливо дивиться на свої босі ніжки, потім на мене.

— Ви ж полюбляєте солодке, — напівпошепки каже вона, і синій халатик спадає на підлогу.

Нілочка застигає у позі Венери Мілоської, та на відміну від Венери, у неї все на місці, і я не можу не визнати, що голизна їй до лиця. Я дивлюсь на неї і відчуваю прискорення руху крові. Я трішки сторопів. Червоне шампанське пригальмувало мої думки, але прискорило природну, здорову реакцію тіла на жіночу голизну.

І я сиджу, дивлюся на неї, не моргаючи, а сам метушливо шукаю у своїй голові раціональне пояснення бажанню підвестися й полинути до неї. Та розумію, що поки шукатиму це пояснення, не підведусь. Ось мій порятунок! Треба просто засипати мозок різними запитаннями на зразок: «Навіщо мені це?», «Чим це може скінчитися?». Потім спадає на думку цілком просте пояснення: «Але ж у мене дружина чекає двійню!» Я переводжу подих. Ніби вийшло.

Але в її очах — здивування та запитання.

— Вибач, — я намагаюся говорити якомога ніжніше. — Ти ж усе розумієш! Ми чекаємо дитину. Двох...

Її обличчя виражає боротьбу емоцій. Вона втримує на губах посмішку, а очі бігають, мовби шукаючи шляху до відступу.

— Я просто не знаю, як висловити вам свою вдячність, — шепоче вона.

І тут її очі втупилась у мій подарунок, що лежав на дивані.

— Сергію Павловичу, а ви мене пофотографуйте! Хоч не так прикро буде! Бо що ж тоді виходить, що я даремно все перед вами відкрила?!

«Хоч не так прикро буде? — міркую я. — Тоді, все ж таки прикро... Хоч це й так зрозуміло!»

Я швиденько — з допомогою червоного шампанського — уявив себе голого на її місці перед жінкою, яка й не збирається роздягатися.

— Так, — підтримую я її. — Чудова ідея!

Я заряджаю в «Олімпус» плівку, і ми сміємося щосили, поки я, як справжній папараці й Зевс водночас, метаю у неї спалахи-блискавки. А вона дивує мене своєю еротичною грацією, і її тіло набуває дивовижних, але природних поз, лінії її тіла починають двоїтися у моїх очах. Вона лягає на підлогу, розкидає руки й ноги в боки, і її голос весело бринить: «А зараз зверху! Ось так! А тепер біля дверей!»

Якоїсь миті я розумію, що грає музика. Нічний інтимний блюз. І те, що ми робимо, дуже нагадує танець.

Тридцять шість кадрів оголеної Нілочки заповнюють плівку «Кодак», і ми, зупинившись, переводимо подих, ніби зовсім не фотографуванням займались!

— Дякую! Дякую! — Нілочка швидко піднімається з підлоги, підбігає та цілує мене спочатку у губи, потім у підборіддя. — Я зараз!

Я залишаюся сам. Дивлюся на фотоапарат. Кладу його на диван, а сам повертаюся до столу. Цей танець мені дійсно сподобався, але десь глибоко всередині відчувається дивний осад. Чи то через те, що стримав свої бажання, чи через заздрість до молодості й чарівності Нілочки. При тому, що й заздрість ця неначе не моя. Ніби це не я їй заздрю, а всі інші жінки, що втратили свою свіжість і завзятість.

102

Київ. Грудень 2015 року. Ніч.

— Ти сюди прийшов через картоплю? — дивуюся я.

— Так, але... пане президенте... Це ж стосується «дива»... Виявилося дуже цікаво.

— Гаразд, — важко зітхаю я і порухом голови спрямовую генерала Свєтлова до вітальні. Там ми всідаємося у темно-зелені шкіряні крісла. Між нами стоїть журнальний столик.

— То що там? — запитую я.

— Цей сорт картоплі викрадено з американської лабораторії, — неголосно доповідає Свєтлов. — Розумієте, це американський «топ-сікрет».

— І яким же чином він опинився у нас, та ще й на занедбаному городі?

— Розвідслужба міністерства агрополітики.

— А відколи агропром має свою службу розвідки?

— Давня історія, — киває Свєтлов. — Не хотілося втрачати кадри, а розвідка як така не була потрібна, та й не по кишені. Тому порозкидали спеціалістів по міністерствах. Раніше вони займалися технічним шпіонажем. Але на разі це нам ні до чого: ну викрадуть вони яке-небудь креслення! Нам то що з того? У нас тепер головне — народ прогодувати.

— І ці розвідники поцупили в американців новий сорт картоплі? — здогадався я.

— Так! А Ватикан його легалізував, зареєструвавши божественне диво!

— Розумно! За це варто випити!

Я покликав помічника, і на журнальному столику з’явилася пляшка червоного Артемівського шампанського.

— Коротше кажучи, — продовжував я, — кимось була проведена блискуча операція, яка дозволить нам вирощувати цю чудову викрадену картоплю й надалі?

— Так.

— Але ти знаєш, хто за всім цим стоїть?

Свєтлов заперечливо похитав головою.

— Якби дізнатися, можна було б і достойно нагородити, — міркував я вголос.

— Поцікавтесь у міністерстві агрополітики!

— Зачекай-зачекай. — Я замислився. — Адже міністром агрополітики у нас генерал артилерії Власенко...

— От-от, — ввічливо всміхнувся Свєтлов.

— Тоді ми його і нагородимо!

Власенко дуже рідко потрапляв мені на очі, але новина, яку приніс Свєтлов, потішила і здивувала мене одночасно. Ми ще не все втратили, якщо сільським господарством у нас командують генерали! Це правильно! Більше б нам таких генералів у цивільному житті й поменше у армії!

Ми випили за здоров’я сільгоспміністра та його команди. Незабаром Свєтлов пішов. А я зачинився у ванній, поставив келих із шампанським на підвіконня й замилувався Андріївською церквою. Узвіз був порожнім і безлюдним. Вкрита льодом бруківка блищала у світлі жовтуватих ліхтарів. Світилося кілька вітрин кафе та магазинчиків.

Раптом світло ліхтарів стало яскравішим. Я придивився. Побачив, що до світла ліхтарів додалося ще якесь світло. Виявилося, що знизу по зледенілій бруківці видирається нагору жовтий джип «хаммер». Його потужні фари на мить «зачепили» моє віконце, і я відсахнувся вбік, немов зачувши небезпеку. Світло фар ніби затрималося у моєму келиху з шампанським. Я простяг руку й забрав келих з підвіконня.

Притулившись спиною до кахельної стіни, я ковтнув пінястого вина. І до мене повернувся спокій.

103

Київ. Серпень 1985 року.

Дивина та й годі! Іноді бовкнеш що-небудь похапцем, а воно стає реальністю! Я ще спав, коли мати збиралася на роботу. Вона зайшла до спальні, потрусила мене за плече та, мабуть, вирішивши не псувати собі настрою та не витрушувати мене з ліжка силоміць, поклала поруч з моєю головою на подушку величезний конверт.

Конверт я відкрив пізніше, коли пив на кухні чай. Дістав офіційний лист з печаткою та підписом і зомлів. Це була рекомендація-характеристика з військкомату на колишнього рядового Буніна С. П., видана після служби в Радянській Армії для вступу на пільгових умовах в інститут легкої промисловості. Характеристика була блискучою. Виявляється, що я був «неодноразово заохочуваний» і нагороджений знаком «За успіхи в бойовій і політичній підготовці». Цікаво, скільки коштувала мамі ця рекомендація? Хоча військкоми — народ питущий і простуватий. Гадаю, двох пляшок доброго коньяку вистачило!

Не звертаючи уваги на єхидну посмішку, що з’явилася на моєму обличчі, щось зсередини підказувало: це твій шанс, не втрачай його!

Я намагався пригадати, коли вперше замислився про громадське харчування? Може, в мене було голодне дитинство? Ніби ні. Ну й добре, Легпром, то Легпром!

104

Київ. Вересень 2004 року. Субота.

Я повернувся додому близько першої години ночі. Обережно, щоб не розбудити Світлану зайвим шумом, відкрив двері та на пальцях пройшов у коридор. Та всі мої старання виявились марними. Світлана не спала. Вона сиділа у кріслі й дивилась телевізор.

Я зазирнув у вітальню, здивувавшись голосам, що звідти линули. Вона підвелася, поправила на собі просторий мохнатий халат тигрового забарвлення і клацнула дистанційкою, перетворивши якийсь російський серіал у «Чорний квадрат» Малевича.

— Я вже думала, що засну до твого приходу! — Вона обняла мене, перегнувшись через свій величезний живіт. — Їсти будеш?

— Ні, я ж був на новосіллі.

— Дзвонила Валя зі Швейцарії. — Світлана подивилася на телефон, ніби він мав підтвердити її слова. — Давай присядемо, мені важко стояти.

Ми присіли на диван.

— Уявляєш, лікарі їй визначили для пологів той самий день, що й мені! Двадцять сьоме жовтня! Просто якесь диво! Ми можемо родити з нею одного й того ж дня!

— Ну то й що тут дивного! Пам’ятаєш, адже ми однієї і тієї ж ночі... — почав було я.

Добре, що Світлана пропустила мої слова повз вуха.

— Вона вже знайшла добру лікарню у Цюріху, — продовжувала Світлана. — Не дуже дорогу. Вона хоче, щоб ми родили разом, ти ж не проти?

— Звичайно, ні!

— Те саме я їй і сказала! Уяви собі, ми будемо разом родити через стінку! Сміх та й годі! Адже я пологи бачила лише у фільмах!.. Дмитро захотів взяти участь, допомагати лікарям, уявляєш! Але я не хочу, щоб ти був там поруч. Не хочу! Там від лікарні є маленький готель. Чекатимеш у номері! Гаразд?

— Гаразд.

— Так, і ще Валя сказала, що у Дмитра були проблеми. — Погляд Світлани раптом став винуватим. — Він утікав з дому. Два дні його не було. Зайшов пішки аж за сорок кілометрів. Просто взяв і пішов уздовж дороги. А потім сів на автобусній зупинці та сидів кілька годин, поки місцеві жителі не викликали поліцію. Добре, що вони такі підозріливі, а то застудився б. Саме тоді йшли дощі... Йому професор після цього призначив десять уколів. Зараз він знову в нормі. Може, чаю хочеш?

— Після шампанського? Ні, давай краще шампанське відкриємо!

— Давай, але я багато не буду, ти ж розумієш!

— Звичайно, розумію, — погоджуюся я, встаючи з дивана.

— Ні, ти тільки собі уяви: троє наших спільних дітей з’являться на світ одного й того ж самого дня, в одному й тому ж самому місці! Це так чудово! В одну ніч зачали та в один день народимо! — Вона радісно засміялася, потім піднесла долоні до рота і кінцями пальців прикрила свої губи, які сміялися. Щасливішою та дурнішою я ще не бачив Світлану жодного разу!

105

Київ. Грудень 2015 року.

Умом Росію не збагнути. Це точно.

Коля Львович примчав із цією відеокасетою півгодини тому, і я ніби поринув у світ казок. Але чомусь усі казки злилися у одну, і вона відбувалася у Москві.

— Ще раз? — повертається до мене Коля Львович. Він тримає два пульти: від телевізора і відеомагнітофона.

— Давай!

Знову на великому плоскому екрані з’являється російська тройка — так починаються новини на телеканалі РТР. Потім уже сам репортаж. Зимові вулиці російської столиці. Вечір, прикрашений яскравими хризантемами вуличних ліхтарів. І багатотисячний хресний хід.

Диктор за кадром поважно коментує: «Мільйони православних росіян з величезним духовним піднесенням сприйняли рішення Високого Синоду про зарахування до розряду святих істинного захисника всіх сіромах і убогих Володимира Ілліча Ульянова-Леніна, який став жертвою іудейки Фаїни Каплан. Від сьогоднішнього дня він буде знаний усім православним світом як святий великомученик Володимир. За згодою російського президента і Патріарха Російської Православної Церкви, мощі Святого Володимира залишаться поки що в кам’яній почивальні під Кремлівською стіною, але слово «Мавзолей», що не відповідає православним канонам, буде прибрано. Якщо ви уважно придивитеся до учасників хресного ходу, то зможете побачити, що багато з них вже тримають у руках ікони з ликом святого великомученика Володимира. А зараз новини спорту... »

Коля Львович вимикає телевізор. Знову важко зітхає.

— Потрібно якось реагувати, — шепоче він без усякого ентузіазму.

— А може, зачекаємо? — запитую я. — Все ж таки наша політична традиція — не реагувати, а вичікувати!

— Але загальне ставлення до цього потрібно виробити! — впирається Коля Львович, і я відчуваю, що він має рацію. — Треба довідатись, як поставляться до цього святого наші патріархи!

— Домовилися! Бери з собою голову Комітету з релігійних питань і відвідай кожного. Потім доповіси!

Коля Львович повільно йде. На його обличчі такий вираз, ніби я наказую перетнути йому заміноване поле. Але він сам приніс цю звістку. Вона розпалила його більше, ніж мене. Значить, в нього повинно вистачити рішучості розібратися з цією казковою ситуацією, у якій є все, що необхідне для захоплюючого дитячого сюжету: принц у кришталевій труні, юрби юродивих з іконами й корогвами, сніг і жовті кульбабки вуличних ліхтарів. Так, мало не забув! Є ще Бог, який спостерігає за всім, що відбувається.

106

Київ. Жовтень 1986 року.

Життя прекрасне хоча б тим, що інколи ним можна керувати, наче мотоциклом. Узяв, розвернувся на дев’яносто градусів — і далі по прямій. Тільки нова пряма цікавіша за стару. От і сьогоднішня моя пряма — саме задоволення. Ніколи б не подумав, що студентське життя-буття — це така лафа! Вчишся собі на трійки-четвірки, ходиш на дискотеки і в гуртожиток до студенток. Отримуєш тридцять шість карбованців стипендії — і це при тому, що горнятко кави в кафешці поблизу Легпрому коштує сім копійок! Усе треба робити вчасно. І я справді цілком вчасно прийняв слушне рішення. Не біда, що всі інші студенти молодші за мене на кілька років. Зате в мене позаду армія, а попереду — впевненість у завтрашньому дні. Та й ставляться до мене всі, як в армії до «діда». І викладачі особливо не наїжджають. Ази громадського харчування я вже засвоїв. Історію КПРС вивчаю, як і має бути. Наш професор з марксизму-ленінізму не поважає ні Сталіна, ні Брежнєва. Його головний герой — Микита Хрущов. І от час від часу він розповідає нам про головного «кукурузника» СРСР і про те, як несправедливо поступили з ним Леонід Ілліч та інші члени Політбюро. Коротше кажучи, навчання як навчання. Звичайно, не мета, але виправдання веселого студентського життя.

До Давида Ісааковича я заходжу досить часто. Його душевна травма вже минула: нещодавно розвалили бульдозером його землянку. Лише рік вона стояла, нікому не заважаючи. Ми приходили туди з отцем Василієм, кочегарили в буржуйці, купалися в ополонці. І от у чиюсь голову завітала думка: землянку зруйнувати та зрівняти її з землею. Шкода. Але старого було шкода більше, ніж землянку. Він два місяці ходив похмурий. На тому місці закопав хреста, ніби це була якась могила. Взагалі-то, це і є могила. Там похована його незалежність від «капосної реальності». Так він нам пояснив. Але тепер він багатій. Отримав пенсію за кілька років і отримує щомісяця далі. П’є мало. Придбав у комісійному два килими і почепив їх у себе на стінах. Потрохи кімната обросла різним мотлохом, на якому збирався пил. Тепер, коли зайдеш туди, відразу відчувається запах життя. Це такий дивний запах, який з’являється у квартирі, коли одні й ті самі люди довго там живуть. Мабуть, тому, що сам запах складається з великої кількості дрібних запахів. Звичок і манер людей. Я вже це помітив. Наприклад, у того сусіда, котрий розношував (до речі, непогано розносив) ті самі коричневі туфлі, добряче пахне смаженою цибулею, тютюном і нафталіном. Хоча цибулю він смажить на загальній комунальній кухні. В кімнаті старого розібрати запах за складовими, як приготовлену страву, неможливо. Але головне, що саме такий запах іноді йде від самого Давида Ісааковича, а це означає, що він зрісся і поріднився зі своєю кімнатою, і почувається зараз у своєму житлі набагато краще, ніж колись почувався у землянці.

Брат Дмитро, як і раніше, мешкає у Пущі-Водиці, в будинку-інтернаті для психів. Мама йому зефір у шоколаді возить. Я їжджу з нею кілька разів на місяць, але особливого задоволення від цих подорожей не отримую. Єдина розвага — розшукувати ті книжки, які замовляє брат. Останнім часом він почав багато читати. Зараз Дмитро має дві улюблені книжки: «Овід» і «Як гартувалася сталь». Смак, звичайно, не здоровий, але, з іншого боку, він сам себе не вважає нормальним.

А нормальні люди добровільно таких книжок не читають. Я гадаю, що нормальні люди взагалі ніяких книжок не читають. У кращому випадку газети або журнал «Огонёк».

От і зараз ми з мамою їдемо до Дмитра в Пущу-Водицю. За вікном напівпорожнього автобуса мигтить осінній ліс. Я тримаю у руках свіжий номер «Московских новостей», де я знайшов відразу три дуже цікаві статті. Про життя у сталінських таборах, про загрозу розповсюдження сифілісу і про комп’ютери.

107

Київ. Вересень 2004 року. Понеділок.

Нарада в міністра здалась мені найнуднішою за весь час моєї служби. Він, як і завжди, вимагав від нас боротися зі зловживаннями підлеглих, домагатися цілковитої прозорості у оформленні приватизації великих і середніх промислових об’єктів. Я зазирав йому у вічі й чекав: от-от він підморгне нам, а ми підморгнемо йому у відповідь. Мовляв, уголос сказали і прослухали все, що вимагалося, а зараз за роботу по-старому! Але він жодного разу не підморгнув, і відчуття здивування залишилось, судячи з виразу облич колег, не тільки в мене.

Нілочка зустріла мене у приймальні привітніше, ніж завжди. І в мене на душі полегшало — я боявся, що вона все ж таки ображається. І навіть учора, в неділю, переймався цим.

— Чаю чи кави? — запитала вона і трішки підвелася з-за столу.

Аж саме цієї миті задзвонив телефон.

— Зателефонуйте, будь ласка, через п’ятнадцять хвилин, він ще не підійшов! — сказала вона комусь на другому кінці дроту, не зводячи з мене грайливих оченят.

«Сміливо», — здивувався я, але перепитувати «хто дзвонив?» не став.

За п’ять хвилин ми сиділи в мене й пили каву.

— Дружина вас не сварила?

— Ні! А за що?

Нілочка всміхнулася.

— Це я так собі. Просто дуже чудові спогади залишились від цього вечора.

— У мене також, — визнав я цілком щиро.

— Тоді я запрошу вас ще раз! Прийдете?

— Нілочко, це вже тоді, коли я повернусь! Так, до речі, замов два квитки до Цюріха на цю п’ятницю. Зворотні — з відкритою датою. Бізнес-клас. Не забудеш?

— Сергію Павловичу, я ніколи нічого не забуваю, особливо добра! — розсміялася вона тим завзятим дзвінким сміхом, який здивував мене і втішив у п’ятницю ввечері.

— Ти так не смійся. — Я жартома насварив її пальцем. — Бо почують і заберуть тебе у мене!

— А я вам казала, що не заберуть!

У цю мить з приймальні пролунав настирливий телефонний дзвінок. Нілочка вибігла. Потім зазирнула: на її обличчі було помітне кумедне здивування.

— Сергію Павловичу, вам з міліції телефонують!

— Що? — Я широко розплющив очі. — З якої там ще міліції?

— Капітан Мурко, — похитуючи головою, відповідає вона.

— Запитай, чого йому треба!

Нілочка зникла на півхвилини, та знову з’явилася у дверях.

— Він каже, що був за свідка на вашому весіллі й має для вас важливу інформацію!

— Гаразд, з’єднуй, — махнув я рукою, пригадуючи даішника, який зупинив Світлану поблизу Печерського РАГСу.

— Сергію Павловичу, ви мене пам’ятаєте? — відразу, без привітань, почав вимагати трішки хриплий чоловічий голос.

— Звичайно, пам’ятаю, капітане! До речі, як вас звати?

— Іван.

— То що там в тебе, Ваню? — запитав я.

— Я знайшов Гусейнова, ви ж тоді цікавилися!

— Не може бути! — здивувався я. — І що він, у Києві?

— Так, у Києві. Продає холодильники! Запишіть телефон.

— Пишу!

— 288-33-12, фірма «Північ-плюс».

— Дай мені про всяк випадок ще раз номер свого телефону, бо я десь його загубив. Покличу тебе через місяць-другий на хрестини!

Звеселілим голосом капітан Мурко продиктував мені відразу три своїх телефони: службовий, домашній і в тещі. На цьому й розпрощалися.

Поклавши слухавку, я, несподівано засумував і вирячився на телефон Гусейнова. Пригадав Пішохідний міст, засипаний снігом, Труханів острів, старого, який витяг мене з ополонки, його землянку. Звичайно, мені було б дуже цікаво зустріти зараз Гусейнова, розпитати, чим він займався усі ці роки. Але перед початком розмови треба буде обов’язково зацідити йому в рило — та від усієї душі! Справжні друзі так не роблять. А я тоді думав, що ми справжні друзі!

— Сергію Павловичу. — В кабінет знову зазирнула Нілочка. — До вас прийшли від мера, Віктор Іванович, з приводу бетонного заводу на Оболоні. Приймете?

— Давай, — зітхнув я.

— Ой, ваша краватка з’їхала набік! — схвильовано прощебетала вона, швидко підійшла й поправила її.

108

Київ. Грудень 2015 року.

Побоювання Колі Львовича далися взнаки вже наступного дня. Компартія України разом із неокомуністами та неокомсомолом від самого ранку закидали посольство Російської Федерації квашеними яблуками й помідорами. Розпочали пікетування, але близько одинадцятої на допомогу росіянам прийшла Українська Партія Трудового Православ’я. Понад тисячу «трудовиків» узяли будинок посольства в подвійне оточення. Дехто приніс саморобні ікони з ликом новоспеченого великомученика Володимира. Співали псалми, молилися за його вічну пам’ять й інших жертв іудеїв. На Подолі почався мітинг Конгресу єврейських общин з вимогами змінити формулювання Синоду.

О дванадцятій годині я, відклавши усі зустрічі, зібрав на Банковій силовиків і зажадав негайного наведення порядку.

— Цілковиту мобілізацію сил! Усіх нестійких — під контролювання. Мерові Києва... — Я озирнувся, серед знайомих облич мера не було. — До речі, де він? — Я зупинив свій погляд на Колі Львовичу: — Знайдеш його і передаси: від завтрашнього ранку закрити для транспорту центр і район Російського посольства, організувати народні різдвяні гуляння, виступи колективів самодіяльності та всяку подібну лабуду! Всі пивоварні й горілчані заводи взяти за спонсорів святкувань. Щоб до старого Нового року країна не просихала! Зрозуміло? Не просихала, але поводилася пристойно! І щоб жодної НС, жодного серйозного злочину! Зрозуміло? Генерале Філін, усю верхівку кримінального світу — на Канарські острови за їхній же рахунок! Зрозумів?

Генерал слухав і кивав головою. Інші «кивали» очима.

Коли засідання скінчилось, я підкликав Колю Львовича та тихенько в нього запитав:

— Як ти гадаєш, весь цей фокус із канонізацією Леніна був розрахований на нас?

— На всіх, — прошепотів він, — але для нас він набагато небезпечніший, ніж для всіх інших!

— Послухай-но! Я даю тобі карт-бланш. Збирай нагальний комітет із протидії провокаціям. Працюватимеш тихо і неофіційно. Жодного висвітлення в ЗМІ. Коли що — відразу до мене. Я поговорю зі Свєтловим. Він вам допомагатиме.

— Свєтлова не треба, — почав благати Коля Львович.

— Чому?

— За ним слідкує безліч різних сил. Він виведе на наш комітет і росіян, і неросіян!

— Так?! Гаразд! Тоді працюй самотужки! Завтра вранці чекаю тебе з планом дій!

Як тільки я залишився сам, якась невимовна важкість лягла мені на плечі, і я звалився на диван майора Мельниченка. На мене тиснули сумніви і розгубленість. Мені здавалося, що спокій назавжди залишає моє і без того тривожне життя.

На вулиці йшов сніг. Крупний і лапатий. На вулиці була безрадісна зима, але тільки я помічав її безрадісність. Усім іншим, здавалося, вона подобалася.

— Вам треба відпочити, — біля самого вуха прошелестів помічників голос.

Я перелякано розплющив очі. Лаятись і кричати на нього в мене не було ні сил, ні бажання.

— Виклич машину. Поїдемо на Десятинну.

— Буде виконано. Тут вам конверт від генерала Свєтлова.

Я взяв конверт, дістав звідти записку розміром із чверть стандартного аркуша.

«Пане президенте! Погані новини краще передавати через когось. Вашого спеціаліста зі стресу знайшли повішаним у лісі під Луцьком. Якби не зав’язані за спиною руки, можна було б вважати, що це самогубство.

Завжди радий Вам служити».

«От і маєш, — журно подумав я. — Вже більше я ніколи не дізнаюся, який зв’язок між городом під Тернополем, моїм стресом і трансгенною картоплею!»

109

Київ. Грудень 1986 року.

Уже другий тиждень валить сніг. Усюди лежить білий м’який килим. Уранці, коли ще зовсім темно, риплять широкі лопати двірників. Вони прорізають у снігу доріжки та стежки. Мій балкон затрусило снігом аж до перил. Але це, взагалі-то, не важливо. Двері на балкон утеплені ватою і заклеєні, тож потрапити туди я зможу лише навесні, десь у березні-квітні.

Мати пішла на роботу. В неї там якісь неприємності, але вона мені нічого не розповідає. Щось трощиться у цій країні. Занадто вона вже велика. Лише краєчком вуха я почув одну материну телефонну розмову, з якої зрозумів, що два вагони з якимось деталями з Казані не доїхали до Києва. Ці вагони розшукують уже кілька днів. Через них простоює якась виробнича лінія. Зрозуміло, що безлад. Але тут я нічим не можу допомогти. Усе, що від мене залежало, я зробив: дозволив поступити себе в інститут. Тепер до мене жодних претензій. Тепер я — правильний радянський студент. У міру нехлюй, у міру молодий спеціаліст.

Але сьогодні я буду нехлюєм. Сьогодні ми з Давидом Ісааковичем і отцем Василієм ідемо на Труханів острів поплавати у ополонці. До речі, на моїх одногрупників, вірніше — одногрупниць, факт мого моржування справив величезне враження. У моїй групі дев’ять дівчат і троє хлопців. Обидва мої одногрупники вступили за направленнями з колгоспів. Їм треба було лише скласти іспити на «трійки», щоб вступити. Мені також. Проте дівчата старалися, мліли над підручниками. Вони й досі стараються. Щось конспектують, зубрять. У нас трьох — спрощений підхід до навчання. Ми готуємося лише до сесії. І подорожі на виробництво мені особисто подобаються. Подобаються також верстати-естрактори, з допомогою яких готують різні харчові напівконцентрати і продукти харчування. Подобається серйозність нашої легкої промисловості. Тільки тоді, коли маєш справу зі складовими частинами цієї промисловості, тоді починаєш розуміти, наскільки важлива справа — нагодувати народ. Бо ж якщо не нагодувати, по-перше, майже весь народ стане п’яним без закуски й накоїть такого, що за все життя не виправиш. По-друге, навряд чи голодна людина взагалі піде працювати. Тож, свідомо чи підсвідомо, але я підійшов до витоків трудової діяльності нашого народу. І ці витоки справили на мене враження.

До речі, коли я розповідав про макаронні верстати, навіть Давид Ісаакович заслухався. Він, виявляється, жодного разу в житті не замислювався, звідки беруться макарони. Після того, як дізнався — а те, що подібне він чує вперше в житті, він сказав мені сам, — у нього до нашої їжі додалося поваги й зацікавленості. На отця Василія моя «лекція» не справила великого враження. Для нього будь-яка їжа — «харч Господній», і хто б не стояв біля верстата-естрактора, господар усіх цих верстатів — Бог, який і пекар, і ковбасник, і макаронник, і рибалка.

Гаразд, не сперечатимуся з батюшкою. Є два підходи до їжі. Не «божественний» і науковий, а підхід ситої людини і голодної. Так от, за весь час знайомства з отцем Василієм, я жодного разу не чув, що він голодний. Ні, він завжди ладен що-небудь з’їсти, і робить це з великим задоволенням. Але щоб попросити бутерброд чи навіть запропонувати всім нам присісти за стіл і попоїсти — такого не буває. Пропонує зазвичай старий. А отець Василій відкупорює пляшки і розливає по склянках.

Я дивлюсь крізь шибку, вкриту морозяними візерунками, на вулицю. Дивлюсь і міркую: цікаво, як ми переходитимемо вкритий снігом Пішохідний міст? Як ітимемо босоніж по снігу до краю ополонки. Допоможи Боже, щоб вона ще не затяглася новим льодом!

Телефонний дзвінок відволікає мене від роздумів.

— Сергійку? — Я чую материн голос. — Не забудь! Завтра ми їдемо до Дмитра. Купи свіжих газет.

— Так. Але завтра вони вже не будуть свіжими!

— А ти купи сьогодні й завтра, — наполягає мама. — Ти ж пам’ятаєш, що казав лікар.

— Добре, куплю.

А лікар у Дмитра новий, досить молодий. Він повідомив нам, що Дмитро прогресує. Що розмовляти з ним можна практично про все і його запитання можна назвати розумними. Лікар помітив, що іноді Дмитро підбирає викинуті родичами хворих газети, розгладжує їх і читає. Після цього настрій у нього покращується. Задля експерименту лікар кілька разів приносив йому журнали «Огонёк» та обговорював з ним прочитане. Саме після цього мама розмовляла з лікарем. Мама аж засяяла, коли дізналася, що Дмитро майже здоровий, що всі його проблеми тепер не стільки психічні, як емоційні. І що тепер йому треба приносити якомога більше газет. Мовляв, тоді, ввійшовши в контекст життя, Дмитро зможе поступово повернутися до самого життя, навіть захоче повернутися до того життя, про яке він буде так багато читати. Тим більше, що воно так швидко змінюється до кращого!

Побачимо, думаю я та зітхаю. Останні статті, прочитані мною в «Літературній газеті», розповідали про маніяків, котрі вбивали жінок біля залізничних станцій. А я собі міркую: якби я був Дмитром і начитався подібного мотлоху, чи захотів би я повертатись у це наше життя?

110

Київ. Вересень 2004 року. Вівторок. Вечір.

— Ну що ти за місце для зустрічі призначив?! — Гусейнов дивуючись розводить руками, дивлячись на яскраво-жовту літеру-логотип «Макдональдсу». — Онде, яка гарна церква поруч! Сказав би: «Біля церкви».

— Якби це була мечеть, то зустрілися б там!

— А я невіруючий! Добре, здрастуй!

— Ну здоров був, лейтенанте! — відповів я.

Ми обійнялися.

— Не лейтенант, а полковник міліції. Колишній, — пихато виправив він мене і послабив обійми. — То де посидимо?

Я озирнувся. О цій порі Поштова площа мала досить привабливий вигляд. Через дорогу на Володимирську гірку повільно піднімався вагончик фунікулера. Згори йому назустріч повз такий самий. На схилах розкидані одинокі ліхтарі, що освітлювали непомітні звідси алеї. На іншому боці площі неонові лінії обснували будівлю Річкового вокзалу, а на терасі ресторану «Хвиля» було людяно та яскраво, линула ненав’язлива музика для тих, кому перевалило за сорок. Зліва від Річкового вокзалу стояв пришвартований круїзний трипалубний теплохід, теж насичений життям і світлом.

— Ходімо до американців! — запропонував Гусейнов.

— В «Арізону», чи що?

— Угу!

Ми пройшлися Набережно-Хрещатицькою, завернули у двір ресторану, і коли вийшли на світло, я зауважив бездоганність смаку мого старого приятеля. Костюм на ньому не просто сидів, а сидів, як мовиться, з гордістю. Туфлі, сорочка, краватка — усе за останньою модою. Мабуть, слідкує за новинками в чоловічих журналах!

— Дівчино, для нас найкращий столик! — сказав він офіціантці, піднявши руки на один рівень з плечима. Він ніби показував жінці невидимий кавун, міцно тримаючи його долонями.

Дівчина мовчки провела нас до дерев’яного столика в лівому куті ресторанної зали. Повернулась, щоб принести меню.

— Дівчино, як вас звати?

— Віта!

— Шановна Віто, не треба нам меню! Я не люблю читати! Тільки скажіть: що ви маєте найдорожче та найсмачніше?

— А якщо не співпаде ціна зі смаком? — досить слушно запитала дівчина.

«Молодець, дівчинко!» — подумав я.

— Тоді що ви маєте найсмачніше?

— Баранина по-аргентинськи.

— Дві порції, і різних салатів! Ти не проти? — він обернувся до мене.

— Якщо ти пригощаєш, то не проти!

— Звичайно, я пригощаю! Це ж ти мене знайшов! Я мушу бути вдячним! Що п’ємо?

— До баранини було б добре чилійське чи аргентинське червоне.

— Ні, вина я не можу. Коран не дозволяє. Я питиму горілку, а тобі візьмемо вино!

— Ти ж півгодини тому був невіруючим? — здивувався я, і на моєму обличчі заграла єхидна посмішка.

— Я невіруючий, але мусульманин. Розумієш?

— А раніше портвейн жлуктив добряче! — пригадав я.

— Раніше було можна, раніше в СРСР усі були рівні й пили на рівних!

Гусейнов замовив пляшку чилійського вина і пляшку горілки «Nemiroff». Я з тривогою глянув на годинник — восьма година, дві хвилини по восьмій. Зателефонував з мобільного до Світлани, попросив її не чекати мене й лягати спати.

— У тебе що, знову новосілля? — поцікавилася вона, але в її голосі не було роздратування.

— Ні, я зустрів давнього друга, ми з ним сидимо у ресторані на Набережній. На Подолі. — Я на мить відвів руку з мобілкою від обличчя та попросив Гусейнова: — Скажи що-небудь приємне моїй дружині, щоб вона не хвилювалася!

Він узяв мобілку.

— Добрий вечір, мене звати Марат Гусейнов! Я знаю вашого чоловіка з дитинства, коли його вперше привели в міліцію! Ми тут лише удвох. Жодної жінки поруч. Слово кавказця! Добраніч!

Він повернув мені мобілку. Я сказав Світлані ще кілька ніжних слів, і ми розпрощалися.

— Гарна? — запитав він, киваючи на мобільний, що лежав на столі.

— Звичайно, гарна. Ми чекаємо дитину, вірніше — двійнят. Незабаром!

— З мене коляска! — пообіцяв Гусейнов.

Спочатку перед нами з’явилося дві пляшки, які ми замовляли, а потім — дві тарілки, буквально завалені м’ясом. Принаймні, м’яса на них було набагато більше, ніж картоплі фрі.

— Я ж тоді повернувся назад у Дагестан, — розповідав Гусейнов, жуючи баранину. — Влаштувався у міліцію і доріс до полковника — в нас це легше, ніж тут. Потім у Чечні почалось, а в нас відгукнулося. Потім почали підривати міліціонерів, міністрів. Стало неспокійно. Я сказав батькові, що хочу назад на Україну. Він дозволив. Привіз сюди трохи грошенят. Придбав квартиру на Чоколівці. Відкрив свою фірму. Життя непогане, можна було б і замислитись про сім’ю.

Я слухав його і думав: невже він не пам’ятає той останній зимовий день, а вірніше вечір, після якого ми з ним більше не бачилися? Невже він не пам’ятає, як залишив мене десь на березі Труханова острова? Невже не пам’ятає дзенькіт порожньої горілчаної пляшки, що котилася по вкритому льодом та сніговою кіркою Пішохідному мосту?

— Ти от одружився! Вже чекаєш двійнят! Це правильно, — продовжував він. — Це по-чоловічому!

Ми цокнулися: я — келихом дійсно гарного, важкого червоного, а він — чаркою горілки.

— Давай за дружбу! — він пропонує навздогін тост.

— Давай, — з холодом у голосі погоджуюсь я.

Потім він раптом помічає цей холод у моїх очах. У нього поступово дозріває запитання. І нарешті:

— Слухай, а ти ніби і не радий мені?

— Та я радий, тільки от хочу тебе запитати...

— Запитуй!

— Ти пам’ятаєш нашу останню зустріч? Взимку вісімдесят п’ятого? Не пам’ятаєш?

— Взимку? Вісімдесят п’ятого? — перепитує він. — Це коли мене з ментури поперли?

— Так. І ми тоді з тобою удвох святкували цю подію. Жерли горілку на Пішохідному мості. А потім ти залишив мене п’яного! Не пам’ятаєш?

У Гусейнова ворушаться губи, ніби він промовляє якусь мусульманську молитву. Його погляд спрямований усередину. Може, він справді нічого не пам’ятає?

— Розумієш. — Він повертає погляд на мене і я помічаю у його очах відчуття провини. — Дуже соромно. Пам’ятаю. Я цей вечір часто згадував! Я почав блювати з мосту. Перегнувся. А потім, коли попустило, обернувся і бачу, що ти йдеш туди, до острова. Валив сніг. Я собі подумав: ну і хер з тобою! Вибач, але саме так подумав, добре пам’ятаю! Міркую,що коли піду за тобою, то гарантовано замерзну на смерть. Гадав, що ти все ж таки місцевий, тебе хто-небудь та й підбере, а мене, кавказця, залишать, як собаку!..

Я слухав і дивувався. Дивувався з його чудової пам’яті, а ще більше — сміливості. Зізнаватися мені в цих думках — все одно, що самого себе поливати багнюкою.

— Якщо можеш, пробач! Вип’ємо на брудершафт і станемо братами! Ніколи більше такого не буде! Клянуся мамою!

— Слухай, — заговорив я, відставивши келих з недопитим вином убік. — Ти пам’ятаєш більше, ніж я. Але тоді взимку, якщо б один старий єврей мене випадково не помітив, ми тут не сиділи б. Ми з тобою взагалі зустрілися б лише там, — я показав рукою угору, на непомітне звідси небо. Я провалився у ополонку. Міг би досі на дні лежати...

Останні мої слова були переповнені холодним металом, мені самому стало страшно. І Гусейнов дивився мені у вічі не моргаючи.

— Що мені зробити? Скажи! Навіщо так довго виношувати у собі образу! Так не можна! — У його голосі вчувався неспокій. — Ми ж були обоє п’яними. Ти також міг би мене там залишити!

— Мабуть, що так, — погодився я. — Але чомусь усе вийшло навпаки. Ти мене залишив.

— Скажи, що я маю зробити, щоб ти мене пробачив? Якщо хочеш — удар.

— Давно хочу, — зізнався я.

Гусейнов налив собі ще одну чарку горілки, одним духом перехилив її. Роззирнувся.

— Але давай не тут, тут якось негарно. Іноземці сидять.

Він підвівся похитуючись. Попрямував до виходу. Я за ним.

На Набережно-Хрещатицькій було вже темно. Ми зупинилися біля входу у двір ресторану.

— Але ти бий так, щоби відразу про все забути і більше ніколи не згадувати! Не бійся, мене не раз били, я — витривалий! Зачекай. — Він пропустив пару, що вийшла з ресторану.

Хлопець і дівчина пройшли до чорного BMW. Ми зачекали, поки машина поїхала.

— Давай! — сказав він, ще раз роззирнувшись.

Я вдарив його в обличчя з усієї сили. Він відлетів назад, упав горілиць на асфальт і залишився там лежати.

Кілька секунд я спокійно чекав. Потім занервував. Невже забив? Адже він міг сильно вдаритися потилицею в асфальт, а це набагато страшніше, ніж удар кулаком у обличчя. Що тепер буде? Який я дурень! Яка тепер там Швейцарія, які пологи?! У «Київських відомостях» на першій сторінці буде заголовок великими червоними літерами: «Замміністра економіки вбив дагестанського бізнесмена!»

Не знаю, скільки страхіть відвідало мою голову за ці кілька хвилин, але якоїсь миті я помітив, що Гусейнов заворушився. Підвівся на ліктях. Сів на асфальті. Мовчки посидів. Потім встав на ноги.

— Якби знав — одягнув би джинси, — сказав він, прикриваючи правою долонею свого орлиного носа. — Бо ж думав: зустріну старого друга, треба одягтися краще! Костюм «Версаче», сорочка «Хьюго Босс»...

Він лівою рукою обмацав штани і піджак.

— Здається, все ціле...

Я обійшов його, обтрусив піджак та штани.

— Та ні, усе ціле! — заспокоїв я його і помітив, що вся моя злість, яка накопичувалася усе життя, як відсотки в банку, минула.

— Ти розбив мені носа, — спокійно сказав він. Його вологі очі блищали над прикритим долонею носом. Вони були переповнені жалем до себе.

— Пішли! — я узяв його під руку.

Зайшли в туалет. У нього з лівої ніздрі юшила кров. Він вмився холодною водою. Стояв тепер перед дзеркалом над умивальником і дивився, як з ніздрі продовжує текти кров. Текла і відразу ж змішувалася з тонкою цівкою води.

Я простяг йому кілька паперових серветок для обличчя. З однієї серветки скрутив щось схоже на корок та заткнув ним ніздрю.

— Диви, вийшло! — зрадів Гусейнов. — Ходімо за стіл!

Офіціантка Віта стояла саме біля нашого столика.

— Ой, щось сталося? — зі страхом у очах запитала вона, зауваживши брудні штани Гусейнова.

— Все в нормі, — заперечив він. — Вийшли на перекур, і я спіткнувся...

— Можете палити тут, я зараз вам попільничку принесу! — заторохтіла офіціантка.

— Ні, дякую! Вже накурився! Більше не хочу. Ти нам краще десерт принеси! Що ви там маєте найсолодше?

Віта назвала кілька видів десертів. Гусейнов вибрав нам по яблучно-медовому пирогу. Потім, коли офіціантка відійшла, наповнив мій келих і свою чарку, і на його вимогу ми випили стоячи на брудершафт.

Випити келих червоного чилійського вина практично одним духом до дна, — це, звичайно, блюзнірство, але так вимагав Гусейнов. Це було його бажання, і я його підтримав, як десять хвилин тому він підтримав моє бажання зацідити йому по морді. Одна з невідомщених образ була викреслена з моєї пам’яті і біографії.

111

Київ. Грудень 2015 року.

Щойно розпочалися народні гуляння, як про святого великомученика Володимира забули. Шуму враз поменшало, але я розумів, що цей затишок — явище тимчасове. Перед буревієм. А от яка буде буря, і з якого боку вона почнеться? Про це наші метеорологи навряд чи скажуть.

На честь католицького Різдва я прийняв у себе посла Ватикану нунція Григорія. У затишній, майже скорботній обстановці ми обмінялися подарунками. Відбувалося все це в Марийському палаці, в залі прийомів біля прикрашеної блакитної ялинки.

Нунцій непогано розмовляв російською і, дочекавшись миті, коли помічник і офіційний перекладач відвернулися на секунду, прошепотів: «Стережіться волхвів, що приносять дари!»

Я кивнув. І лише тоді, коли він пішов, я замислився: кого це він мав на увазі? Сьогодні ніхто, крім нього, мені дари не приносив. До того ж його дар був символічним і зовсім не особистим: картина шістнадцятого століття зі зображенням площі Святого Петра у Римі.

Близько дванадцятої я повернувся на Банкову і викликав до себе Колю Львовича. Той увійшов пружною ходою, переповнений по саму маківку почуттям власної гідності і значущості. В руках — коричнева шкіряна папка.

Я кивнув йому на диван майора Мельниченка. Він гепнувся туди задом, закинув ногу на ногу.

— Поки що тихо, — промовив він, розкриваючи папку. — Ось це, що ви просили!

Він підвівся, поклав переді мною кольоровий аркуш і знову всівся на диван.

— Що це таке?

— Кольорова ксерокопія фотографії зі спальні Майї Володимирівни.

— Добре, а по суті?

— По суті? Я все зрозумів. Росія вирішує свої проблеми. Адже в них незабаром президентські вибори. От вони і розкололи ліву опозицію. Дуже хитрий хід! Бажаєте мати святого вождя — йдіть у християнські партії, які входять у пропрезидентську більшість, не бажаєте — йдіть на хер! Бо вождь легалізований церквою і вже проголошений «захисником усіх сірих, убогих і ув’язнених». До речі, іконописні майстерні Печерської лаври отримали вчора ввечері замовлення із Загорська на двадцять тисяч ікон святого великомученика Володимира! А в нас усе тихо. Свята скінчаться під кінець січня, доти люди звикнуть до нового святого і не звертатимуть на нього уваги.

— То що, жодних проблем? — з недовірою поцікавився я у самозадоволеного голови адміністрації.

— Та ні, що ви, пане президенте! Без проблем не буває!

«Звичайно, — подумав я. — Якщо не буде проблем, то на хер ти мені тут такий потрібен?!»

— Українська православна церква виступила із заявою, у якій не визнає нового святого і забороняє своїм прихожанам торкатися думками чи губами його ликів.

— І що це може викликати?

— Подальший розкол православ’я. Але для країни в цілому тут немає нічого страшного. Чим більше церква матиме внутрішніх проблем, тим менше лізтиме у справи державні.

— А ти мудрий, — зітхнув я. — А що в нас там діється з експериментом видачі паспортів?

— Усе нормально. Експеримент поширили на п’ять областей і Республіку Крим. Майбутній громадянин сам визначає, в якій із запропонованих церков він бажає стати повноцінним громадянином України. Але татари стали гальмом. Ми не затвердили тексту клятви громадянина кримськотатарською мовою. А вони самі не хочуть його переробляти.

— А що там негаразд?

— У клятві немає жодного слова про Україну, а лише обіцянка бути добрим мусульманином і жити за Кораном.

— Нехай цим займається Микола!

— А він у санаторії, — усміхнувся Коля Львович.

— Я теж хочу в санаторій, — зізнався я, підтягуючи до себе з середини столу ксерокопію кольорового фото серця в розкритих грудях. — У кардіологічний...

Я залишив ксерокопію під настільною лампою і клацнув вимикачем. Лампа спалахнула й відразу ж замиготіла. І від цього мерехтіння дійсно заболіло серце. Я перевів питальний погляд на голову адміністрації. Вся його сьогоднішня пихатість умить зникла.

— А я думав, що ти вирішив цю проблему? — я кивнув головою на лампу.

— Я вирішив... Це щось інше! Напевно, контакти...

— Ану увімкни світло в кабінеті! — наказав я йому холодно.

Коля Львович підвівся, потягся рукою до стіни. Клацнув вимикач, і під стелею затремтіла дешева електрика.

— Ти що, взявся довести мене до інфаркту? — Я повільно підвівся з-за столу. — Так, швидко до Казимира, і щоб через півгодини все було в нормі, інакше я на п’ять хвилин скасую Конституцію і демократію, щоб навести у цьому безладі лад силою!

Від Колі Львовича на дивані майора Мельниченка залишилася лише вм’ятина. В мене дійсно боліло серце. Я дивився на ксерокопію фотографії, дивився на це бідне й не таке вже й здорове на вигляд серце, сфотографоване, мабуть, на згадку перед тим, як груди закриють і зашиють наглухо.

Викликав помічника. Попросив розшукати мені хірурга, який робив операцію з пересадки серця. Розшукати і привести.

Після цього приліг на диван майора Мельниченка та задрімав.

112

Київ. Червень 1987 року.

Сесія ще гуде в голові. Гуде по-справжньому. Бо до сесії я стільки не пив. А зараз і днюю, і ночую в гуртожитку. Відзначаємо «четвірки» і «п’ятірки». Я навіть вже не розумію, кому це вдається складати іспити на «добре» й «відмінно». Мені, принаймні, це не вдається. Але мене влаштовують і «трійки».

З матір’ю я зараз обмінююся записками. Заїжджаю додому коли її немає. Пишу: «Пробач, ночувати сьогодні не прийду! Готуюся до заліків та іспитів у гуртожитку.» Коли наступного разу потрапляю додому, отримую відповідь: «Сволота! Коли в тебе будуть діти, ти все зрозумієш! Сьогодні ж повертайся додому! У гуртожитках — антисанітарія і сифіліс!» Я відписую: «Не переживай, у мене ніколи не буде ні дітей, ні сифілісу! Закінчиться сесія — і я повернуся».

Так, я почуваюся винним. Я, звичайно, свиня. Але від гуртожитку додому їхати довше години. Туди й назад — більше двох з половиною. А я вже втягся у студентський розгардіяш. Я навіть не знав, що вчитися так весело! Та й міг і не знати, адже я найстаріший студент на курсі! Двадцять шість років! От ніби випадковість, але яка приємна. I знову ж треба дякувати мамі, яка пометушилась і витисла з військкома рекомендацію! Треба буде їй якось віддячити.

Під час мого чергового «заїзду» додому я залишаю на столі букет квітів — сім яскраво-червоних гвоздик по п’ятдесят копійок і тюбик крему для рук. Просто мої переживання співпали з отриманням від Давида Ісааковича подарунка. Він виклав мені десять карбованців, коли я до нього зазирнув.

— Почали з’являтися зайві гроші, — скаржився він мені, сьорбаючи чай. — Лікарі попередили, що горілки мені більше не можна, вина також. А на що ще гроші витрачати? От тобі можна! Візьми, купи! За моє здоров’я вип’єш!

Десять карбованців вистачило на пляшку червоного портвейну. Горілки мені не хотілося, та й ми, студенти, не полюбляємо горілку. Студентський напій — портвейн чи «Сонце в бокалі». Ну а на здачу я придбав гвоздики і крем, ще й дрібні гроші залишилися. Цікаво, що тепер напише мама, отримавши несподівані подарунки?

113

Повітряний простір. Вересень 2004 року.

Стрілки на своєму годиннику я перевів ще в літаку. Стюардеса підходила до мене кожні десять хвилин і обережно запитувала чи не треба чого-небудь. І позирала на живіт сплячої Світлани. Ще до посадки, незважаючи навіть на те, що ми проходили VIP-зал, попросили нас написати щось на кшталт розписки. Мовляв, Світлана вирушає в дуже вагітному стані в політ на свій страх і ризик і в будь-якому випадку не матиме жодних претензій до авіаліній.

— Що це за будь-які випадки? — намагався уточнити я.

— Ну, в тому випадку, якщо пологи в неї розпочнуться в повітрі, — м’яким голосом пояснила мені представниця МАУ. — Зрозумійте нас правильно, серед пасажирів може не виявитись лікаря чи акушера, а шукати найближчий аеродром буде для нас дорогим задоволенням.

Я пояснив їй, що до пологів ще цілих три тижні, але це її, представницю авіаліній, не заспокоїло. І вже коли вона отримала розписку, після того до нас більше не підходила. До літака нас підвезли на мікроавтобусі, і ми зручно влаштувалися собі в «бізнесі». Сиділи хвилин з десять, поки не під’їхали економісти, чи то пак, власники квитків в «економ-класі».

Зліт Світлана витримала добре. Літак вирвався з похмурого київського полудня, розітнув крилами хмари й відразу ж, мабуть, обсох під яскравим сонцем.

Нам запропонували апельсиновий сік і шампанське. Я взяв шампанське, Світлана сік — цокнулися.

— За удачу! — промовив я.

— За щастя! — додала Світлана.

Потім вона задрімала. А я сидів і переглядав у пам’яті вчорашній день. Згадував, як заїхав до мами. Як вона причепилася до мене, щоб я завіз якийсь там светр для Дмитра. «Якщо в нього немає светра, то я йому там куплю!» — обіцяв я, але вона продовжувала наполягати. Кінець кінцем, я привіз цей светр додому, але у валізи не поклав.

— Ви ж потім прилетите, — крізь сльози запитувала мама. — Ви ж не залишитеся там?! Я буду вам допомагати, онуків виховувати! Ти перекажи Дмитрові, нехай вони також повертаються! Мені самій сумно. Тебе я бачу раз на три місяці, коли заїжджаєш на п’ять хвилин! А Дмитро... Якщо на дитину наважилися, отже, він видужав! Та й тобі його лікування чималого вартує!

У цьому я не міг з нею не погодитися. Мої заощадження майже закінчувалися. Після запланованих витрат на помешкання та лікарню на моєму рахунку у рідному «Укрексімбанку» залишиться близько п’ятнадцяти тисяч доларів. А наступний «інвойс» від лікарні Дмитра та Валі потягне тисяч на тридцять. Цієї миті за західними мірками я буду цілковитим банкрутом, а Валю з Дмитром виженуть на вулицю.

Мої роздуми не були дуже життєрадісними. Я слухав гуркіт двигунів «боїнга» і міркував про те, що на мене ще чекає складна розмова з Дмитром. Усе, що я міг, я для нього зробив. Навіть більше. Але тепер він стає нормальною людиною. Матиме сім’ю і дитину. Матиме житло в Києві. Мамина квартира, дякувати Богові, трикімнатна. У Києві, коли що, він завжди може розраховувати на мою допомогу.

Світлана все ще дрімала. Знову підійшла стюардеса. Пошепки запитала, чи переглянув я меню. Я прошепотів у відповідь:

— Так, переглянув. Лосось із рисом.

— А пити? — запитала вона.

— Мінеральну негазовану.

Учора вранці, коли я заїхав до себе на роботу, Нілочка подарувала мені хрестик з бірюзи на червоній мотузці. «На щастя!» — сказала вона, а я мало не розсміявся. Поцілував її в губи, якось легко і природно.

Я прийшов, щоб востаннє перед від’їздом переглянути папери на столі. Паперів було безліч. Найважливіші, котрі стосувалися справ, проти яких я не заперечував, я завізував і поклав у папку з написом «Міністру». Всі інші лежали окремим стосом на лівому краю столу, але в мене не було ані найменшого бажання з ними розбиратися.

— Я їх охайно складу! — помітивши мою занепокоєність, пообіцяла Нілочка.

— Ти склади так, щоб більше ніхто й ніколи їх не бачив, у тому числі я! — попросив я її напівжартома.

— Ой! — стрепенулася вона. — Я ж забула вам повідомити, що вчора телефонував Догмазов і просив його розшукати!

— Повернусь — розшукаю! — відрізав я.

Вона стояла, вбрана у вузьку чорну спідницю. Біла блузка з мереживним комірцем додавала їй свіжості, підкреслювала молодість і натякала на невинність. Цієї миті вона здавалась мені напрочуд привабливою. В її вологих очах я прочитав благання не забувати її. Я міцно обійняв її на прощання і пообіцяв телефонувати.

114

Київ. Грудень 2015 року.

До вечора моє серце заспокоїлось. Але душевний неспокій залишився. Він навіть посилився після того, як Свєтлов повідомив, що Казимир літав у Москву і зустрічався там з високими чиновниками російського уряду.

«А чому я нікуди не літаю? — замислився я. — Чому жодного візиту за кордон за останні місяці, якщо не враховувати Монголії?»

Я наказав з’єднати мене з міністром іноземних справ. Він перелякано забелькотів, що до моєї операції не можна було, а зараз поки що ранувато. Що державні візити — досить нелегка справа для президентського здоров’я. Що варто зміцніти. «Ми готуємо візит в Албанію на початок березня наступного року», — під кінець розмови повідомив він.

«Албанія? — замислився я, кладучи слухавку. — Навіщо нам Албанія? Влаштовував би відразу візит у Гондурас!»

До дев’ятої години вечора нудьга, заволодівши мною, стала нестерпною. Забаглося прекрасного. Але Майї в її квартирці за стінкою не виявилось. І я наказав помічникові організувати поїздку до музею.

— До якого? — перелякано запитав він, дивлячись на годинник на стіні.

— А в якому в нас є щось прекрасне?

Він звів плечима.

— Я був тільки в музеї Вітчизняної війни і «під бабою».

— «Під бабу» будеш сам їздити. Я хочу побачити картини...

— Російський музей?

— Давай у Російський!

Через сорок хвилин під моїми ногами вже порипував старий паркет Музею російського мистецтва. Перелякані директор та співпрацівники музею залишилися стояти біля сходів поряд з моєю охороною. Я жадав самотності, я жадав залишитися наодинці з чимось прекрасним. Я заходив дедалі глибше і глибше в російське мистецтво і опинився в тупиковому залі, на стінах якого висіли величезні і справді прекрасні лісові пейзажі Шишкіна. Шишкін мені подобався. Один з його пейзажів охороняв мій сон, прикрашаючи стіну над президентським ліжком.

«Ось, — подумав я всідаючись на дерев’яну лавку для споглядання картин. — Ось куди б я хотів! Туди, на сонячні галявини. Хер з ним, що це російський ліс. Напевне малював Шишкін з натури де-небудь тут, в українських лісах. Або між українськими та російськими лісами ніякої різниці!»

115

Київ. Липень 1987 року.

Життя прекрасне і смачне. Це я зрозумів ще у перший день практики. Мене й Вікторію Козельник запроторили на місяць у їдальню ЦК комсомолу. Насправді, було б набагато логічнішим приставити сюди кого-небудь з кулінарного училища, але тоді ми з Вікою пролетіли б, як фанера над Парижем. І опинилися б у якій-небудь їдальні заводу або на м’ясокомбінаті.

А на разі — ми мов ангели, в білому. Розкладаємо вже придатні до споживання продукти по тарілочках, прикрашаємо, слідкуємо за дотриманням пропорційності, робимо контрольні зважування котлет і м’ясної нарізки. І при цьому встигаємо кинути собі в рот ковбаски чи сиру.

Час минає швидко. Найбільше навантаження — у обід. Комсомольські вожді — народ веселий, завзятий. З апетитом і грошима в них проблем немає. Та й звідки узятися проблемам, якщо бутерброд з червоною ікрою коштує тридцять дві, а з чорною — сорок три копійки?

Вчора до мене підходив один із вождів, Георгій Степанович, якого всі називають Жорою. «Ти як, хлопець надійний?» — запитав він у мене. Я кивнув. «Тоді голодним не будеш!» — усміхнувся він і, довірливо поплескавши мене по плечі, пішов.

Віка теж задоволена, але в неї інший привід для радості. Після закінчення робочого дня вона нишком знімає з непроданих бутербродів сир і ковбасу, загортає їх у серветки й розсовує по закомірках своєї місткої жіночої сумочки. Вона мешкає в гуртожитку, тож дбає про свій сніданок і про подруг не забуває. У мене немає такої потреби. За тиждень перебування вдома я знову посварився з мамою. Мені набридло їздити до Дмитра. «Не частіше, як один раз на місяць!» — поставив я ультиматум. «Коли в тебе будуть свої діти, ти все зрозумієш!» — затягнула вона свою волинку. «В мене не буде дітей, не турбуйся!» — відповів я і грюкнув дверима.

Відтоді живу в Давида Ісааковича. Ходжу у аптеку йому по ліки, смажу картоплю на комунальній кухні, де всі сусіди вже знають і шепочуться, що я далекий родич старого, якого підселили свої, щоб устигнути прописати мене на житловій площі, перш ніж Давид Ісаакович віддасть Богові душу.

Що ж до душі, то вона в старого справді є. Як він втішився, коли отримав листа від дружини і Мири! На кольорові полароїдні фото не міг надивитись. Ось Мира з мамою на фоні якогось магазину, а от вони біля фонтану, а збоку визирає класний автомобіль.

— Ну от, влаштувалися! — полегшено зітхає старий, повертаючи до мене голову. — Не даремно я погодився на розлучення. Зараз їм добре.

— Та й нам добре, — підтакую я.

А сам наминаю пересмажену картоплю. Вона рипить, тріщить, хрускотить на зубах, але все ж таки піддається. А винний у цьому сусід, на прохання якого я відволікся від сковорідки, щоб замінити в туалеті його лампочку. Там, угорі, на стінці під стелею стирчить сім лампочок — за кількістю сусідів. I от спочатку треба було усе ввімкнути, щоб зрозуміти, яка саме перегоріла, а потім викрутити її і закрутити нову. Поки я все це робив, моя картопля підгоріла і втратила звичну соковитість. Але за добро потрібно платити. Хто його знає, якби я відмовив сусідові, він міг би наступного разу в сковорідку з картоплею підсипати якої-небудь гидоти. Адже кухня наша — загальна. Холодильники — теж. Три штуки на сімох сусідів. Тут потрібно прораховувати все, щоб ніхто не мав на тебе зуба. Бо сусідський «зуб» іноді може виявитися страшнішим за ніж.

116

Швейцарія. Лейкербад. Вересень 2004 року.

У Цюріху мені спала думка, що ми перелетіли з вересня у серпень. Свіже альпійське повітря було добряче прогріте сонцем, і вже в аеропорту я захотів скинути піджак.

Таксист нам трапився на диво люб’язний. До речі, його люб’язність подвоїлася, коли він дізнався, куди нас треба відвезти. Навіть за моїми скромними підрахунками, він мав би заробити за цю поїздку триста або чотириста швейцарських франків. Швидко зрозумівши, що ми не розмовляємо німецькою, він перейшов на ламану англійську. Дізнавшись, що ми з Києва, почав муркотіти «Калинку-малинку». Вже коли машина почала підійматися в гори, він кілька разів зупинявся, даючи нам змогу намилуватися чудовими альпійськими просторами. В якомусь маленькому селі він пригостив нас чаем.

Світлана дуже часто дрімала. Переліт дається взнаки. Я дивився на її трішки припухлі повіки. Я неголосно цікавився у водія, скільки ще їхати. Він знизував плечима та відповідав: «Soon! Very soon!» Але те його «незабаром приїдемо» не відповідало дійсності. А якщо й відповідало, то тільки не українській. Між Лейком та Лейкербадом він зупинив машину на вузенькому мості, щоб надати нам можливість поглянути вниз у прірву. Світлана на цей час знову прокинулася. Чи то через цікавість, чи то через ввічливість вона глянула з моста вниз. У неї запаморочилася голова, її занудило. Я по-справжньому перелякався. Перелякався і таксист. За півгодини він вже вивантажував з багажника наші валізи та портплед. Тут уже стояв готельний «бел-бой», налаштований віднести валізи на будь-який поверх і затриматись у дверях, чекаючи винагороди. Лічильник нарахував триста сімдесят франків. Я виявився правий у своїх підрахунках. Чотири сотенні папірці лягли на розкриту долоню водія. Він побажав нам удачі й поїхав. А «бел-бой», не питаючись, поволік багаж у номер.

— Я трохи полежу, а потім підемо до Валі й Дмитра, — промовила втомленим голосом Світлана.

— Звичайно, — погодився я.

Допоміг їй скинути туфлі. Приніс із ванної просторий халат. А сам вийшов на балкон.

Наш номер знаходився на другому поверсі. Вікна виходили на північ. За триста метрів містечко закінчувалося, а земля поступово перетворювалася на камінь і бралася вгору. Це містечко, що «поселилось» у просторій ущелині, ще минулого разу здивувало мене своєю іграшково-красивою беззахисністю перед стихією. Його розташування нагадувало дно склянки, і коли Господь зажадав би наповнити цю склянку, то ніхто не врятувався б. Але швейцарські боги, мабуть, захищали Лейкербад. Лавини сюди не сходили, кам’яні обвали милували вілли, готелі й санаторії. Ніби все було застраховане самим Богом. Коротше кажучи — Швейцарія у своїй споконвічній тиші й безпеці.

Я взяв з міні-бару пляшечку пива. Прислухався до дихання сплячої Світлани — рівного і спокійного. I знову вийшов на балкон милуватися Альпами, що зносилися до неба.

117

Київ. Грудень 2015 року.

Вночі мені приснився російський ліс. Чому російський? Бо десь далеко, серед високих ялин, хтось постійно перегукувався, використовуючи російські матюки. Якийсь чоловік хрипким голосом кликав Дусю. А я збирав гриби і спостерігав час від часу за рудими мурахами, за їхніми живими стежками. Коли я присів навпочіпки і простяг руку за черговим білим грибом, то помітив, що волосинки на затиллі моєї долоні порудішали. Я підтягнув рукав ватяника (ось, виявляється, в чому я збирав гриби! Отже, ліс був справді російський, коли на мені ватяник) і з подивом зрозумів, що вся моя рослинність на шкірі також була рудого кольору. I все це на тлі цілковитого ластовиння!

— Дуся?! — волав за деревами невидимий захриплий чолов’яга.

Я вирішив піти в інший бік, щоб не зустрітися з ним. Перебрався крізь хащі молодих ялинок, зрізавши на ходу ножем з дерев’яною ручкою десяток маслюків. Вийшов на галявину, зупинився й побачив перед собою новенький джип «хаммер» жовтого кольору. В машині нікого не було. Номерний знак був рідний, київський, тричі «крутий». «ОО 1111 НН». Якраз перед переднім лівим колесом росла сім’я опеньків. Обережно, щоб не пошкодити протектор колеса, я її зрізав. Поклав опеньки в пластмасове відро і сам пішов далі, на ходу озираючись на машину. Джип видався мені знайомим.

Я ще пройшов метрів із п’ятнадцять і зупинився, побачивши попереду на галявині двох закоханих, які влаштували собі пікнік. Вони сиділи на темно-зеленому пледі. Між ними стояла пляшка шампанського і блюдо з тістечками. Білявка, якій на вигляд можна було дати двадцять п’ять років, повернулася до мене і кинула запитальний погляд. Слідом за нею повернувся чоловік. На його вузькому вилицюватому обличчі можна було прочитати пиху і легку роздратованість. Він поліз рукою до кишені сірого піджака. Витяг звідти якусь чорну штуковину, схожу на телевізійний пульт дистанційного керування. Спрямував цю штуковину на мене й натиснув на кнопку. І я відразу ж зник, розчинившись у лісовому повітрі. І відерце з грибами, яке тішило долоню своєю вагою, кудись зникло. Я розплющив очі, роззирнувся. Було темно. Я лежав у своєму «королівському» ліжку на Десятинній. У грудях, занепокоєне сном, вовтузилось серце. Рука сама потяглася до нього. Пальці пройшлися вздовж вертикального шраму. Потім долоня лягла на груди. І я відчув, як дві складові частини мого тіла обмінюються теплом.

— Годі, це ж лише сон, — прошепотів я.

Але, тим не менше, неспокій у мене в голові зостався. І я замислився про те, що вже два тижні мене не відвідує лікар.

— Гей! — гукнув я у напрямку дверей.

За дверима щось глухо впало. З таким звуком зазвичай падають на підлогу книжки.

У дверях з’являється пляма — обличчя помічника.

— Знайди мені Колю Львовича... Ні, зачекай! Знайди Колю Львовича, а він нехай знайде мені лікаря! Щоб за півгодини лікар був тут!

Помічник кивнув. Принаймні, собі я уявив це досить легко. Я сам не міг роздивитись у темряві, але звук причинених дверей підтвердив його не побачений мною кивок. Він помчав виконувати наказ. А мені хотілося тихенько і нерухомо лежати на спині й слухати своє тіло. Слухати його перед тим, як його послухає лікар.

118

Київ. Травень 1990 року.

Щось дивне відбувається в країні. Особливо у магазинах. Немає ані масла, ані нормального мила. Чесно кажучи, мама звідкись усе це бере. Вдома — порядок і в холодильнику не порожньо. Дещо я сам приношу з роботи. Я тепер у кафе ЦК комсомолу на постійній роботі. Мене вмовили перевестися на заочну форму навчання. Жора вмовив. «На хера тобі це навчання?! Ти хлопець не дурний! Диплом тобі все одно видадуть, зате будеш у теплому місці і в гарній компанії».

Я взяв і погодився. Жалкувати — не жалкую. Яка мені різниця, що там записано в моїй трудовій? Є речі важливіші. Тим більше, що навіть мати з повагою поглядає на внесок до сімейного холодильника. Та й Дмитра тішать трішки підсохлі, але все одно смачні бутерброди з ікрою. Коли буфет «виїзний», я таких бутербродів додому привожу десятків зо два. I не тільки їх! А «виїзних» буфетів дедалі більше й більше, майже щонеділі. То в Кончу-Заспу, то в ту ж Пущу-Водицю, то в Обухів. Починається все з «семінару» чи ще чогось, а закінчується буфетом за повною програмою, з коньяком і п’яними танцями.

— Пам’ятаєш, з тобою якось працювала така симпатична дівчина? — кілька днів тому запитав у мене Жора.

— Це коли я вперше проходив практику?

— Саме так!

— Віка? Пам’ятаю.

— Як вона зараз?

— Не знаю, давненько вже не бачив.

— Розшукай її. Адже вона не київська?

— Ні, з гуртожитку.

— У нас тут вечірка незабаром має бути, добре було б студенток покликати, — довірливо розповів він. — Ти побалакай з нею, може, гарних подружок прихопить!

— Добре, запитаю, — пообіцяв я.

Жора поплескав мене по плечі і, наспівуючи собі щось під ніс, пішов.

«Уже набридли їм свої комсомолки», — подумав я, дивлячись йому вслід.

А потім, під кінець робочого дня, знімаючи з непроданих бутербродів ковбасу СК і сир, замислився: чогось це тут поменшало і комсомольців, і комсомолок. Пригадав обличчя, які вже не бачив декілька тижнів. Куди вони зникли? Можливо, у відпустці? Літо ж на носі!

119

Швейцарія. Лейкербад. Вересень 2004 року.

З Дмитром і Валею ми зустрілися тільки наступного ранку. Вони самі прийшли в готель, занепокоєні нашою відсутністю. Але наша відсутність мала виправдання. Світлана як прилягла перепочити відразу після нашого приїзду в Лейкербад, так і проспала до самого ранку. Я з цього тільки радів. Усе ж таки три години в небі й ще майже три години в таксі — це не жарт для жінки на дев’ятому місяці вагітності.

Ми саме поснідали. Мабуть, останніми, бо в готельному ресторані залишався тільки один накритий на двох столик. До нас випурхнула дівчина-білявка і обслужила чаєм-кавою. Вона з величезною повагою, а, може, заздрістю дивилась на великий живіт Світлани, і коли через п’ять хвилин поставила на наш столик вазу з маленькими червоними трояндами, я подумав, що вона закохалась у наших ще не вилуплених немовлят.

А коли ми вийшли з ресторану у фойє готелю, то побачили біля стійки рецепції Дмитра і Валю. Я вперше почув, як Дмитро розмовляє німецькою. Це мене вразило. У школі він наполіг на своєму, щоб його не вчили англійської мови. Ніхто особливо не заперечував, розуміючи, що він хворий. А тут його досконала німецька практично збила мене з ніг.

Жінка за стійкою вказала йому поглядом на нас. Тут уже не обійшлося без обіймів. Я дивився, як смішно, перехиляючись через свої великі животи, обнімалися й цілувалися Валя зі Світланою. Ми з Дмитром теж обнялися. Я поплескав його по плечу. Але і його, і моя увага були зосереджені на зустрічі наших дружин.

— Тут поруч є чудова канатна дорога, — сказав Дмитро після паузи. — Можна було б піднятися. Там, на горі, є озеро, а навколо озера — стежка. Ми вже там були. Гарно, як у раю!

Я кинув погляд назовні, крізь скляні двері. Не можна було б сказати, що ранкова погода нагадує вчорашню. Сонячне світло не було тут таким інтенсивним, як учора в Цюріху, але, в принципі, мікроклімат тут був іншим. Небом не поспішаючи пливли тонкі мереживні хмарки. Вони пливли невеличкими зграями, призупиняючи, а потім знову пропускаючи рух сонячного світла донизу, ніби крізь «зелений» митний коридор.

Валя і Світлана, почувши пропозицію Дмитра, особливого оптимізму не виявили.

— Ви можете піднятися, погуляти, — не заперечувала Світлана. — А ми підемо, посидимо в кафе, поговоримо. Все ж давненько не бачилися.

На Дмитровому обличчі з’явилося легке розчарування, але я Світланину ідею підтримав. Тим паче, що в «райському місці» можна було б спокійно обговорити майбутні плани Дмитра. Хотілося відразу розставити усі крапки над «і», адже він напевне гадає, що й надалі проживатиме у Швейцарії, навіть не цікавлячись, чого це вартує його братові.

Наступної кабінки нам довелось чекати хвилин двадцять. Касир канатної дороги показав пальцем угору й захитав головою, виказуючи тим самим свій сумнів стосовно погоди.

I вже коли кабіна піднялася метрів на двісті над містечком, її почало розхитувати вітром. Я з жахом уявив собі, як би почували себе у цю мить Валя і Світлана! Це дійсно потрібно бути психопатами, щоб пропонувати таку авантюру жінкам на дев’ятому місяці вагітності.

Кабіну розхитувало ще хвилин п’ятнадцять, поки вона вдарилась об виступаючі гумові «ріжки» і ввійшла в паз верхньої посадочної платформи.

Тут, над Лейкербадом, сонце світило набагато яскравіше і було тепліше. Між нами й містом лежала тонка плівка хмар, що нагадувала сонцезахисний шар. Де-не-де на берегах великого озера лежав сніг. Мабуть, ще торішній.

Ми йшли вузенькою стежкою. Іноді вона розширялась, і ми могли крокувати пліч-о-пліч, але коли вона знову звужувалася, я пропускав Дмитра вперед.

— То які плани на майбутнє? — обережно поцікавився я.

— Відмінні, — весело відповів Дмитро. — Народимо дитину, будемо годувати, виховувати. Будемо до вас у Київ приїздити у гості...

— Ти це серйозно? — сторопів я.

— А що тут несерйозного? — весело продовжував Дмитро. — Це життя. Мені здається, воно щойно-щойно розпочинається. Справжнє, повноцінне життя.

— Гаразд-гаразд, — швидко погодився я.

Ми продовжували йти. Помовчали хвилин із п’ять.

— Дмитре, я хочу сказати тобі щось важливе, — нарешті, подолавши страх перед неадекватною реакцією брата, почав я.

Він зійшов зі стежки і всівся на стовбур дерева, що впало і лежало поруч.

— Знаєш, незабаром вам доведеться повертатися додому. Я більше не можу за вас платити. Світлана також не в змозі. Мама за вами сумує. У неї велика квартира, вона буде допомагати вам з дитиною...

— Чому ти не в змозі за нас платити? — його голос затремтів, наче від холоду.

— Я не маю грошей. Я ж не беру хабарів! А коли мені щось і перепаде, то цього не вистачить на дві сім’ї!

— А чому ти не береш хабарів? — пошепки запитав Дмитро, буравлячи мене своїми примруженими від сонця очима.

— Не хочу. Бо якщо я їх братиму, мені доведеться до кінця моїх днів приятелювати й пити з тими, хто їх дає! Розумієш?

— А ти бери не всі хабарі! Бери лише в добрих людей, у тих, хто згодом не буде тебе теребити!

— Немає таких! Невже тобі не зрозуміло? — Я, здається, вже збагнув усю марність цієї розмови. — Коротше кажучи, мої останні гроші підуть зараз на проживання і на пологи. Потім ми повертаємось у Київ. Світлана зможе сплатити за вас ще три-чотири місяці. I все. Ти зрозумів?

Дмитро кивнув головою. Він дивився собі під ноги на густий, йодового кольору, мох, що порозповзався по камінню. Він про щось думав. Я мовчав. Настрій був важкий, та все ж таки, що мав йому сказати, я сказав. I добре, що першого дня нашої зустрічі. До вечора він відійде, і ми зможемо нормально спілкуватися. Те, що я сказав, однаково залишиться в його голові фактом, від якого, як би він цього не хотів, йому не втекти.

120

Київ. Грудень 2015 року.

За вікном усе ще темно. До світанку чекати довго. Світанок взагалі в цей час настає після початку робочого дня. Але я сьогодні не хочу йти на роботу. Робота в мене препаскудна. Я не отримую від неї ні задоволення, ні щастя.

Хтось акуратно і обережно стукає у двері.

Помічник зазирає у спальню, шукає мене поглядом. Потім шепоче: «Лікар прийшов!»

Я вмикаю торшер в куті кімнати. М’яке світло досягає ліжка, але на іншу половину кімнати його не вистачає. Мій зір відразу помічає, що електрика цієї ночі в мережі не дешева. Звичайна. Лампочка не тремтить. Інакше було б досить соромно та огидно.

Я сиджу на ліжку в теплому халаті, опустивши ноги на паркет.

— Вас що-небудь турбує? — питає лікар, потираючи сонні очі руками.

— Мене турбує багато що. Наприклад, чому в мене не було медогляду вже цілих два тижні? Я що, цілком здоровий?

— Пробачте, я сам застудився...

— Гаразд, бери працюй!

Він виймає зі шкіряного медичного саквояжа, зробленого під старовину, стетоскоп.

Я розкриваю халат. Металеве, кругле вухо стетоскопу віддає холодом на грудях. Ось воно опустилось на лінію шраму, от воно вже лівіше.

— Ви недобре почувалися? — запитує лікар.

— Можна й так сказати. А ще можна сказати, що я почуваюся дуже херово. Мені сняться якісь пришелепкуваті сни...

— Нерви, — робить висновок лікар. — Поверніться, будь ласка, спиною. Я стаю на ноги, знімаю халат і повертаюся до нього спиною. Тепер вже кругле вухо повзає по моїй спині.

— Не дихайте! — просить він.

Я зупиняю дихання і прислухаюся до тиші. Й відразу, наче мій слух сьогодні особливо загострився, я чую якийсь шурхіт, цокання, далеке шипіння. Цокання, здається, лине з-за стіни, зі спальні Майї Володимирівни. Шурхіт повзе з-за дверей, звідти, де чергує мій безіменний помічник. Шипіння? Я знову прислуховуюся.

— Вам потрібен спокій, — перериває тишу лікар. — Щось ваше серце мені не до вподоби...

— Мені воно теж не подобається. Тим більше, що воно й не моє...

— Ой, пробачте, не так висловився...

— До речі, не бажаєш на нього поглянути?

Лікар занепокоєно дивиться на мене. Він, вірогідно, думає, що мені потрібен психіатр.

— Ні, ти не хвилюйся, я не буду себе різати! — заспокоюю я його. — Я маю фотографію.

— Фотографію?

— Так, з операційного столу. Випити не хочеш?

Він знову збентежився. Думки стрибають в його голові.

— Мені б чого-небудь заспокійливого...

— Гей, — гукаю я, і відразу ж у дверях з’являється голова помічника. — Два келихи і пляшечку «Хеннессі». У ванну!

Відразу ж повертаю голову до лікаря, і мені стає дуже його шкода. Він тримається рукою за своє серце.

— У тебе своє? — запитую я. — Чи, може, теж пересаджене?

— Кому я потрібен, щоб мені пересаджували...

— Ходімо! — наказую я.

У ванній досить затишно.

Тут як тут і помічник з підносом. Ставить піднос на широке підвіконня. Розкупорює коньяк, наливає у келихи.

— Підійди-но сюди, — кличу я лікаря. Вказую поглядом на його келих. А сам відразу обертаюся і милуюся Андріївською церквою.

Він п’є повільно і знервовано. Не зводить з мене погляду.

— Ой! Справді! Фотографія! — згадую я і приношу кольоровий знімок. — Ось воно, моє нервове!

Лікар поставив келих на підвіконня, узяв знімок в руки. Дивиться на нього мовчки. Так само мовчки задкує до найближчої галогенки, щоби світло потрапляло на фотографію, і присідає навпочіпки.

— Ні, це неможливо! — видихає він.

— Що неможливо?

Він продовжує роздивлятись фотографію. На його обличчі з’являється збентеження, крізь яке проступає страх.

— Ну кажи, чого ти мовчиш!

Лікар повертається до підвіконня. Сам собі наливає повний келих коньяку. Одним духом випиває половину. Лише після цього його погляд обережно, як хмара на сонце, «заповзає» на моє обличчя. Він не хоче дивитися мені у вічі. Його погляд прикутий чи то до мого носа, чи то до підборіддя.

— То що там?

— Може, мені здається. — Його голос тремтить. — Але це серце не виглядає здоровим... Це, мабуть, ваше серце перед тим, як його замінили. Вам вживлювали «серцеву батарейку»?

— Що за батарейка? «Дюраселл»?

— Та ні, в серце електронний стимулятор...

— Ні, ніби нічого мені не вживлювали! А чим тобі серце не подобається?

— Там рубець, на серці. Від операції. Такі залишаються після того, як у серце вживлюють стимулятор...

— Слухай, а як звати хірурга, який мене ремонтував?

— Професор Хмелько.

— Гей! — гукаю я у напрямку дверей. Чекаю секунд двадцять, поки не з’являється знайома голова. — Розшукай мені хірурга Хмелька і миттю його сюди!

Після того напускаю у ванну холодну воду, а сам повертаюся до підвіконня.

— Розповідай, розповідай далі! — прошу я лікаря.

— Про що?

— Про серце на фотографії.

— Я не знаю... Серце як серце... сліди ожиріння... Напевне, іншого не було...

— Іншого не було?! — я знову повертаюся лицем до шиби.

Вид нічного зимового Андріївського узвозу заспокоює мене, гіпнотизує. Я дивлюся на весь цей нерухомий міський пейзаж і відчуваю в ньому рух. І дійсно, з-за церкви на тротуар правої сторони повільно виходить жінка в довгому, до п’ят, пальто. На голові в неї хустина чи шаль. У руці — палаюча свічка.

— Поглянь! — звертаюся я до лікаря. — Ти як гадаєш, скільки їй років?

— Кому? — перепитує він.

— Цій жінці, зі свічкою!

— Там нікого немає, — знизує він плечима. У його погляді з’являється новий переляк.

Я вдивляюся у далеку постать. Ні, вона там є. Світла вуличних ліхтарів достатньо, щоб її роздивитися.

— Може, в тебе поганий зір? — запитую я в лікаря.

— Вже бачу, — шепоче він. — Вона щойно-щойно вийшла з-за рогу. Раніше ви не змогли б її побачити. У довгому пальті? Так?

Я повертаюся до нього. Вичікуючи дивлюся на нього, закопиливши нижню губу.

— Хіба лікар може лікувати, якщо він сам хворий? — запитую.

— За законами медичної етики, лікар спочатку повинен вилікувати інших, а потім — себе.

— Коротше кажучи, вилікувати себе він ніколи не зможе...

Він не встигає відповісти. Відчиняються двері. Цього разу помічник посмілішав. Зазвичай він залишає для своїх доповідей у дверях щілину завширшки не більш, як двадцять сантиметрів, а зараз просто-таки розчинив навстіж двері!

— Пане президенте! — його голос тремтить. — Професор Хмелько помер... Учора ввечері.

— Від чого?

— Ниркова недостатність...

— Бачиш, — кажу я лікареві. — I він не встиг себе вилікувати...

121

Київ. Травень 1990 року. Неділя.

Два «рафики» з емблемами турбюро «Супутник» від’їхали від сталінських колон ЦК комсомолу о дев’ятій ранку. Пляшки та їжу завантажили у інший «рафик». У нього ж сів і я з чотирма дівчатами з гуртожитку. У перший «рафик» залізли сорокарічні «хлопчаки»-комсомольці. Обличчя в них були заклопотані, в руках — портфелі, дипломати, ніби вони зовсім не на пікнік зібралися.

Приїхали на Десну. Жора закомандував розпалити багаття, зайнятися шашликами та іншою їжею, прихопленою з буфету. Та дівчат розважати поміж тим, поки вони, комсомольці, повирішують якісь там свої справи.

Справи вони вирішували досить бурхливо, влаштувавшись на підстилці біля самого берега. Вони то шепотіли, то переходили на крик. Передавали одне одному папірці, документи.

Я прислуховувався і час від часу вловлював знайомі і незнайомі слова, серед яких досить часто зустрічалися «кредит» і «трансфер». Дівчатка розбрелися по травичці. Усі вони, як на підбір, були у джинсах. Усі підфарбовані. Віка їхати відмовилася. Вона була на третьому місяці вагітності, на її обличчі красувалися плямочки, тож якби вона навіть погодилася їхати, я б тричі подумав і відмовив їй.

Багаття з соснових гілок приємно потріскувало на галявині. Дим лоскотав ніздрі. Ще півгодини — і можна буде встановлювати розбірний мангал і витягти з сумки трилітрову каструлю із замаринованим м’ясом.

Мимохіть я також перевірив наявність алкоголю. Десять пляшок бренді «Наполеон» і одна пляшка «Советского шампанского». Для початку непогано, але коли шампанське закінчиться? Доведеться дівчатам переходити на бренді? Мабуть, усе так і планувалося. Інакше Жора, заводій і організатор усіх виїзних заходів, дав би розпорядження прихопити вина. Але він цього не зробив. Сам у підсобці наклав до сумки пляшок і моргнув водієві, мовляв, бери й тягни у свій «рафик»!

122

Повітряний простір Швейцарії. Жовтень 2004 року.

Місцевий лікар оглянув Світлану і Валю. Попередив, що їхати в Цюріхську лікарню він їм не радить. По-перше, ймовірно, що закачає, а по-друге, гірська серпантинова дорога може спровокувати організм на передчасні пологи. «А ми прагнемо до того, щоб діти народжувалися пунктуально, згідно початковим розрахункам!» — сказав лікар, а Дмитро все це переклав.

— То що, пішки тепер іти, чи як? — знизав я плечима. — Чи він хоче, щоб тут родили?

Дмитро знову переговорив з лікарем. Обернувся до мене:

— Можна замовити вертоліт, який нас доставить у Цюріх, на дах дитячого шпиталю.

Тепер уже двоє дивилися на мене питально: лікар і Дмитро.

— I скільки коштує це задоволення? — поцікавився я.

— Три тисячі франків, — відповів Дмитро.

Спритний у мене братан. Якщо він не переклав мого запитання лікареві, значить, про все знав раніше.

— Гаразд, летимо.

I ось ми вже у вертольоті. Вертоліт білий, тільки з боків намальовані жирні червоні хрести. Спочатку я подумав, що це вертоліт «швидкої допомоги», але потім відкинув цю думку, згадавши, що на державному прапорі Швейцарії також красується червоний хрест. А може, Швейцарія і є «швидка допомога»? В будь-якому разі вона давно стала нею для нас і для Дмитра з Валею.

Пілотом був худорлявий чоловічок з ідеально підстриженими короткими вусиками, а на голові в нього були великі навушники. На вигляд йому було років із тридцять. Він повсякчас обертається й зиркає на нас. А ми сидимо, пристебнувшись, під стінками, один навпроти одного. З одного боку я і Світлана, з іншого — Дмитро і Валя.

Вертоліт піднімається вертикально дедалі вище й вище над містечком, схованим на дні гірської склянки. Потім перелітає через перевал. Під нами пропливає містечко Лейк. Далі ми летимо над уже знайомою серпантиновою дорогою, тільки вона в’ється змією, а ми летимо прямо.

Вертоліт вібрує. Я бачу, як тремтять у Дмитра руки, притиснуті до колін. Як здригається живіт Валі. Дивно, що животи Валі й Світлани майже однакові за розміром. Оце вже дійсно, форма не відповідає змісту. Адже в нас мають бути двійнята, а в них — одна дитина. Якщо виходити з математичних формул, то їхня одна дитина за розмірами має дорівнювати нашим двом. Це мене не тішить. Я знаю, що чим більший новонароджений, тим більше в нього сили, тим він здоровіший. Але Світлана відмучиться тільки один раз, і в нас буде відразу двоє дітей, а Валі, щоб мати другу дитину, доведеться знову дев’ять місяців мордуватися!

Я беру Світлану за руку. Її долоня гаряча. Ми зустрічаємося поглядами. Вона помітно нервує. Мені передається її занепокоєння, і я не випускаю її долоні до самого приземлення. Вертоліт акуратно опускається на дах чотириповерхової будівлі, саме в центр намальованого «прицільного» кола. Це ми оцінюємо, вже вилізши з гвинтокрилого апарата.

Медсестра в білому халатику, з нагрудної кишеньки якого звисає маленький годинник, як медаль «За взяття Берліну», веде нас від вертольота. Світлана обома руками притримує коси. Мене також штовхає в спину штучний вертолітний вітер, хоч я й несу в руках дві важкі валізи, а на моєму плечі теліпається шкіряний портплед.

Через півгодини ми вже обживаємо двокімнатний люкс у готелі на березі Цюріхського озера. Власне, це не зовсім готель, а найрадше реабілітаційний пансіонат. Тут є маленький парк із виходом на пляж, своя машина «швидкої допомоги», черговий лікар і медсестри. А все інше — як у доброму готелі: телефон, телевізор зі звичайним набором супутникових каналів, у ванній — кругле ввігнуте збільшувальне дзеркало на штативі для ретельного вивчення прищів на обличчі, мохнаті халати, мохнаті капці.

Я виходжу на балкон, дивлюся на озеро, на яхти, що пливуть по ньому. Звідси до води метрів шістдесят-сімдесят. На березі стоять лавочки, і на одній з них я впізнаю Дмитра, котрий сидить спиною до мене. Швидко він заселився!

— Світлано, ходімо до озера? — пропоную я.

— Ні, коханий, я полежу. Мені зле!

Коли за кілька хвилин я повертаюсь у спальню, то бачу Світлану, яка спить на боці. Так, міркую, з таким животом спати незручно. Головне, щоб було зручно животу й тим, хто у ньому живе. Нашим малюкам. З’явившись на світ, вони не перестануть бути головними. А живіт Світлани займе своє попереднє, менш значне місце в нашому житті і, мабуть принесе їй ще чимало клопотів, поки вона намагатиметься зменшити його до початкових розмірів, щоб він знову називався животиком, і щоб мати потім змогу ходити в басейн і на пляж у відкритому купальнику. Усі ці Світланині переживання були мені відомі. Вона говорила про це в будь-яких «жіночих» місцях, перукарня то чи приймальня лікаря, де на журнальних столиках глянцеві жіночі журнали, заповнені фотографіями топ-моделей, які рекламують купальники і спідню білизну.

— Можна? — я зупиняюся біля лавки за спиною Дмитра.

Він неохоче відриває свій погляд від води. Обертається. Дивиться на мене якусь мить. Потім киває головою.

Я присідаю на інший край лавочки. Між нами не більше метра.

— Як Валя?

— Відпочиває, — відповідає він, повернувши свій погляд до озера.

— Сьогодні тринадцяте? — запитую я, хоча чудово знаю, яке сьогодні число.

— Ну то й що? — відповідає він. — Погода чудова. Сонце й вітерець тепліший, ніж у Лейкербаді! А ось на цьому березі, бачиш, вілла з білими колонами!

У його голосі чується якесь незвичне нервове деренчання. Ніби він чогось боїться.

Я мовчу, а він продовжує милуватися білою віллою на протилежному березі. Дивиться ще кілька хвилин і раптом швидко піднімає голову.

— Я не повернусь у Київ! — різко кидає він, не зводячи погляду з протилежного берега.

Я спостерігаю за маленькою навчальною яхтою. Тринадцятирічна дівчинка в пухлому червоному рятувальному жилеті намагається впоратися з невеликим неслухняним вітрилом. Їй ніяк не вдаються спроби перекинути його на інший бік. Вітер постійно нахиляє вітрило разом з яхтою до самої води, але вона, вхопившись за фал, нависає над бортиком, піднятим над водою, і вирівнює яхту. Принаймні, цей прийом вона засвоїла добре.

Розмовляти з Дмитром я більше не хочу.

Ми з ним чудово мовчимо. Я не проти з ним мовчати аж до двадцять сьомого жовтня. Так буде спокійніше і мені, і йому. А потім ми привітаємо один одного з народженням дітей і почнемо збиратися додому, до Києва.

123

Київ. Грудень 2015 року.

Події минулої ночі непокоять мене. Вірніше, не події, про які мені нічого не відомо, а сам результат. Результат доволі скандальний, і просто необхідно, щоб він не став газетною темою. Поки я мирно спав на Десятинній, хтось поцупив з мого кабінету легендарний диван майора Мельниченка.

Я сиджу за столом. Дивлюсь на несподівану дірку в інтер’єрі свого кабінету і чекаю генерала Свєтлова.

Дивовижно, що охорона адміністрації президента нічого не бачила. Є ще, звичайно, система відеостеження. Тож, як запевнив мене Коля Львович, на її відеоплівках усе «зафіксовано».

Нарешті до кабінету влітає Свєтлов. Захеканий, скуйовджений.

— Я все знаю, пане президенте! — відхекується він, зупинившись. Озирається, кидає різкий погляд на місце, де стояв диван. — Мої вже працюють. Прочісують Спілку письменників...

— А навіщо мій диван письменникам?

— Ми перетрусимо все в околиці, не тільки письменників! — запевняє він.

— І ще дещо. — Я переключаю його увагу зі зниклого дивана на іншу, важливішу для мене тему, що виринула позавчорашньої ночі. — Дізнайся, чому помер хірург Хмелько, візьми ксерокс фотографії мого серця і організуй його експертизу.

— Експертизу ксероксу?

— Ні, серця. Це для того, щоб хто-небудь із надійних та мовчазних спеціалістів сказав, що він думає про сфотографоване серце. Зрозумів?

Свєтлов не заперечує.

Через півгодини до мене заходить генерал Філін. Професійним поглядом оглядає кабінет, ніби зниклий диван зменшили в розмірах і десь тут заховали.

— Треба перевести службу охорони в підпорядкування МВС, — радить він, хитаючи головою. — Це ж просто обурливо!..

— Ти все сказав? — роздратовано запитую я.

— Так, пане президенте!

— Тоді йди і розшукуй диван!

Знову затишшя. Я п’ю м’ятний чай. Кажуть, він заспокоює. Для мене було б найкраще приймати транквілізатори. Я хочу спокою. Хочу зняти стрес, але так, щоб не породити нове «диво»!

Мої думки переповзають на тему «дива». Цікаво, як там розвиваються події в Тернопільській області?

Але роздуми перериваються, коли я бачу, що за вікном іде сніг. Підходжу до вікна. Мимо мене летить безкінечний лапатий сніг. Деякі сніжинки намагаються зачепитися за шибку, але інші сніжинки збивають їх донизу.

«Новий рік, — міркую я. — Новий рік усе розставить по своїх місцях. Весь цей безлад закінчиться, і почнеться новий... новий безлад».

Це все ілюзія, приємна ілюзія. Новий безлад ніколи не почнеться, бо нинішній безлад — вічний. Для нового потрібні нові люди. Але їх немає. Кожна людина, перш ніж сюди потрапити, проходить особливу шліфовку, під час якої силою вирівнюються усі звивини, з корінням висмикується з голови і серця рішучість і сміливість, атрофується почуття гумору. Залишається інстинкт самозахисту і агресивна покірливість.

Як кортить у ліс! Я згадую картини Шишкіна й міркую, що для заспокоєння важливо постійно дотикатися до мистецтва. Або збирати гриби. Ці дві речі, взагалі-то, мають багато спільного. Чи, може, мені це здається?

— Гей, — кричу я.

Зазирає помічник.

— Що там за музей біля Російського? Здається, Західного мистецтва?

— Здається, — відповідає він.

— Щоб зв’язався з ними! Я сьогодні туди заїду. Приблизно о десятій вечора. Перед тим, як лягти спати... Разом з Майєю Володимирівною.

— Це не сподобається Миколі Львовичу, — напівпошепки виривається в помічника. З його обличчя стає зрозуміло, що він почав жалкувати про сказане ще до того, як закрив рота.

— Запхай свого Миколу Львовича... — починаю я, але помічаю, що, різко кивнувши головою, помічник зникає за дверима.

124

Київ. 20 грудня 1991 року.

Розпад Радянського Союзу Давид Ісаакович зустрів зловтішно. На цей час його здоров’я покращилось, і він вирішив влаштувати нам на свою пенсію свято. Попросив мене, щоб я покликав отця Василія. I я покликав його без найменших проблем.

На столі два розрізані оселедці, прикрашені кільцями порізаної цибулі й политі олією. Каструля з вареною картоплею, салат «Олів’є» з найсвіжішою лікарською ковбасою і дві пляшки горілки.

— Ти чому насупився? — запитує в мене отець Василій, розливаючи горілку.

— Чому? — перепитую я. Потім лізу в кишеню витертого піджака, одягнутого поверху грубого синього светра. Дістаю звідти трудову книжку та показую батюшці.

Він ставить пляшку на місце, а сам гортає мою трудову біографію.

— Звільнений у зв’язку з реорганізацією, — читає він. — Ну то й що? Знайдеш собі порядну роботу!

— Знайду! — погоджуюся я, а рука моя тягнеться до чарки з горілкою.

— Ти, головне, не поспішай! — радить отець Василій. — Уже ось незабаром Новий рік. Там буде зрозуміліше, в якій країні ми опинились! Може, Божа благодать настане без усякої там роботи! Ти ж бачиш, які зміни?

— Які там зміни?! — усміхається старий. — Коли рік тому викликав «швидку», приїздила за годину, а цього року — за дві з половиною! Виходить, що зміни на гірше!

— Вже гірше нема куди, — махає рукою отець Василій і дивиться на мене. — Так?

— Можливо, — суперечу йому я. — Все може бути. І гірше, і краще!

— Та ну вас к бісу, — трусить бородатою головою батюшка. — Горілка-оселедці на столі, а вони скиглять! Якого дідька ми тут зібралися? — він спрямовує свій погляд на Давида Ісааковича.

— Та це я вас зібрав, а не ви зібралися! — виправляє його старий. — Бо добре почуваюся! Щойно перестав ковтати прописані мені ліки, як відразу й видужав! Давайте за те, щоб минуле не повторювалося!

— Давиде Ісаакович, навіщо ви так? — морщиться отець Василій. — Воно вже й так не повториться, а бажати треба всім добра, і щоб це добро добром верталося...

— Це ти будеш своїм бабцям розповідати! — не здає позицій старий. — А коли до мене прийшов, то пий за мій тост!

Я сиджу, слухаю їхню суперечку і не можу нічого второпати. Вірніше, вловлюю зміст, навіть не зміст, а якусь нервову вібрацію. Напруження. Я сам теж напружений. І Новий рік, до якого мало що залишилось, мене теж не тішить. І минуле не тішить. Та й у принципі, не сьогодні я побачив, як начебто тремтять в усіх руки, що всі чогось бояться. І мати моя боїться. Вчора вночі чомусь плакала. Тільки Дмитро, мабуть, нічого не боїться, у нього все гаразд.

А я перехиляю в себе третю чарку і згадую, як за старою звичкою заходив у ЦК комсомолу і побачив цілий ряд опечатаних дверей. А з одних неопечатаних якісь люди виносили папки. Я запитав їх про Жору, про Георгія Степановича. А один мені відповів: «У Америці твій Жора!»

— Усе владнається. — Раптом отець Василій переходить на оксамитовий, майже співучий голос. — Головне — перечекати і обдивитися!

125

Цюріх. Жовтень 2004 року.

За тиждень до пологів Дмитра знову «заклинило». Після спільного сніданку в готельному ресторані він пішов прогулятися й десь зник. Ми зі Світланою сиділи на лавочці на березі озера й дивилися на яхти, коли за моєю спиною почулося часте дихання Валі.

— Дмитро, — видихнула вона, зупинившись та спершись обома руками у дерев’яну спинку лавки. — Ви його не бачили?

— Ні, — відповіла Світлана.

Валя, все ще намагаючись дати лад своєму диханню, роззирнулася навколо.

— I де він? Куди ж його чорти понесли?

— Сходи пошукай його, — неголосно сказала мені Світлана, потім подивилася на сестру. — Присідай! Зачекаємо тут, а Сергій зараз його знайде!

«Гарна справа, — міркував я, повертаючись до готелю. — Де в дідька лисого я маю його шукати, він же одного разу вже зникав!»

Мені пригадалося, як Світлана схвильовано розповідала про свою телефонну розмову з сестрою. Розповідала, як Дмитро пройшов сорок кілометрів і всівся десь на лавці. Там його й знайшли. Звичайно, цього разу він міг просто піти прогулятися Цюріхом. Адже погода чудова! Світить сонце, під ногами шурхотить листя.

Я вийшов на вулицю перед в’їздом до готелю. Ліворуч — Цюріх, справа — досконале передмістя, що повзе вдалечінь, уздовж берегів Цюріхського озера.

Куди ж він пішов?

Я дивлюся по сторонах. Я на його місті пішов би в Цюріх. Але якщо я, м’яко кажучи, не зовсім нормальний, то зробив би навпаки. Я знову повертаю голову праворуч. Інтуїція мені підказує, що він дійсно пішов, а не вийшов на прогулянку. Пішов із Цюріха так само, як недавно пішов із Лейкербаду.

I я рушаю спортивною ходою по тротуару прибережної вулиці. Обганяю літніх швейцарців, які нікуди не поспішають. А ті, що поспішають, обганяють мене на своїх дорогих машинах.

Було б резонніше попросити в готелі карту околиць, а ще простіше — замовити таксі й з вікна машини визирати мого божевільного братана, який ось у такий дивний спосіб готується стати батьком.

Але я йду пішки. Я хочу якого-небудь фізичного навантаження. Бо ж якщо постійно сидіти в ресторані чи на лавці зі Світланою, то з часом можна зажиріти.

I от я йду. Швидко, чіткою спортивною ходою. А мені кортить бігти. Але бігти я не буду — на ногах не кросівки, а туфлі вартістю 500 доларів. У них далеко не побіжиш. Бігати можна в спортивному або дешевому взутті. Але ні того, ні іншого я тут не маю.

Праворуч і ліворуч миготять ресторанчики, готелі, пансіони. Час від часу праворуч з’являється озеро, всіяне білими вітрилами великих і малих яхт.

Я зупиняюся біля відкритої тераси чудового кафе. От якби тут посидіти за горнятком кави! Але «сурми» кличуть далі!

За півгодини, коли я вже зморився від спортивної ходьби, сповільнив крок. Попереду побачив ще одне кафе з терасою. «Перекур!» — сказав я собі.

Квадратна тераса була повністю відкрита моєму погляду, і за кутовим столиком углибині, перед «живою» зеленою загорожею з підстрижених, густо посаджених туй, побачив Дмитра. Він сидів спиною до мене, відвернувшись, здавалося, не тільки від мене, а й від усього світу. Сидів і щось писав на аркуші паперу. Праворуч від нього стояло горнятко кави.

Я присів за найближчий столик. Підкликав офіціантку — молоденьку смагляву дівчину, чи то албанку, чи то гречанку. Попросив кави та коли.

Я не хотів турбувати Дмитра. Але на годиннику було пів на другу. Я тихенько підійшов до нього.

— Дмитре, нас чекають у готелі, — промовив я неголосно.

Він стрепенувся. Обернувся. У його очах промайнув переляк.

— Ти? — запитав він, і на його обличчі з’явилася посмішка. — Ну добре...

Він швиденько згорнув у трубочку аркуш паперу, на якому щось писав. Запхнув його у внутрішню кишеню піджака. Підвівся.

Смаглява офіціантка вже стояла за моєю спиною з рахунком у руках. Я поклав на її долоню дві великі п’ятифранкові монети. Потім, дивлячись їй у вічі виразно промовив: «Таксі, пліз!»

126

Київ. Грудень 2015 року.

Ці ідіоти перекрили Терещенківську вулицю. Пропускають лише тролейбуси. I все це тому, що ми з Майєю сидимо за столом із червоного дерева в залі «Малих голландців».

Усі двері причинені. За кожними стоїть охорона. Саме десь там нервово походжає взад-вперед Коля Львович.

— Скажи. — Я наливаю в Майїн келих сухе червоне. — А твій Ігор часто хворів?

Цього разу наша вечеря не вирізняється вишуканістю. Я замовив «пікнік», і їжа в нас шляхетна, але холодна. В’ялена сьомга, тарталетки з чорною ікрою, фаршировані перепелині яйця та інший їстівний дріб’язок.

Майя вже втретє поправляє декольте свого чорного плаття. М’яка тканина «стікає» її тілом донизу, не підкреслюючи форм. А, може, в неї вже і немає ніяких форм. Хоч я й не знавець моди, а свою дружину швидко відмовив би від такої покупки. Правду кажучи, в мене немає дружини, тож відмовляти мені нікого.

— Ну ти ж знаєш, що я не люблю про нього розмовляти...

— А ти розкажи мені не про нього, а про його здоров’я. У нього були які-небудь проблеми з серцем?

— У будь-якого ділового й охочого перехилити чарку чоловіка завжди є проблеми із серцем.

— Гаразд. — Я відпиваю вина й беру в руку тарталетку з ікрою. — Але операції на серці йому не робили?

— Коли я була з ним, не робили, — відповідає вона, але помітно, що якісь далекі думки її бентежать.

— А коли не була?..

— Та ж ми з ним були одружені тільки два роки. А що йому робили раніше, я не знаю.

«Потрібно розслабитись, — міркую я. — І отримувати задоволення від пікніка в чудовій музейній обстановці. Я не дізнаюсь від неї нічого корисного».

Підводжуся. Підходжу до невеличкого полотна, на якому смішно одягнуті фламандські селяни п’ють з глечиків вино.

— Колись було простіше жити, — звертаюся я до Майї.

Вона мовчить.

— Ти знаєш, що з мого кабінету викрали диван? — продовжую я. — Мені здається, що це перший випадок викрадення меблів з президентського кабінету.

Раптом Майя починає сміятися. Схоплюється, закриває долонею рота, але сміх все одно виривається назовні. Її плечі тремтять, і декольте знову сповзає набік, виказуючи темно-синій бюстгальтер.

— Чому ти смієшся? — дивуюся я. — Так, це цирк, але це дуже сумний цирк, у якому я виконую роль клоуна-жертви...

— Ти ж знаєш, у нас усюди крадуть. Це давня візантійська традиція. Просто дрібне злодійство досягло самої верхівки, дісталося до влади, яка завжди гидувала дрібним злодійством. Крала тільки по-великому.

— Тобі що, опозиція платить? — похмуро промовляю я. — Причому це не дрібна крадіжка, а цілком серйозна! Диван важить кілограмів сто, якщо не більше!

— А ти в курсі, що зараз збирають підписи за твій імпічмент? — шепоче Майя, ставши раптом серйозною, навіть занепокоєною.

— Звідки ти це знаєш?

— Прочитала в газеті.

— Цікаво. І хто ж їх збирає?

— І комуністи, і об’єднана права опозиція...

— Казимир, чи що?

— Так. Пишуть, що він от-от очолить опозицію.

— Все! Годі! Про політику жодного слова! — Я дивлюся на перепелині яйця, а сам думаю про Казимира. Мрію: от коли б його самого за ці перепелині яйця десь підвісити. Поки не затхнеться.

— Ти такий нещасний, — шепоче раптом Майя, дивлячись на мене зовсім іншими, вологими від співчуття очима.

— Ти тільки не плач, — жартівливо благаю її я. — У нас сорок п’ять мільйонів нещасних, і я в них — за старшого. Так що пожалій усю країну, а не окремо узятого президента.

На столі ще безліч їстівних «мініатюр», але пікнік уже видихся. У мене немає бажання розмовляти з Майєю. Вино ми допиваємо мовчки.

Вона йде першою. Її завезуть на Десятинну, а я тут ще ненадовго залишуся. Має підійти Свєтлов. Сподіваюся, він матиме що мені розповісти.

127

Київ. 12 січня 1992 року.

— Ти запізнюєшся, — дорікає мені отець Василій, щойно я спускаюсь у кафе-підвал «Квінта» на Великій Житомирській.

Ми справді домовились на першу дня, але на вулицях ожеледиця, і транспорт ледве їздить.

Він замовляє мені п’ятдесят грамів горілки. Я сідаю за столик. Навіть не знімаю знайдений недавно в шафі старий кожух з овечої шкури. На дворі — п’ятнадцять градусів морозу. Шкода, що я не знайшов рукавиць.

— То що за новини? — запитую я в батюшки.

— Спочатку вип’ємо, — похмуро відповідає він.

Я піднімаю чарку, щоб цокнутися, але він відводить свою чарку вбік. Як на поминках.

«Зрозуміло! — дійшло до мене. — Справді, хтось помер. Невже старий?»

— Давид Ісаакович нас покинув, — випивши горілку, тихо повідомив отець Василій. — Інсульт.

Я з розумінням і скорботою киваю.

— Коли похорони? — запитую.

— Це вже нам вирішувати. У нього нікого, крім нас з тобою, не було. Колишню дружину й дочку сповіщати не будемо. Поки що не треба.

Він дістає з кишені своєї старенької дублянки в’язку ключів і кладе на стіл.

Потім довго й пильно вдивляється мені у вічі.

— Знаєш, — нарешті починає він. — Потрібно завтра його забрати з моргу. Я не думаю, що він хотів би похоронів.

— А чого б він хотів? — цікавлюся я, намагаючись зрозуміти хід думки отця Василія.

— Якщо ти мені допоможеш, ми його порадуємо...

— ...? — На моєму обличчі з’являється запитання. Сформулювати його чітко і швидко я не можу.

— Пам’ятаєш, на місці своєї землянки він насипав могильний пагорб і встановив хрест? Це й буде його могила! Його улюблене місце, його справжня домівка, без усяких сусідів і спільної кухні.

Я погоджуюсь. А в моїй голові до першого німого запитання додалося ще чимало інших запитань, конкретніших. Як перевезти небіжчика на Труханів острів? Як і чим довбати замерзлу землю? І взагалі: як ховати? В труні? Чи просто так?

— А так взагалі можна? — обережно запитую я.

— Тільки один Господь нам суддя, і він нам цього не заборонить!

Я знизую плечима.

— Я був у нього вдома. — Батюшка вказує головою на в’язку ключів. — У нього там були гроші. На похорон і поминки повинно вистачити...

128

Цюріх. 25 жовтня 2004 року.

Результати останнього Світланиного медогляду додали впевненості в післязавтрашньому дні. Але в лікарні Світлана й Валя мали бути вже завтра вранці. Це про всяк випадок, як сказав лікар. Той самий лікар провів своєрідну співбесіду зі мною і Дмитром. Я пішов першим, а моїм перекладачем була Валя. Її щоки напередодні пологів майоріли здоровим рум’янцем. Я не втомлювався порівнювати її зі Світланою, вірніше, їхні настрої, посмішки, самопочуття. І щоки я зауважив насамперед тому, що Світланине обличчя, натомість, відрізнялося особливою блідістю, яка з’явилася вже у Цюріху. Вона й відпочивала більше, ніж Валя, але втома не сходила їй з обличчя, очі не горіли звичним вогнем. Звичайно, виношувати одну дитину легше, ніж двох, міркував я. І саме цим пояснював різницю між самопочуттям і настроєм обох сестер.

— Ви бажаєте бути присутнім під час пологів? — розпитував мене лікар.

— Я не проти, але дружина не хоче.

Валя переклала.

— Тоді ми триматимемо вас у курсі від тієї миті, як відійдуть води. Ви можете перебувати в кімнаті відпочинку, це поруч із палатою вашої дружини. Як тільки почнеться процес, ми переведемо її в пологову, це далі по коридору. Ми регулярно будемо вам про все повідомляти.

— А як вони будуть мені про все повідомляти, коли я зовсім не знаю німецької? — я зазирнув у блакитні Валині очі.

— Англійською, — пояснив лікар.

Співбесіда з Дмитром тяглася набагато довше, ніж зі мною. Йому також перекладала Валя, і я, чекаючи за дверима кабінету лікаря, почув короткі спалахи суперечок між Дмитром та Валею. Нарешті вони вийшли. Дмитро був сердитий.

Коли ми утрьох повернулися в готель, Світлана ще спала. До вечора вона прокинулась, пожвавішала й навіть захотіла попоїсти.

Дмитро пішов до озера. Він усе ще був не в гуморі. Вечеряли ми утрьох. Під час вечері Валя розповіла нам, що лікар категорично заборонив Дмитрові бути присутнім під час пологів. Лікар послався на телефонну розмову з професором-психіатром з Лейкербаду. Дмитро відразу ж, у кабінеті лікаря, пообіцяв начистити рило професорові, як тільки вони повернуться в альпійське містечко.

— Нічого, заспокоїться, — махнула рукою Валя. — Я маю ще пігулки, які дав для нього професор. Від нервів. Якось я вже кидала їх йому у чай. Дійсно, допомагають. Такий відразу лагідний і чуйний стає...

Раптом я спіймав себе на думці, що не сприймаю Валю як бодай трохи душевнохвору. Я пам’ятав її застиглий, збентежений вираз обличчя в саду Глухівського будинку-інтернату. Вона була млява. Хвороба читалася не лише у її міміці, а й у кожному жесті, кожному кроці. Зараз за столом сиділа цілком здорова, нормальна і гарна молода жінка. Через вагітність ще більш пожвавішали риси та колір її обличчя. На відміну від Світлани — я знову не втримався від порівняння. А цей, з ким вона разом лікувалася, хто став її чоловіком і батьком післязавтрашньої дитини, мій брат-близнюк, давно вже не схожий на мене, так і не вилікувався, так і залишився, як іноді казала моя мама, бідним шизофреником. Людиною непередбачуваної поведінки, а отже, непередбачуваної долі. Хоча й однаково за останні місяці, особливо від початку вагітності Валі, він став набагато нормальнішим. Мені вже давненько не доводилося чувати від нього негучних, сумних роздумів про беззмістовність та нудьгу життя.

— Я вже зібрала речі, — похвалилася Валя, виловлюючи ложкою креветок у супі з пихатою назвою «Аляска». — Хоч вони й пообіцяли відразу після пологів подарувати «Набір новонародженого». Там кілька памперсів, дитячі креми, олійка для шкіри й таке інше! А тобі, напевно, подарують відразу два набори!

Світлана усміхнулася, але її усмішка була втомленою. Хоч апетит мала нормальний.

— Ой! Вони бігають! — раптом радісно промовила вона, схопившись обома руками за живіт. — Дай руку! Дай руку!

Я ніжно поклав свою руку на її живіт і відразу ж відчув, як по долоні крізь шкіру живота пробіглися маленькі ніжки.

Її усмішка проясніла і звільнилася від утоми.

Невидимі ніжки продовжували бігати по моїй долоні. Може, це були вже не ті ніжки, але яка різниця! Відчуття було дивовижним. Коротше кажучи — це було справжнє диво. Ніби діти стукали у мою долоню зі Світланиного живота, попереджаючи, що вони от-от вийдуть. Ніби вони поспішали побачити нас, своїх батьків, об’єднатися з нами в одну веселу, невгамовну сім’ю.

129

Київ. Грудень 2015 року.

Генерал Свєтлов перестав повідомляти мені добрі новини. За це його можна було б і розжалувати. Але не він створює новини, він їх тільки повідомляє. А мені треба знайти тих, хто ці сумні новини створює.

Перед тим, як учора після опівночі піти з музею, я довго дивився на «Портрет невідомого». Дивився і заздрив. Як мені хотілося стати невідомим. Можна навіть без портрета. Адже в нас що не президент — біда для країни. У підручниках для дітей обходяться тільки датами президентства. Про досягнення України за час цих президентств — жодного слова. Дітей потрібно берегти від історії. Особливо від новітньої.

Я уявив собі який-небудь підручник через сто років. «Президентові Буніну С. П. пересадили серце трагічно загиблого олігарха. Серце було хворим і працювало лише завдяки вживленій батарейці, чи як там його, стимуляторові. Коли президент Бунін зробив спробу дізнатися подробиці власної операції, виявилося, що хірург помер, два його асистенти загинули в автокатастрофі, анестезіолог зник, а всі операційні сестри країни взагалі заперечують, що брали участь в операції. Після цього й сам Бунін С. П. врізав дуба, бо батарейка в сердечному стимуляторі сіла, а замінити її не було кому. Або не було чим».

Сумна посмішка промайнула на моєму обличчі. А думки продовжували текти.

«Або який-небудь екзамен у школі: «Хто такий Бунін Сергій Павлович?» — «Президент, у якого вкрали диван». — «Добре. А як називався цей диван?» — «Диван майора Мельниченка». — «А ким був майор Мельниченко?» — «Найзагадковішим героєм України, хитрим, як гетьман Мазепа. Він дуже любив сидіти на цьому дивані». — «Правильно, сідай. Відмінно!»

Усе б нічого. Але сьогодні мене повезуть на томографію серця. Здається, що саме серце передчуває зло. Як пес іноді відчуває або передчуває смерть господаря на відстані. Серце стукає з перебоями, неритмічно.

«Холодної ванни!» — благає мене організм.

«Дідька лисого! — відповідаю я. — Спочатку до лікарів».

130

Труханів острів. 13 січня 1992 року. Вечір.

Якщо змішати американський фільм жахів з радянським кіно про блокадний Ленінград, то вийде наш сьогоднішній вечір. Давида Ісааковича ми забирали з лікарні швидкої допомоги. Забирали не вранці, а о пів на четверту, коли вже починало сутеніти. Отець Василій обійшов кілька мікроавтобусів з червоними хрестами, що стояли біля лікарні. Порозмовляв з водіями і санітарами. Вибрав найговіркіших і справді вмовив їх допомогти нам у здійсненні «останнього бажання померлого», про що, насправді, сам небіжчик не просив.

Спочатку в моргу ми довели старого до ладу. Одягли на нього костюм, придбаний для розлучення. Потім завантажили у «швидку допомогу». І поїхали.

Їхали тихо, без мигалки та сирени. Напрочуд легко вдалося заїхати на вкритий снігом Пішохідний міст. Доїхали до острова, але з’їжджати з моста водій «швидкої» відмовився навідріз. Довелося вивантажувати Давида Ісааковича разом із ношами просто на сніг. Потім зняли нашого небіжчика з нош, і повернули їх медпрацівникам. Потім ще десять хвилин допомагали водієві практично вручну розвертати мікроавтобус, щоб той міг їхати назад.

I ось попливли, розчинились у ранній січневій темряві два червоних габаритних вогники «рафика», ледве помітне світло його фар. А ми стоїмо з отцем Василієм і дивимося услід «швидкій». Дивимося довго і сумно.

Я починаю мерзнути і нервувати. Але батюшка спускається під міст та витягає звідти раніше заховані дитячі санчата. I ми веземо на них лежачого старого углиб зимових джунглів уже безлюдного острова, в бік його землянки.

Через п’ятнадцять хвилин ми були вже на місці. Батюшка виявився напрочуд практичним чоловіком. Тут уже лежала купа дров, а трішки неподалік у снігу були заховані лом та лопата.

Ми розпалюємо вогнище над умовною землянкою Давида Ісааковича. Мені зрозумілі батюшкові наміри, і я бачу, що перешкод для їхнього здійснення не буде. Багаття розігріє землю, і ми зможемо перетворити умовну могилу на справжню.

Коли годин, мабуть, через п’ять, після двох перерв і однієї випитої просто з пляшки горілки для зігрівання, неглибока могилка була вирита, отець Василій несподівано приймає над покійником урочисту релігійну позу і починає його відспівувати. Баритон батюшки в нашій, освітленій вогнищем, темряві лунає тужливо, але зворушливо. Я майже не розумію слів. Вірніше, я не слухаю слова, я слухаю голос. І я хочу плакати. Полиски вогнища падають на пожовтіле обличчя Давида Ісааковича. Він, ніби воскова фігура, одночасно схожий і несхожий на близьку мені живу людину.

Коли ми акуратно поклали старого у могилу, отець Василій потис його холодну руку і сказав: «До зустрічі, Давиде!» Потім очікувально подивився на мене. Я також потис руку старого, але не зміг промовити жодного слова.

Коли повертались Пішохідним мостом, в обличчя дув колючий морозний вітер. Йшли мовчки. Зійшли на Набережну, дійшли до річкового порту.

Навколо тиша. Жодної машини, жодного віконця, де світилося б. Чесно кажучи, тут і будинків практично немає!

— Змерз? — запитав отець Василій.

— Трохи.

— Ходімо до нього! Я маю ключі. Там і пом’янемо!

На шляху нам трапився нічний кіоск, у якому ми розштовхали продавця-хлопця й придбали кільце угорської «салямі», дві пляшки пива, банку червоної ікри і пляшку горілки.

Після цього йти стало веселіше, та й крижаний вітер вже не здавався таким жорстоким.

131

Цюріх. 26 жовтня 2004 року.

Час нікуди не поспішає. Я дивлюся на червоне табло готельного електронного годинника. Двадцять хвилин після опівночі. Ніч. У номері, не зважаючи на трішки прочинене вікно, у яке завіває озерну свіжість, на диво тихо. Мабуть, жодна країна не спить так міцно та безтурботно, як Швейцарія. I поруч, звично лежачи на боці, спить Світлана. Вона спить обличчям до мене, на просторому квадратному ліжку. Правильніше сказати, вона спить животом до мене. Щоб дотягтися до її тонкого акуратного носика, потрібно лише простягти руку. А живіт — ось він. Він впирається мені в ребра. Я лежу на спині. Дивлюсь у стелю. Я сам притулився ближче до Світлани, сам вперся ребрами в її живіт, у якому живуть наші малюки. Сам слухаю шкірою їхні рухи. Близнюки то завмирають, то знову починають рухатись.

А я думаю про те, що відбудеться завтра чи післязавтра. Я уявляю, на скільки зміниться наше життя. Насправді мені важко уявити всі зміни, що чекають попереду. Моя уява не може впоратися із поставленим завданням. Я намагаюся мислити логічно. Дітям знадобиться няня, можливо, дві. Сама Світлана не впорається. А навіть якщо і впорається, то буде дуже втомлюватися. Втома відіб’ється на її обличчі, а обличчя відіб’ється у дзеркалі і псуватиме їй настрій. А що важливо для мене? Щоб у неї був завжди чудовий настрій. Один логічний ланцюжок уже є. Червоне табло електронного годинника запевняє, що збігло тільки десять хвилин від тієї миті, коли я перевіряв його востаннє. Може, годинник барахлить? Можливо, от-от настане світанок? Чому я зовсім не хочу спати?

Близнюки в животі розігралися не на жарт. Кілька разів хтось з них вдарив мене п’ятою чи коліном по ребрах. Мені смішно й весело. Це стає схожим на гру. Я проводжу долонею по Світланиному животі, намагаючись «спіймати» рухи близнюків, я граюся з ними ще до їхнього народження. Дивовижне відчуття! Колінами чи ліктями вони впираються у внутрішню м’яку стінку свого теплого тимчасового прихистку. А я ловлю їхні рухи долонею.

— Нічого, — шепочу я їм, підводячи голову і дивлячись на живіт. — Скоро побачимося!

Близько третьої години ночі малюки заспокоїлися та заснули.

— Відпочивайте-відпочивайте, — прошепотів я до них, гладячи теплий живіт. — У вас попереду кілька важких днів.

Сон усе не приходив. Я підвівся. Накинув білий мохнатий халат. Відкрив міні-бар, усередині загорілася маленька лампочка, привітно освітивши ряди маленьких пляшок з кампарі, джином та віскі. Трішки нижче стояли більші пляшечки — пиво, кола, мінералка «Віттель» і чекушка шампанського «Моет».

«Завтра, двадцять сьомого, я куплю велику пляшку шампанського, а поки що можна починати з малої», — міркую я, дивлячись на чвертку.

Я беру шампанське й келих. Тихенько, босоніж, виходжу на балкон. Причиняю за собою скляні двері.

Тиша ззовні нічим не відрізняється від тиші зсередини. Швейцарія спить, спить Цюріхське озеро, яке тут називають Цюріхським морем, спить нерухома місячна доріжка на поверхні озера. А далі спить протилежний берег, на якому палають лише поодинокі ліхтарі.

Корок на шампанському звичайний, стягнутий дротом. Я розкручую дріт, послаблюю його петлю навколо тонкого скляного горлечка. Раптом корок з ляском виривається з пляшки й вилітає за балкон. Я завмираю, перелякано роззираючись. Цей загалом негучний звук здається тут мало не криміналом. Я зробив замах на святе — на нічну швейцарську тишу. Я дійсно втяг голову в плечі й завмер. Немов дитина, що завинила, перевіряю: чи не помітив часом хтось із дорослих моїх випадкових пустощів? Але тиша тут напрочуд в’язка. Вона миттєво втягла ляск корка в себе. Я навіть не почув відголосу!

А шампанське з чвертки не вилилось. Тільки біла піна трохи піднялася і зупинилась.

Я підніс пляшечку до рота. Мені ще ніколи не доводилося пити шампанське з таких маленьких пляшечок. Я відпиваю з горлечка. Знову «брют», але цієї ночі мені однаково. Я п’ю шампанське не заради насолоди. Я п’ю його як прелюдію перед початком нового життя. І тому навіть його сухий, кислий присмак і лоскітливі бульбашки, потрапляючи в ніздрі, мене не турбують!

Я п’ю повільно. А моя пам’ять дістає з моїх запасників новорічну картину з минулого століття: я з друзями п’ю шампанське з горлечка в теплому парадному якоїсь хрущовки. Я — тінейджер, що намагається почуватися дорослим. Велика, «доросла» пляшка шампанського.

Зараз ніби світ перевернувся. З ним перевернувся і я. Я великий, взагалі-то не великий, а дорослий. А пляшка шампанського, навпаки, маленька. I мене це влаштовує.

132

Київ. 30 грудня 2015 року.

— Це ваше серце, — пояснює мені лікар, водячи указкою по рентгенівському знімку, закріпленому на світловому моніторі. — А ось це — стимулятор.

Указка спиняється на невеликому прямокутнику, розташованому в лівій частині серця.

— Але це не наш стимулятор...

— Як це розуміти?

— Ми такі не вживлюємо. У нас простенька модель, а тут якась із викрутасами.

Я розглядаю кабінет. Замислююся: чому мене привезли саме сюди? Адже наша лікарня у Феофанії завжди вважалася кращою, а це якась приватна лікарня, яких у Києві декілька десятків.

У Колі Львовича, який сидить бовваном на дивані, задзвонив мобільний. Він підстрибує та виходить, водночас дивиться на моніторчик мобілки, щоб вирахувати, хто телефонує.

— Це не стимулятор, — поспішає пояснити мені лікар, дивлячись на погано зачинені Колею Львовичем двері. — Це не стимулятор...

— А що? — не можу я зрозуміти.

Лікар теж не знає.

— Потрібно знімки томографа показати комп’ютерникам, — шепоче лікар.

Я задумливо погоджуюся.

— Але я такого не казав...

Я знову погоджуюся. Уважно вдивляюсь в обличчя лікаря. Білі халати позбавляють людей індивідуальності. Вони роблять їх схожими на святих. А святі завжди однакові. Цьому «святому» в білому халаті близько сорока років. Худорлявий. Щетина на запалих щоках. Ніс із горбинкою. Мабуть, єврей. Зазвичай, євреї нас і лікують.

— Як вас звати? — запитую.

— Семен Михайлович.

— А прізвище?

— Резоненко.

— Вам можна довіряти?

Він не встигає відповісти. Відкриваються, трохи рипнувши двері, і в кабінет повертається Коля Львович.

Я лише вловлюю погляд-відповідь лікаря. Він кивнув очима.

Цікаво! Якщо йому можна довіряти, але він чомусь боїться Колю Львовича, виходить, що моєму главі адміністрації довіряти не можна...

— Дякую, — кажу я формально-байдужим голосом. Повертаюся до Львовича. — Візьми знімки і підшукай ще кількох професорів для консультації. І взагалі, візьми цю справу на себе. Нехай напишуть, що вони думають!

— Буде зроблено, — неголосно відповідає Коля Львович.

— Це дзвонили з приводу дивана? — запитую насамкінець.

— Ні, про диван ніяких новин!

— І плівок відеостеження теж не знайшли?

Він заперечно хитає головою.

— Як ти гадаєш, скільки в адміністрації має бути злодіїв і зрадників, щоб така крадіжка стала можливою?

Власне, я пожартував. Але обличчям Колі Львовича поповзли думки. Знизу — до підборіддя, з губ — на чоло.

— Не менше п’яти чоловік, — невпевнено каже він.

— Якщо ти мені їх не знайдеш...

— Шукають! — запевняє він мене. А в очах — щось незрозуміле. Незвична для нього холоднокровність.

133

Київ. Лютий 1992 року.

Недавно я пригадав французьку приказку: поїхати — це трішки померти. Пригадалась, коли я думав про Давида Ісааковича. Від нього поїхали дружина та донька й немовби трішки померли. Потім помер він сам. «Поїхав» назавжди.

З одного боку, Давида Ісааковича вже місяць як немає. Він лежить собі в землі-холодильнику на Трухановому острові. З іншого боку, ми з батюшкою ходимо до нього в гості, а вчора я навіть заплатив в ощадкасу за його кімнатку і електрику. Сусіди, схоже, вважають нас його спадкоємцями. Принаймні, ми вже тричі запрошували їх на поминки в його кімнату. Стіл накривали щедро. «Ось коли скінчаться його гроші, тоді не будемо», — сказав мені отець Василій у відповідь на мої сумніви.

Проте скільки добрих слів ми почули про старого за ці три рази від сусідів. Усі його, виявляється, любили. Усім, виявляється, його не вистачає. А востаннє Валентина Петрівна, яку я раніше, здається, й не бачив у квартирі, з хвилюванням у голосі припустила, що тепер до них можуть підселити якогось алкоголіка чи бомжа. І відразу поглянула на мене як на останню надію. Я спочатку нічого не зрозумів, але потім, після чергового скорботного тосту без цокання чарками, над столом зависла така багатозначна пауза, після якої міг або міліціонер у лісі народитись, або відкритися всім нам якась велика таємниця. Відбулося щось подібне до останнього. Дружня комунальна сім’я, перейшовши на шепіт, звернулася до мене з дивною привабливою пропозицією. Виявляється, якщо людина живе в квартирі без прописки більше шести місяців і сусіди можуть це підтвердити, то його зобов’язані в цій квартирі прописати. Розумієте, до чого вони хилили? Вони вирішили, що краще в кімнаті старого житиму я, ніж який-небудь незнайомець. Самі вони не мали права претендувати на квартиру старого у зв’язку з наявністю своїх квадратних метрів. Дітей у старого не було.

— Ти поміркуй, — підтримав у кінці серйозного монологу Валентини Петрівни отець Василій. — Давид Ісаакович був би тільки радий. Він ставився до тебе як до рідного сина!

— І ми підтвердимо! — додав сусід, спеціаліст з розношування тісного взуття.

— Я ще все обміркую, — пообіцяв я.

На прощання отець Василій нагадав дружній комунальній сім’ї, що незабаром сорок днів з дня смерті Давида Ісааковича. Попереду — нові поминки, але вони будуть цілком канонічні, правильні.

А я, як і обіцяв, усе серйозно обміркував і навіть порадився з мамою. Вона, як виявилось, чудово розумілася на житловому законодавстві і його можливостях.

— Це який район? Старокиївський? — запитала вона швидше в своєї пам’яті, ніж у мене. — У мене там у райвиконкомі знайома працює!

Доля кімнати в комуналці була вирішена.

134

Цюріх. 27 жовтня 2004 року.

У нас цю кімнату назвали б приймальною палатою. Простора: три великі дивани, перед кожним — журнальний столик. Широке вікно, крізь яке ще годину тому можна було б роздивитись ідеально підстрижені «а-ля повітряна кулька» молоді дерева невеликого парку. Ліворуч від вікна три «продажних» автомати. Один гордовито називається «Nescafe». Дев’ять видів розчинної кави. З кофеїном, без кофеїну, з цукром, без цукру... І лише півтора франка! Поруч автомат із колою і спрайтом у пляшках, а третій — цей нижчий. І стоїть не на підлозі, а на підставці. І грошей не бере. Але наливає в пластмасові стакани тільки бульйон і якийсь вітамінізований чай.

Дмитро сидить на дивані біля вікна. Під торшером. Читає книжку німецькою мовою.

— Про що читаєш? — цікавлюся.

— Про хворих старих. — Він показує мені обкладинку. — Цікаво! От дожити до їхніх хвороб!

— А на що вони там хворіють?

— На склероз, впадають у дитинство! Молодчина цей, — він зазирає на обкладинку, — Мартін Сутер! Добре описує!

— Він, мабуть, сам старий, — бурмочу я і знову роззираюсь.

Я сиджу на сусідньому дивані. Мені здається, що диван занадто м’який. Це тому, що я нервую. Нервую і заздрю олімпійському спокою Дмитра.

Нас привела сюди, немов школярів, жінка-лікар. Привела і залишила. Пообіцяла, що триматиме нас у курсі подій. Що вона там ще казала? Адже Дмитро перекладав! Згадав! Казала, що можна буде винайняти кімнатку з ліжком саме тут, далі по коридору. Недорого. Всього сто франків! Але ми відмовились.

«Господи, — міркую я. — Як я не люблю чекати!»

Беру зі столика перший-ліпший журнал. Мало того, що він німецькою. У ньому якісь викрійки й фотографії немолодих жінок у в’язаних светрах.

Я порпаюся у журналах, якими завалені ці столики. Нарешті знаходжу один з Мадонною на обкладинці. Не те щоб я великий прихильник Мадонни, просто її я хоч знаю в обличчя. Але в журналі самі Брітні Спірс і Крістіни Агілери. А це вже не для мене.

Підводжуся і прислухаюся до тиші. Натискаю на «бульйонну» кнопку безкоштовного автомата. У пластиковий стаканчик ллється рідина зеленого кольору. В ніс б’є знайомий штучний запах бульйонних кубиків «Кнорр». Над стаканчиком здіймається пара. Я не поспішаю пити. Я зігріваю долоні.

За півгодини в кімнаті з’являється чи то китаянка, чи то таїландка в синьому халаті з корабельною шваброю. Вона швидко миє мокрою шваброю підлогу. Ми для неї не існуємо, хоча, як не дивно, вона не просила підняти нас ноги, так що підлога під та перед нами залишається не помитою. Потім вона дістає з кишені балончик якогось спрею. Вона спрямовує його у стелю і з нього виривається мутний повітряний струмінь. У повітрі відразу з’являється смак штучної свіжості, з пахощами дикої м’яти.

Ми знову залишаємось самі. Я дивлюсь на годинник. Скоро опівніч, а криків новонароджених не чути. Може, у Швейцарії новонароджені не кричать? Через повагу до закону про дотримання нічної тиші?

О пів на першу з ледь освітленого коридору з’являється вже знайома мені жінка-лікар. Я, здивований, дивлюсь їй на ноги. Вона взута у м’які капці. Ось чому я не чув кроків! Вона дивиться на Дмитра. На її обличчі сувора посмішка.

Вона щось каже моєму братові, і його очі загоряються щасливим вогнем.

— У мене донька! — він обернувся й радісно повідомляє мені.

Жінка веде його за собою. Я залишаюся сам. Я кидаю в кавовий автомат півтора франка. Автомат дзижчить, спочатку з’являється білий стаканчик, потім у нього ллється кава. З чудовим кавовим ароматом.

У коридорі знову пожвавлення. Дмитро на якусь мить повертається до мене й показує мені маленьке червоне личко новонародженої, загорнутої в рожеву ковдру.

— Поглянь! — радісно каже він. — Яка красуня!

Знову йде.

«Нічого, — думаю я, — мені незабаром таких двох принесуть!»

За п’ятнадцять хвилин Дмитро з’являється знову, але цього разу для того, щоб попрощатися. На нього вже чекає таксі. Він повертається в готель. Він бажає мені якомога швидше дочекатися хороших новин.

А час повзе так повільно, ніби боїться темряви, чи ніби йому поперебивали ноги. Я підводжуся. Зазираю у довгий коридор. Там нікого. Тиша і спокій. Навіть важко собі уявити, що десь зовсім поруч народжує моя дружина. Народжує і стогне, кричить. І як це швейцарцям вдається ізолювати від зовнішнього світу будь-який звук?

У мене починає гудіти голова. Я хочу прилягти, і не можу боротися з цим бажанням.

135

Крим. Форос. Держдача. 31 грудня 2015 року.

Шершаве зимове сонце тут, на ПБК, здається лагіднішим. П’ять градусів вище нуля. Одноманітний шум моря. Ми з Майєю спускаємось у ліфті до берега. На ній джинси в обтяжку й синій светр. Усе підкреслює її стан, апетитний і в чомусь підлітковий.

Краєм ока оцінюю задню вертикаль її тіла. Її задкові такі джинси дуже навіть пасують!

Я, мабуть, вже більше ніколи не матиму романтичних побачень і новорічних свят.

Дивно, хвилі ніби й шумлять, але ледь накочуються на берег. Я простягаю руку, і холодне море приємно обпалює мені пальці. От якби скупатися!

Озираюсь на свою супутницю. Вона дійсно сприйме мене за божевільного.

— Майє, ти не хочеш скупатися?

Вона з подивом підводить вії, дивиться на мене з цікавістю.

— Я ні, але якщо ти хочеш, тоді будь ласка! Тебе однаково врятують! — I вона вказує поглядом в бік альтанки, де я помічаю двох-трьох зачаєних чоловіків.

— А може, у них зовсім протилежне завдання? — усміхаюся я.

Я роздягаюся голяка і повільно заходжу в солоний холод Чорного моря.

Хвилі хоч і маленькі, але все одно штовхають мене до берега. А ось підводна течія, відкочування цих самих хвиль, затягує далі, углиб.

Я мовчки занурююсь по шию. Мені дуже кортить поділитися цим неймовірним відчуттям. Згадую отця Василія, Давида Ісааковича. От якби їх сюди!

Озираюсь. Майя, вловивши мій погляд, махає мені рукою. З-за альтанки хтось спостерігає за мною у бінокль. Показати йому член, чи що? Ні, немає жодного бажання вибиратися на берег. Якось буде. Хоча президентського члена він, мабуть, не бачив жодного разу в житті. Мав би про що розповісти дружині й дітям!

У мене з’являється відчуття дивовижної гармонії, ніби я стаю невід’ємною й природною частиною моря, морської фауни. Здається, що кров у тілі холоднішає, так само, як і моє бажання повертатися на берег. Можливо, моя справжня життєва орієнтація — людина-амфібія? Як у старій радянській кінострічці. Може, мене треба тримати в бочці з холодною морською водою, щоб я почувався комфортно й не відволікався думками на дисгармонію, які постійно виникають між моїм середовищем проживання і моїм тілом? Ця дисгармонія з цілком фізичної перетворюється у настирливий неспокій розуму, у підозріливість. Але ця підозріливість цілком виправдана. Я не маю іншого виходу. Якщо я дізнаюся про пересадку серця тільки після операції, коли це серце вже вшите білими нитками! Якщо в серці виявляють якийсь комп’ютерний чіп незрозумілого призначення! Якщо, кінець кінцем, з мого робочого кабінету крадуть диван, а заразом з ним і плівки системи відеостеження! Скажіть, я можу спати при такому житті? Мене взагалі дивує: як я в такому стані взагалі можу засинати?

Я раптом помічаю, що пливу геть від берега. Повертаюся. До президентського пляжу близько трьохсот метрів. Ліворуч від альтанки, вже зовсім не соромлячись, стоять двоє чоловіків. Один із них спостерігає за мною у свій бінокль. Вони стоять нерухомо. Так само нерухомо стоїть і Майя, тільки вона, здається, роздивляється щось під ногами.

З боку Туреччини до моїх вух долинає дзижчання. Я роблю енергійний розмах руками, щоб якомога вище випірнути та зазирнути за невисокі хвилі. І бачу білий рятувальний катер, що пливе у мій бік.

Ось як? Я набираю повні легені повітря та пірнаю під воду. Вода не хоче мене, намагається виштовхнути. Зануритися глибше мені бракує сили, і я просто пливу під водою невідомо куди. Пливу з розплющеними очима, але нічого, крім сірого напівкаламутного простору, не бачу. Зате очам приємно від дотику з водою. Очам цей холод здається лагідним.

Випірнувши, я опиняюся біля самого борту рятувального катера. Задираю голову, щоб висловити свої почуття, і бачу саме того, хто мені потрібен. Над бортом височіє Коля Львович у темному костюмі, поверх якого надітий оранжевий рятувальний жилет.

— Сергію Павловичу! — гукає він. — У мене тут Зельман, кримський губернатор. У нього таємне повідомлення. Дуже важливе. Може, ступите на борт?

— Зельман?! — Моя роздратованість від перерваного купання минає. До Зельмана, низькорослого кримсько-татарського єврея, я ставлюся добре, хоч і зустрічався з ним усього п’ять разів. — Гаразд! — кажу. — Давай трап!

Білий пластиковий трап спускається у воду. Я піднімаюся на борт. Мене вже чекає Зельман з великим рушником у руках. Поки я намотую рушник навколо стегон, Коля Львович наливає у склянку віскі. Простягає мені.

— А де лід? — запитую я.

— Так ви щойно з холоду!

— Де лід? — перепитую.

Коля Львович стрімголов мчить у каюту. Повертається з пластиковою формою для льоду, яку щойно витяг з холодильника. Я сам виламую з форми фігурний лід, і коли кидаю два шматочки у склянку, помічаю, що вони мають якусь дивну форму. Вони чомусь дуже нагадують мені маленькі людські голови. Я виламую з форми ще один шматочок, роздивляюся. Дійсно! Це бюстик з льоду!

— Хто це? — запитую в Колі Львовича.

— Грушевський. Перший президент України, — відповідає той.

— Першим був Кравчук!

— У новій Україні був Кравчук, а у старій — Грушевський, — пояснює він.

У зелених очах Зельмана з’являється іскра цікавості. Він простягає долоню, а я кладу в неї льодяний мікробюстик Грушевського, який уже почав танути. Зельман підносить його до очей.

— Так от яким він був, — замислено дивується він.

— Та не був він таким! — Я махаю рукою й відпиваю холодного віскі. — То що ти там хотів мені розповісти?

На обличчі Зельмана з’являється неспокій.

— Росія риє під протокою тунель. До Керчі.

— Ти звідки знаєш?

— А вони цього й не приховують. На їхньому березі все обгороджено, повно техніки й охорони. До нас перебіг один із їхніх робітників, з походження українець. Розповів, що бачив плани тунелю. Сказав, що два тунельні комбайни вже розвантажили. До речі, проект тунелю повністю злизаний з проекту тунелю під Ла-Маншем, тим, який між Англією і Францією.

— А нам Росія нічого не повідомляла про це будівництво? — Я переводжу погляд на Колю Львовича.

— Ні! Навпаки!

— Що навпаки?

— Ми вже сьомий рік обговорюємо з Росією проект будівництва моста з двома розвідними секціями для проходу суден. А про тунель не було ніякої мови.

— То ти придумай що-небудь. Бо вилізуть вони на нашій території і скажуть: «Ну от, ми знову разом!»

— Я гадаю, що вже є деякі напрацювання, — припустив Коля Львович.

— Увечері доповіси! До речі, що там з диваном? Знайшли?

Коля Львович відразу никне, закопилює губу й заперечно хитає головою.

— Гаразд, — зітхаю я. — Наливай ще і повертай до берега! Бо Майя почне хвилюватися...

Приємно булькоче віскі. Коля Львович за моїм настирливим бажанням наливає і собі. Зельман п’є пепсі-колу. Недавно він прийняв іслам і на перших початках дотримується всіх заповідей Корану. Хоча в Корані, здається, немає жодного слова про віскі.

136

Київ. 8 березня 1992 року.

У когось сьогодні Міжнародний жіночий день, а в нас з мамою — особливе свято, набагато визначніше. Вчора в мене у паспорті з’явилася нова прописка. Тепер я офіційно прописаний у кімнаті Давида Ісааковича.

Чесно кажучи, задля цього довелося попріти. Виявилося, що небіжчик ще при житті мав написати заяву з проханням, щоб мене в нього прописали. Що він і зробив. Написав моїм почерком.

— Та ти ж старайся! — висіла над моєю головою мати, коли я вже втретє переписував коротеньку заяву в паспортний відділ ЖЕКу. — Він же був стареньким, от і ти пиши немовби тремтячою рукою і не роби літери такими круглими! Ти ж не першокласник!

За вікном ішов дощ, який час від часу переходив у мокрий сніг. Погода була препаскудна. Ніхто не дзвонив. У під’їзді смерділо котячою сечею, і мати скаржилася на сусідську сіамську кішку, звинувачуючи її в тому, що вона вибрала наш килимок під дверима, щоб справляти там свої маленькі природні потреби.

От і сьогодні вранці, коли я вийшов з дому, в ніс ударив цей специфічний котячий запах. Але в мене нежить. Запахи мене не дратують, і я відчуваю їх у глухих тонах.

Під гастрономом йде святкова торгівля квітами. До речі, я по них і вийшов. Треба ж якось мамі віддячити. Не завжди ж її засмучувати своєю нейтральною поведінкою. Та й вона, здається, не проти, щоб я виїхав куди-небудь подалі.

— Скільки коштують ваші тюльпани? — цікавлюся.

— Триста купонів.

— Букет?

— Штучка!

Дівчина, яка продає квіти, теж виявилася «штучкою».

— Зі святом вас! — підлабузнююся я. — Може, знижку дасте?

— А ти прийди під кінець дня, тоді, може, і дам! — відповідає вона грайливо, але її грайливість якась необтесана. Та й вона сама, коли уважніше придивитися, здається мені типовою лімітницею, які сотнями живуть в гуртожитках. Золотий ланцюжок на її шиї, бурштиновий кулончик поверх светра між хвостами квітчастої циганської хустини.

— Гаразд, давай три штуки! — здаюся я.

І відраховую дев’ятсот купоно-карбованців.

Тепер я маю букет, загорнутий у газету «Вечірній Київ», а в кишені досить грошей на баночку ікри й коробку цукерок. Батьків потрібно хоч іноді любити. Особливо, коли з батьків є лише мама і вона справді турбується про свого вічного недоростка!

Мати зворушена. Вона мало не плаче.

А я раптом відчуваю особливе духовне піднесення. Я хочу бути ще кращим, ще турботливішим, ще вдячнішим. I я починаю чистити картоплю. Я знаю, як це робиться. Я тисячі разів бачив, як це робить мама. До речі, чищення картоплі добряче її заспокоює, воно діє на неї, як медитація на йогів.

137

Цюріх. 28 жовтня 2004 року. Ранок.

Хтось ніжно трусить мене за плече. Я відволікаюся від сну, в якому намагаюся спуститись Андріївським узвозом. Розплющую очі.

Наді мною стоїть незнайома жінка у білому халаті, з коротко підстриженим каштановим волоссям. З її нагрудної кишеньки звисає годинник-медалька. На обличчі штучна свіжість. Її карі очі дивляться на мене вимогливо й водночас байдуже.

— Бітте, штейен зі ауф! — щось каже вона.

Я опускаю ноги на підлогу. Відчуваю, що щось не так. Опускаю саме туди і свій сонний погляд. Так і є. На ногах лише шкарпетки. А де ж мої дорогі туфлі?

Я оглядаю кімнату. В носі застряг невидимою скалкою знайомий солодкувато-м’ятний аромат.

— Вас іст лос? — запитує жінка.

А я підводжуся на ноги. Нахиляюся та зазираю під диван. Помічаю кілька мокрих слідів від корабельної швабри. Солодкувато-м’ятний запах більше мене не дивує. Мабуть, перед моїм пробудженням сюди знову приходила китайсько-таїландська прибиральниця.

А от і мої туфлі! Стоять акуратно у куті кімнати праворуч від вікна. Я швидко взуваюся. Тепер я можу слухати цю жінку в білому, нехай я не зрозумію жодного слова з того, що вона скаже.

— Ві хабен фюр зі айне шлехте нахріхт, — промовляє вона повільно, дивлячись мені у вічі так, ніби хоче мене загіпнотизувати.

— Соррі, — відповідаю я. — Кайн дейч! Ду ю спік інгліш?

Вона витримує паузу. Потім, зітхнувши, говорить англійською:

— Мені дуже шкода, але ми не зуміли врятувати ваших дітей...

До мене дуже важко доходять її слова. Може, я неправильно її зрозумів? Я прошу її повторити.

Усі сумніви відпадають, вона знову сказала те саме, що й першого разу.

— Що ви хочете цим сказати? — видушую я слова через стиснуте спазмом горло. Мені важко дихати.

— Ваші діти народились о четвертій ранку. Ми відразу перевели їх у реанімацію. У них були проблеми з диханням та серцем. Ми зробили усе можливе. На жаль, іноді медицина виявляється безсилою.

Я роззираюся. Намагаюся зрозуміти: я стою чи сиджу? Несподіване відчуття відсутності тіла лякає мене. Усе ж таки я сиджу.

Я підводжуся. Тепер я вищий за неї на голову.

— Соррі, ай донт андестенд, — прошу я знову повторити сказане. Мій голос хрипкий і негучний.

Жінка знову каже те саме: про те, що іноді медицина є безсилою, про проблеми з серцем та диханням.

— Хто народився? — перебиваю її я.

— Хлопчик і дівчинка, — відповідає жінка в халаті.

— Вони померли? — Мій голос сам переходить на шепіт. Мій голос боїться слів «смерть» та «померли».

Жінка мовчки киває, і у цьому кивкові я, нарешті, бачу присутність співчуття. Її професійне відсторонення, її вміння володіти собою, повідомляючи погані новини, зникають. Вона дивиться на мене вологими від сліз карими очима. Дивиться й мовчить.

— Хлопчик і дівчинка, — повторюю я пошепки. I ніби провалююся кудись униз, звідки ця жінка у білому халаті здається величезним кам’яним велетнем.

А я провалююся все глибше та глибше. Встигаю ще побачити, як вона підносить назустріч погляду циферблат свого годинника, що звисає з нагрудної кишені.

I все. Вона зникає. Все навколо стає великим і починає рухатися. Усе рухається мені назустріч. I я, здається, також кудись рухаюся. Мені гаряче. Гудять ноги, натомлені ходінням у незручному взутті. Я кудись іду. Я бачу звуки, я бачу гудіння машин і автобусів, що мчать повз мене. Вони сірого кольору. А от десь зовсім поруч жовтим птахом пролунав дзвінкий голос дівчини-підлітка, яка щось вигукувала й розмахувала рукою своїй подрузі, котра стояла на протилежному боці вулиці.

Я ніби перебуваю в дитячій трубі-калейдоскопі. Ми всі — всередині неї. І хтось постійно її струшує, від чого я і все навколо змінює свою позу, своє положення. І ми всі завмираємо, доки на нас зверху дивиться допитливе дитяче око. Я не думаю про те, що завдяки дзеркальним смужкам усередині трубки-калейдоскопу це око бачить мене як шматочок мозаїки, що повторюється у кольоровому орнаменті. Я не думаю взагалі. Я більше не вмію думати. Мені дедалі гарячіше й гарячіше. Сонце вже піднялося над озером. Звідки тут озеро? Я озираюсь на ходу. Щось клацає у моїй пам’яті. Щось дзеленькоче над головою. Я озираюся. Бачу як хлопчик у джинсах-кльош та синьому светрі дістає з кишені мобілку.

Праворуч знову глибоке провалля, ніби хтось висмикнув із землі будинок разом із фундаментом, а потім присипав це місце піском. За піском — вода.

Я зупиняюся. Мені настільки гаряче, що от-от покотиться з лоба піт. Під пахвами — неприємна вологість. Я йду по піску. Підходжу до краю води. Пробую воду носком туфлі. Дивно, але я навіть через бразильську шкіру взуття відчуваю, наскільки приємна й прохолодно-освіжаюча вода в озері. Спочатку я заходжу по коліна, а потім йду-йду, і спиняюсь тільки тоді, коли мої плечі опиняються під водою. Холодна вода приємно пестить мою шию.

Я дивлюсь на інший берег. Звідси його дуже погано видно. Саме вода й заважає. Занадто багато води між мною та протилежним берегом.

Вода бере моє тіло у обійми. Їй байдуже, що я одягнутий. Вона відчуває і бачить мене наскрізь. Приємна прохолода розливається руками та ногами. Я ніби набираю вагу. До мене повертається можливість відчути своє тіло. Я піднімаю й опускаю руки. Я, мабуть, усміхаюся цієї миті. Хай там що, але мені дуже подобається це відчуття контролю над своїм тілом, що повернулося до мене.

Я обертаюся до ближчого берега. Дивлюся на вілли та огорожі між ними. Дивлюся на чоловічка, який стоїть на балконі вілли, розташованої праворуч. Він спостерігає за мною. Його обличчя роздивитися звідси неможливо, але він, напевне, здивований. Навколо ніхто більше не купається, незважаючи на яскраве жовтневе сонце. Настільки яскраве, що дивитися на нього неможливо.

Я задираю голову та намагаюся перевірити витривалість свого погляду.

Виходити з води важко. Я знову дивлюся на чоловічка, який спостерігає за мною з балкона. Зараз він тримає у руці телефон. Він, напевно, комусь про мене розповідає.

«Ну-ну, розповідай, розповідай!» — міркую я.

I йду далі вулицею. Незважаючи на втому, на чвакання води в туфлях, я йду швидко. Я кудись поспішаю.

138

Крим. 31 грудня 2015 року.

Я ніколи не думав, що останній день року можна розтягти на силу-силенну приємних годин та хвилин. У моїй голові сьогодні бігають якісь особливі таргани. Я розслабився. Я далеко від Банкової, далеко від Києва. I, чесно кажучи, мене туди не тягне. Вже коли судилося стати, вірніше, бути президентом, то було б добре отримати у навантаження країну меншу та простішу. Щось схоже на Крим. Тут усе якось по-іншому, тут місцева еліта лабузниться переді мною щиріше й наївніше. Вони щиро бояться, що мені що-небудь не сподобається і я рикну на них, махну рукою, і загримлять вони під фанфари до місцевої тюряги, слідом за черговим поколінням кримських мерів-хабарників і корупціонерів. Але в мене немає люті на цю дрібну, хитру еліту, немає й бажання з ними воювати. Три роки поспіль парламент повертається до проекту закону про корупцію і три роки не може вирішити: скільки має бути категорій корупції і за яку варто карати, а яка є частиною буденної культури й даниною традиціям. Хер з ними. Я за них цей закон приймати не буду!

А поки що я сиджу у шкіряному кріслі перед дзеркалом. А над моєю головою, вірніше над обличчям, чаклує гример Ялтинської кіностудії, який, здається, більше часу витратив на інструктаж у начальника охорони, ніж на моє обличчя. Його мета — зробити мене цілком невпізнаваним.

Уся справа у тому, що я захотів прогулятися набережною Ялти. Але не сам, а з Майєю. Майя буде вести на повідку маленького песика. Бажано каштанового кольору.

Зараз п’ята вечора. Власне, вже сутінки. Але мені не завадять накладні вусики і така ж накладна цап’яча борідка. Моя блідість сьогодні цілком природна. Мабуть, після морського купання.

Коля Львович, зазираючи сюди, до просторої ванної, де мені влаштували гримувальню, явно нервує. Нервує, але не скаржиться. Диван Мельниченка висить тепер на його совісті важезним гріхом. Коли знайде, тоді буде виказувати своє незадоволення.

Я й справді не пам’ятаю, який був песик в чехівської дами. Я навіть не певен, що читав це оповідання. Але я пам’ятаю, що читав інше: «Каштанка». Пам’ятаю, що читав і, здається, плакав. Мені завжди було шкода собак. Панночок теж було шкода, але не так часто.

За двадцять хвилин ми виїжджаємо. Машину підшукали скромну: чорний BMW. Зате перегородили нижню дорогу. З іншого боку, приємно спостерігати з ледь затемнених вікон за втомленим через безсезоння й безгрошів’я Кримом. Вогники будиночків і будинків, самотні вуличні ліхтарі, яскраво освітлені кіоски з пивом.

Поруч Майя, а собачка — чистенький мініатюрний пудель, який, здається, пройшов через руки перукаря. Як і замовляли,каштанового кольору.

Майя — в одязі, котрий пасує нинішньому сезону і цій невідомій добі. Приталена курточка-жакетик ніжно-коричневого кольору з піднятим, облямованим лисячим хутром, коміром. І довга спідниця, вузька від стегон до колін, а нижче розкльошена так, щоб було вільно ступати. Коричневі черевики з підборами середньої висоти. Зо п’ять сантиметрів. У мене сьогодні загострена спостережливість. Я, мов дитина, вірю, що завтра, разом із Новим роком, настане ще щось нове й важливе. Якщо не для країни, то, принаймні, для мене.

А набережна в Ялті майже безлюдна. Ні, звичайно, є перехожі. Але у слабкому мерехтливому світлі ліхтарів їх майже не помічаєш. Мабуть, сюди також «завітала» дешева електрика.

Ми з Майєю повільно прогулюємось попід руку. Настрій у мене шибеницький. Загалом, зрозуміло. Адже я зараз пустую, бешкетую...

— Люба... — обертаюсь я до Майї.

Вона також обертається до мене на ходу. В очах — неспокій. Може, їй не подобається ця вигадка?

— Люба, — повторюю я. — Скажи, чого ти бажаєш?

— Чесно? — запитує вона.

— А хіба я просив тебе говорити неправду?

— Я хочу в Москву, в ресторан «Метрополь».

Здається, вона не жартує. Я здивований і трішки засмучений. Але не виказую цього.

— Як ти гадаєш, Кніппер любила Чехова? — цікавлюся я.

Каштановий пудель намагається вирватися і постійно тягне за поводок, від чого Майя різко зупиняється. Але вона відразу ж сильно смикає — і пудель, жалібно хрипнувши, підбігає до її ніг. Яка чудова покірливість!

— Кніппер не любила Чехова, — відповідає вона, відриваючи від собаки сердитий погляд. — Чехов був занудою, а Кніппер — прекрасна жінка, яка любила увагу і славу.

— Так? I чому талановитим чоловікам так не щастить із жінками?

Майя всміхається. Ми далі йдемо попід руку.

— Талановиті чоловіки — амбітні й вибирають собі таких жінок, біля яких вони добре виглядають. А жінки пограють у ці ігри — й розуміють, що вони самі, окремо від талановитих чоловіків, виглядають краще. От і все.

— Ти руйнуєш мої ілюзії! — жалібно кажу я. — Я хочу вірити в жінок, у їхню вірність, відданість, турботливість.

— Будь ласка! — Вона знизує плечима. — Вір собі на здоров’я! Але пам’ятай, що самовіддано любити може тільки негарна жінка й тільки через вдячність за те, що чоловік звернув на неї увагу. Гарні жінки все прораховують. Від своїх почуттів до відповідної реакції на примружений погляд.

— А ти у нас гарна?

— У вас? — перепитує вона.

— Так, у нас — у держави, в України...

— Я у вас природна. Не першої молодості й не останньої свіжості, — пояснює Майя.

— Гарно сказано. Запам’ятаю і коли-небудь скажу так про себе.

Наш сьогоднішній пудель раптом сильно смикається, і поводок вислизає з рук Майї. Песик біжить у темну алею між набережною та паралельним тротуаром, на який рядами виповзають столики кафе та ресторанчиків.

Майя, розгубившись, зупиняється. Я кидаюся за песиком. Попереду лунає собаче гавкотіння.

На лавці сидять троє по-спортивному одягнених хлопців. Біля ніг одного ліниво розляглася вівчарка, а біля неї стрибає та лементує наш каштановий пудель.

— Слухай, підер, забери своє щеня, інакше я скажу своїй крихітці «Фас!», — виплюнувши недопалок, шипить на мене парубійко в коротенькій шкіряній куртці.

— Це хто тут підер? — обурююсь я і відчуваю, як усередині мене починає кипіти благородна агресія. — От я тебе зараз...

— Діду, спам’ятайся! До Нового року не доживеш! — Парубійко підводиться з лавки й водночас нишпорить правою рукою в кишені куртки. — Похорони зараз не всім по кишені.

Я гарячково промацую кишені свого елегантного плаща. Кишені порожні, як і належить кишеням президента. Адже той живе не зі своєї кишені, а з кишені країни. Я озираюся. І раптом щось блиснуло за моєю спиною, і на голову парубійка з величезною силою гепнула порожня скляна пляшка.

«Невже Майя?» — прослизає в моїй голові.

Аж ні. Парубійко звалюється снопом на лавку і відкриває мені Колю Львовича. Відразу хтось підхоплює мене з обох боків попід руки й тягне геть.

Поки я намагаюся второпати, що діється, поруч зупиняється чорний «BMW». Відчиняються дверцята. Я сідаю і бачу на задньому сидінні Майю.

— А в ресторані «Метрополь» цього би не сталося, — промовляє вона з докором.

— А де песик? — цікавлюся я.

— Утік твій песик, — зітхає Майя.

139

Київ. Кінець березня 1992 року. Неділя.

Під ногами — каша від учорашнього снігу. Небо напрочуд свіже і синє. Сонце також свіже. Але у мене трішки болить голова. Вчора мене годував і поїв Георгій Степанович, колишній комсомольський вожак Жора. Він повернувся з Америки трішки товстішим і лисішим. Та й пахне від нього солодко, наче від жінки. Але голос і завзяття — ті ж самі.

— Ти мені потрібен. Терміново! — сказав він мені по телефону вчора вранці.

I вже о дванадцятій ми зустрілися під портиком Головпочтамту. Потім засіли в грузинському кафе.

— Ну що, отримав диплом? — запитав він.

— Ні, я ж на заочному.

— Нічого, отримаєш! — усміхнувся він, розливаючи коньяк. — Ти мені потрібен для діла!

— Для якого?

— Будеш директором ресторану закритого типу для банкірів і бандитів. Із гарною зарплатнею і харчами. Згода?

— Але ж я... Я ніколи цим не займався...

— От і почнеш! Вигляд у тебе привітний, довіру викликаєш. Досвід отримав у нашому комсомольському буфеті. Ну, а тут щось схоже, тільки веселіше. Даю тобі двісті баксів на місяць! Вирішуй!

— Двісті?! — сума валить мене з ніг. — Згода!

— Чудово! — Жора б’є своєю долонею по моїй підставленій долоні й відразу ж підносить чарку з коньяком. — Давай! Не хвилюйся! Ресторан виведе в люди мене, а я витягну тебе! Зараз у Києві поважному політикові чи банкірові ніде усамітнитися! У нас завжди так — є з ким, але немає де!

Він регоче. З-за барної стійки за нами пильно, але з люб’язною усмішкою, спостерігає типовий вірмен. У білій сорочці з чорною краваткою-метеликом. Мабуть, він думає, що ми просто напиваємося. Йому не зрозуміти, що мені щойно запропонували зарплатню у двісті баксів. Адже він сам навряд чи на недоливах вина-горілки стільки накраде!

Випили ми з Георгієм Степановичем дві пляшки коньяку, і коли б не пляшка «Советского шампанского», усе було б добре. Але шампанське погано лягає на коньяк. От голова і гуде, хоч я це приховую. Я обіцяв поїхати з мамою до Дмитра і вже майже зібрався. Вже одягнув свою дуту куртку та на годинник поглянув п’ять разів. Вже за чверть дванадцята. Зараз мати повернеться з гастроному, куди вона пішла за лікарською ковбасою, і ми поїдемо. Останнім часом Дмитро тільки лікарську ковбасу і просить. Ніби вона йому допомагає, як ліки! Оце так вигадали назву. «Вчительської» ковбаси чомусь немає. «Інженерної» та «Офіцерської» також. А «Лікарська» — на кожному кроці. Так наче на нас усіх лікарів не вистачає!

140

Цюріх. 28 жовтня 2004 року.

— Віскі! — кричу я до бармена, який стоїть за барною стійкою.

Я кричу до нього вже четвертий раз. Переді мною на столику — три порожні низькорослі склянки. Дивно, що він їх не забирає. Це ж виходить, якщо я вип’ю дванадцять разів за їхньою смішною міркою, то на столикові залишаться стояти дванадцять порожніх склянок?

Я сиджу спиною до скляної стіни, за якою, не поспішаючи, протікає життя швейцарської вулиці. Іноді озираюся та проводжу кого-небудь з перехожих поглядом.

— Бітте! — бармен ставить переді мною на стіл четверту склянку.

Критичним поглядом дивиться на підлогу, на калюжу біля моїх ніг.

— Соррі! — перепрошую я.

І п’ю. Повільно, кінчиком язика розтираю смак віскі по піднебінню, а потім по всьому роті.

Я замерз і завітав до цього бару. Якби не раптовий холод, то йшов би далі. Але зараз, на четвертій склянці віскі, до мене повертається тепло. Моє тіло здається мені занадто важким, і хоч я сиджу на зручному стільці з підлокітниками, час від часу дивне запаморочення підштовхує мене то в один, то в інший бік. I мені здається, що я от-от впаду, що рівновага назавжди залишить мене.

Переді мною на стіл опускається чергова склянка віскі, потім — ще одна.

Грюкають двері у бар. Я ліниво оглядаюсь і бачу поліцейських, які наближаються до мене. Їх двоє. Вони присідають з обох боків біля мене. За мій стіл. Без усякого там ентузіазму оцінюють кількість порожніх склянок. Підбігає бармен і щось їм пояснює.

«Ось воно що! — розумію я, спостерігаючи за його обличчям. — То ти мене з самого початку вирішив здати ментам! Тому й склянок не прибирав, щоб відрекомендувати мене як п’яничку».

— Пасс? Ідентітет? — дивиться мені прямісінько у вічі один з поліцейських.

Я ледве дістаю з мокрої кишені піджака все, що там є: мокрі швейцарські банкноти, дрібні гроші, кредитку та пластикову картку-ключ від нашого готелю.

На картці під назвою готелю півкругом розташовано п’ять золотистих зірок. Поліцейські відразу звертають на них увагу, і, як мені здалося, їхні обличчя втрачають первісну сувору міну.

— Інгліш? Амерікен? — запитує один з поліцейських.

— Юкрейн, Київ.

— Русіш?

— Русіш, русіш, — зітхаю я втомлено.

Один із поліцейських дістає із шкіряної кишеньки на поясі рацію і щось туди белькоче.

Мені стає дуже нудно. Я відсовую порожні склянки на край круглої стільниці. Ховаю обличчя в долоні та схиляю голову донизу, на стіл.

— Пробачте, будь ласка. — У мій невиразний важкий сон намагається прорватися дзвінким дзвіночком жіночий голос.

Перед столом, за яким я досі сидів у компанії двох поліцейських, що охороняли мій сон, стоїть дівчина років двадцяти п’яти. Зачіска — білий їжачок. У вухах сережки, на тонких пальцях кілька перснів. Джинсовий костюм та гостроносі шкіряні напівчобітки.

— Мене звати Міла, я перекладач.

— Ну перекладайте! — сонним голосом бурмочу я.

— Поки ви спали, вони все перевірили. — Вона киває на поліцейських. — Ви просто забагато випили...

— А що, тут багато не п’ють? — дивуюся я.

— Та не в тому річ. — Міла присідає навпроти. — Ви ламаною англійською розповіли барменові, що вбили своїх дітей... Ще хтось зателефонував у поліцію й повідомив, що підозрілий чоловік в одязі зайшов в озеро. Бармен тому і викликав поліцію.

— Я не вбивав своїх дітей. — З моїх очей раптом течуть сльози. — Я ніколи й нікого не вбивав у своєму житті!..

Хотілося плакати, голосно, не звертаючи ні на кого уваги.

— Вони все знають. Поки ви тут спали, вони все перевірили. Вас розшукують, ви ж залишили свою дружину у лікарні...

Лікарня? Я втупився у худорляве личко Міли. Намагаючись навести різкість в очах за рисами її обличчя, за золотими сережками.

— Котра година? — запитую я, помітивши, що з моєї руки зник годинник.

— Чверть на п’яту.

— А де я?

— Ви в Резлітайлі.

— Далеко від Цюріха?

— Двадцять сім кілометрів.

— А як я сюди потрапив?

— Пробачте, не знаю. — Міла дивиться на мене добрим материнським поглядом. — Вони вас відвезуть. Я теж під’їду з вами до лікарні. Не турбуйтесь, платити не потрібно. I за переклад вони мені заплатять. — Вона має на увазі поліцію.

141

Крим. 31 грудня 2015 року.

Деякий час я хочу побути сам. Інцидент на набережній вибив мене з колії, але, як виявилася, не надовго. Майя спустилася до моря, щоб не заважати моїй короткочасній депресії. А до кабінету зазирнув Коля Львович з пляшкою віскі.

— Телефонували з Києва, — повідомив він. — Ваше новорічне привітання українському народові вийшло просто чудовим.

— А ти хоч сам його бачив?

— Передостанній варіант бачив, але зараз трішки змінили фон. Мені все розповіли по телефону. Свєтлов бачив. Йому сподобалося.

«Коли сподобалося Свєтлову, значить, все гаразд», — міркую я.

Я знову дивлюся на Львовича. Хитрющий жук, знає, що з усієї їхньої бісової компанії я більш за все довіряю Свєтлову. Гаразд!

— До речі, з мене пляшка, — весело кажу я, киваючи на віскі. — Ти ж урятував мене від кримінальної частини нашого народу!

Коля Львович скромно ніяковіє.

— Яка може бути пляшка з президента? — усміхається він. — З президента можна лише який-небудь указик...

Зрозуміло, куди він хилить. Але мій настрій, змінившись у позитивний бік, виявляється таким стійким, що я не звертаю уваги на це дрібне хамство. Навіть навпаки. Кортить з ним, з Колею Львовичем, пожартувати, підіграти йому.

— Гаразд, давай свій указик. — Я, примружившись, оглядаю його добре облягаючий костюм з вочевидь порожніми кишенями. — Якщо упродовж однієї хвилини даси мені указ, підпишу!

Коля Львович швидко розстібає піджак. Знімає його і вивертає навиворіт. На свій подив, я бачу, що до підкладки піджака з боку спини пришитий прозорий файл для документів. I у ньому лежать папери. Львович виймає з файла указ та простягає його мені. Поки я гортаю документ, він знову одягає піджак.

— Ну ти й... — на язик проситься міцне слівце, але я його не вимовляю. Все ж таки він звалив мого кривдника ударом порожньої пляшки по голові. Факт залишається фактом!

— Ось, будь ласка, — Коля Львович простягає мені ручку.

Я беру важкий «паркер», зітхаю над указом про підвищення найбільшої суми заподіяння збитків державі, після якої наступає кримінальна відповідальність, незалежно від місця й посади громадянина. Підписую указ.

Обличчя Колі Львовича сяє. Але даремно він поспішає радіти! Після підписання указу, я повертаюся до його «шапки» й дописую: «Дійсний з 1 січня 2017 року. Зворотної сили не має». Після цього повертаю документ Колі Львовичу.

Вираз його обличчя хмурнішає.

— Н-а-авіщо ви так? — ображено скиглить він.

— Цей закон для кого? — запитую я. — Цей закон для тебе й для мене, а не для тих, хто був раніше! Досить, наливай!

За кілька хвилин настрій Колі Львовича покращується завдяки доброму віскі, повертається в життєрадісну норму, котра відповідає святковій. На моє прохання він телефонує охороні й наказує переказати Майї, яка прогулюється біля моря, що ми на неї чекаємо.

Час — чверть на сьому. Температура повітря — п’ять градусів вище нуля. Держава — Україна. Свято — Новий рік.

142

Київ. Квітень 1992 року.

— Тобі потрібно обміняти її на однокімнатну з доплатою! — наполегливо радить мама.

Ми сидимо у мене в комуналці. Вона щойно сходила за чайником на кухню і уся кипить від емоцій.

— Там у духовці ціле гніздо тарганів! — не вгамовується вона. — Тобі треба поговорити із сусідами!

— Не буду я з ними розмовляти. — Я заперечливо хитаю головою. — У мене з ними чудові відносини, і їхні таргани мене не обходять!

Вона стенає плечима, а на обличчі — суміш нерозуміння й обурення.

— Ти зрозумій! За кімнату у комуналці, але в центрі, ти зможеш отримати однокімнатну на Сирці. Може, без доплати!

Я не хочу розуміти. Мені сьогодні «нерозуміється». Прийшла до мене з літровою банкою борщу та знову вчить бути практичним!

Я кидаю в горнятка пакетики чаю, заливаю їх окропом. Ставлю на стіл цукорницю.

— I меблі вже час міняти! — Вона знову засмучено хитає головою. — Адже тут старістю пахне!

— А як пахне молодість? — єхидно запитую я.

Вона мовчить. А я знаю, як пахне молодість, дика неприборкана молодість. Солодкуватий запах вчорашнього портвейну з непомитої склянки, трішки тютюнового диму, дешеві духи чи одеколон та... Гаразд, це в мене в минулому. Я навчився зав’язувати краватку. Не сам, звичайно. Це Жора мене навчив. Тепер у нашому клубі-ресторані я маю вигляд «на тисячу баксів». Чи, як там вони кажуть, у американських фільмах? Можливо, «на мільйон»? Тобі радіти б, що твій син у якісь там тридцять з копійками вже директор ресторану!

— А в тебе його фотографії залишилися? — запитує раптом мама, відриваючи погляд від горняти з чаєм.

— Чиї?

— Та єврея того, який тут мешкав?

Я піднімаюся до буфету, висовую шухлядку та натикаюся поглядом на пакетик з документами старого. Раніше вони лежали розсипом, але отець Василій, великий любитель порядку, поскладав їх у пакетик.

— Візьми, поглянь! — я кладу пакет на стіл.

Мати з цікавістю гортає якісь папери, посвідчення, довідки. Зупиняє погляд на фото на якомусь посвідченні. Передивившись документи й папери, знову бере до рук посвідчення. Я вже бачу, що це — «Посвідчення члена ДТСААФ».

— Я візьму на кілька днів, — каже вона.

— Та хоч назавжди!

— Мало не забула сказати! — на її обличчі з’являється щаслива посмішка, — я вчора встигла забрати з фонду «Омета-інстер» усі гроші. Разом з відсотками!

— Це той, що сьогодні луснув? — пригадую я ранкові газети.

— Так, — з дикою, дитячою радістю промовляє вона.

— То ти вже купиш Дмитрові плащ, про який так довго мріяла?

— Плащ зачекає, — її голос стає серйозним. — Є важливіші речі!

Вона, мабуть, сподівається, що я почну розпитувати її. А мені, правду кажучи, байдуже, що важливіше за плащ для Дмитра. Я б взагалі порадив їй придбати собі що-небудь з одягу. Бо якось дивно виглядає, коли жінка десять років поспіль одягає одну й ту ж довгу чорну спідницю і таку саму стару шерстяну червону кофту. Дивно, коли жінка не думає про те, що обновку можна придбати у магазині, а завжди згадує, що десь на Оболоні мешкає її стара кравчиня, як ще тридцять років тому пошила їй модне крепдешинове плаття! Бачив я це плаття! Аби я, наприклад, зустрів би де-небудь дуже гарну дівчину, одягнену у це плаття, то відразу перейшов би на інший бік вулиці! Тому що це вже як діагноз! Та й сьогоднішнє вбрання матері — теж діагноз! її слід лікувати. Не Дмитра лікувати, а її. Тільки як?

Я раптом уявляю собі, як, отримавши двісті баксів зарплатні, веду матір на речовий ринок, і там ми купуємо їй якісь нормальні польські шмотки, привезені «човниками». Модні, яскраві та недорогі. Можна і неяскраві. Вона не носить яскравого.

А мати підводиться. Одягає стареньке пальто з лисячим коміром, перешитим із давнішого пальто. І, зупинившись перед дверима у коридор, ще раз оглядає обстановку цієї кімнати.

Мені в ніс б’є запах старості, вірніше, запах життя Давида Ісааковича, якого вже немає на цій землі. Я розумію, що мамі не подобається у цьому запахові. Але цей запах чужий, до того ж, запах життя, котре скінчилося. Ремонту тут робити я не збираюся. А без ремонту, без погрому, пожежі, потопу чи будівництва цей запах звідси не піде!

143

Цюріх. 28 жовтня 2004 року.

Найперше поліція відвезла мене до готелю. Добре, що Міла переклала їм моє прохання. Я переодягнувся у сухий одяг, зачесався. Хотів ще поголитися, але відчув, що для того забракне сили.

У лікарні нас з Мілою зустріла вже знайома мені за учорашнім днем жінка у білому халаті. Попросила йти за нею.

Ми йшли довгим білим коридором. Я прислухався до своїх кроків, але не міг їх почути. Підлога була вкрита лінолеумом «під паркет». «Не може цього бути, щоб лінолеум поглинав звук кроків», — подумав я й тупнув на ходу правою ногою. Обидві жінки обернулися. Уважно подивилися на мене.

Назустріч коридором ішов Дмитро. Обличчя в нього було трішки одутлим — мабуть, теж мало спав. На мене він подивився підозріло, з осторогою. Ніби чогось боявся. Я йшов за лікарем і Мілою й почувався, наче у тюремному коридорі, де, якщо тебе ведуть, зупинятися заборонено.

Він усе ж таки кивнув мені головою, коли ми порівнялися.

У кабінеті лікаря пахло дикою м’ятою. Білі стіни, біла книжкова шафа, завалена картонними коробками-архіваторами. Письмовий стіл зі стільницею з товстого скла. Телефон з прозорого пластику, схожий на дитячу іграшку.

Жінка-лікар сіла на своє місце. Граційно одягла на ніс окуляри в золотій оправі. Взяла зі столу аркуш паперу.

— Прийміть, будь ласка, наші співчуття, — переклала Міла її обережні слова.

Я сидів мовчки.

— У вас народилися хлопчик і дівчинка, — продовжувала вона, дивлячись на аркуш паперу з надрукованим на ньому текстом. — Вага хлопчика — три сто, дівчинки — три двісті. Відразу після народження у них були зафіксовані проблеми з диханням й нерівне серцебиття. Їх перевели у відділ реанімації. На жаль, урятувати їх не вдалося. Поки що причину смерті ми не можемо назвати, але біопсію в них уже взяли. Ми зробимо всі необхідні аналізи і повідомимо вам результати за шість тижнів...

— І як це вони збираються нам повідомляти, якщо ми тут не живемо?! — я обернувся до Міли.

Міла переклала моє запитання.

— Кур’єрською поштою. Залишите поштову адресу та заплатите наперед за кур’єрські послуги... Ваша дружина залишиться тут ще на два дні. Ми дали їй пігулки, які призупиняють роботу молочних залоз. Фізичних незручностей вона не відчуватиме. Їй необхідна ваша психологічна підтримка. Ви також можете бути два дні в її кімнаті. Через два дні знову зайдете сюди, до мене. А зараз вас чекає реєстратор.

— Хто? — я, нічого не розуміючи, дивлюся на Мілу.

— Це посада така у кожній лікарні, щось схоже на нашого представника РАГСу.

Реєстратором виявилася жінка, якій на вигляд можна було б дати років п’ятдесят. Вона сиділа у звичайному кабінеті, де не пахло ні м’ятою, ні особливою стерильністю. Сам кабінет знаходився в сусідньому будиночку, і було помітно, що особливо за його станом ніхто не слідкував.

У кабінеті стояли три книжкові шафи з сірими картонними коробками. Коробки стояли, як книги, і на кожній фломастером був написаний код — цифри та літери.

Міла відразу пояснила тій пані, що вона перекладач. Це мені було зрозуміло й без мого знання німецької. Пані кивнула. Потім поглянула на мене.

Вона була одягнута у темно-синій костюм і блакитну блузку з білою хусточкою, пов’язаною навколо шиї. Рідке волосся було коротко підстрижене, і я мимоволі перевів свій погляд з її зачіски на коротенький їжачок Мілиного волосся.

— Вам доведеться пережити кілька важких днів, — почала пані.

Я уважно дивився на неї та ще уважніше прислухався до Мілиних слів.

— За законом, ще ненароджені старші двадцяти чотирьох тижнів юридично є повноправними громадянами, — Міла перекладала слова реєстратора. — Ваші діти, незважаючи на їхню смерть, мають бути поховані за всіма правилами. Ви повинні дати їм імена. Я випишу їм свідоцтва про народження і свідоцтва про смерть. Ви можете поховати їх тут або кремувати і перевезти прах для поховання туди, де ви живете. Вам усе зрозуміло?

Я обернувся до Міли, кивнув їй. Потім збагнув, що підтвердити моє розуміння я мав би й пані-реєстраторці. Їй я також кивнув.

У моїх очах з’явилися сльози. Я стримував їх лише силою волі. Здавалося, що якщо я хоч на мить послаблю цю силу, то вони поллються річкою з моїх очей. Будуть текти на підлогу, і знову хтось критично погляне на калюжу біля моїх ніг.

У мене боліли плечі. Ніби я, надриваючись, щойно на власному горбі переніс кудись дуже важкий камінь. У мене, здається, боліло все. I дуже хотілося заплющити очі. Закрити, як водопровідний кран. Наглухо, і щоб сльози залишилися усередині. Моє самовідчуття поступово ставало якимось механічним, ніби усе живе всередині мене заховалося, причаїлось.

— Може, кави? — продзвенів чийсь голос.

Хто тут мені пропонує каву? Міла чи пані? Я подивився на кожну окремо. Зрозумів, що пропозиція була від пані. Заперечливо похитав головою.

— Я вас не кваплю, ви маєте один день для прийняття рішення. Порадьтеся з дружиною, а потім приходьте!

144

Крим. 31 грудня 2015 року.

Все начебто нічого, але відсутність снігу мене турбує. Майї однаково, вона бродить заміською резиденцією з келихом чудового французького шампанського. Почувається королевою, яку залишили фрейліни. Дійсно, я не подумав про те, що постійно перебувати разом з нею мені буде нудно, а їй більше ні з ким бути. На годиннику — за п’ять хвилин десята. З їдальні долинає брязкіт посуду, обслуга готує святковий стіл. Львович пішов перевіряти обстановку в країні, і перевіряє її вже півгодини. Хоча, що там її перевіряти. Зараз будуть новини, ось тобі і вся обстановка. Новини, до речі, перебувають під чітким контролем людей Львовича, тож жодна з поганих новин цього року в країну вже не просякне. Не можна псувати свято народові. Все інше можна, але це не я так вважаю. Так виходить.

Я присідаю на диван перед великим плоским телеекраном, що висить, як картина, на протилежній стіні. Беру з мармурового кавового столика пульт. Натискаю на кнопку, і якісь там рідкі кристали оживляють телевізор. Диван здається мені жорсткуватим: це моя пам’ять провокує скорботу за викраденим диваном майора Мельниченка.

У залі я залишаюся з собою наодинці. Моє «Гей!» лунає гучно та віддається ледве чутним відголосом.

Зазирає помічник. На його обличчі — втомлене «чого бажаєте?».

— Скажи Львовичу: нехай перевірить, чи знайшли диван!

Помічник щезає, а на телеекрані вже заставка новин першого каналу.

Спочатку — репортажі з головних вулиць обласних центрів, миготять головні ялинки Житомира, Луганська, Сімферополя, Львова. Найбідніша та найменша — у центрі Ужгорода. «Треба запам’ятати!» — наказую я своїй пам’яті. Потім — репортаж з Печерської лаври. Пізніше — Володимирівський собор та повідомлення про нове диво: заплакала ікона нового святого великомученика Володимира. Ікону показують широким планом. Під очима святого Ульянова дійсно дві мокрі доріжки сліз. На колінах перед новою чудотворною іконою стоять кілька бабусь та пара молодих людей. Ось ще хтось стає перед нею на коліна та ревно хреститься. Камера опускається, одночасно повертаючись об’єктивом до обличчя цього богомольця. Мабуть, оператор теж стає на коліна. «Бісова личина!» — вихоплюється в мене, коли обличчя богомольця заповнює весь екран. Це ж Казимир, власник української електрики. Він дивиться у об’єктив телекамери так напружено й чуттєво, що з його очей, здається, от-от потечуть сльози.

«Я бажаю українському народові щастя, благополуччя, процвітання та економічного дива!» — промовляє він, а на його обличчі написано зовсім інше: «Як мені вас шкода, бідних, нікчемних жебраків, замордованих сьогоднішньою владою».

— Ах ти ж лайно! — кажу я екранові та обертаюся до дверей. Де в біса цей Львович? Кого він залишив у Києві наглядати за ефіром?

Коля Львович з’являється тільки на прогнозі погоди. Я вимикаю телевізор.

— Ти новини дивився? — мої очі сердито впираються в його обличчя.

— Ні, я тут...

— Що ти тут? Хто вам дозволив пускати в ефір Казимира і його побажання українському народу? Якого хера?

Львович розгубився. Зрозуміло, що цього з ним не узгоджували.

— Я дізнаюся, я усіх на х... звільню! — бурмоче він.

— Національний канал на кого працює? — продовжую я.

— Зачекайте п’ять хвилин! — мало що не вигукує Львович та зникає.

Хер з ним, нехай собі розбирається! Я піду до Майї, нехай заспокоює мене, бо я їм такий Новий рік влаштую, що їм закортить у старому залишитися!

145

Київ. Квітень 1992 року. Неділя.

Мама відчиняє мені двері та посміхається. Дивно, як це багато означає — жити окремо! Протягом останнього місяця вона мені нічим не дорікнула. Щонеділі я приїжджаю до неї. Ми снідаємо та їдемо до Дмитра.

У коридорі квартири-«хрущовки» пахне яловичими котлетами та гречаною кашею. Саме тут у коридорі стоїть її єгипетська шкіряна господарська сумка з передачею для брата. Я знаю, що коли нахилитися до сумки, то запах свіжої лікарської ковбаси переб’є запах яловичих котлет. Але навіщо нюхати чуже?

Сніданок закінчується дефіцитною індійською розчинною кавою. Цю каву мама вважає дефіцитом традиційно вже років із десять. Я підтакую їй через почуття солідарності.

— Ти б нас із Дмитром хоч раз запросив би до себе у ресторан, — говорить мама, взуваючи чоботи. Потім вона з важкістю застібає на чоботах блискавки, одягає пальто.

— Запрошу! — обіцяю я. — Потрібно лише день підібрати, щоб нікого не було!

На «тринадцятому» автобусі ми під’їжджаємо до кладовища «Берківці», де можна пересісти на «тридцятий» маршрут та доїхати прямісінько до прохідної Дмитрового психпритулку. Я несу сумку і намагаюся здогадатися: що там у ній, крім лікарської ковбаси. Сумка важить майже десять кілограмів!

Переходимо дорогу, я обганяю матір та йду на зупинку «тридцятого».

— Сергію! — гукає мене мати.

Я озираюсь.

— Давай зайдемо на хвильку! — вона вказує поглядом на центральний вхід міського кладовища.

— Навіщо? — запитую я, а сам думаю: з нашої родини там ніхто не похований... Але, здається нещодавно від раку померла мамина подруга... Можливо, до неї?

Я погоджуюся, і ми разом заходимо у ворота кладовища.

«Аби тільки не далеко», — думаю я, відчуваючи рукою вагу господарської сумки. Адже цвинтар великий, з кінця в кінець і за півгодини не перейдеш!

Але мама звертає з центральної алеї ліворуч та веде мене у напрямку госпдвору з одноповерховими непримітними будівлями.

Я озираюся на розставленні просто неба шматки полірованого граніту та мармуру — заготовки для пам’ятників.

— А Сєва де? — запитує мама в неголеного чоловіка у ватянику і з молотком у руках.

— Сєво! — волає роззираючись він. — До тебе прийшли!

За кілька секунд з’являється Сєва, якому на вигляд можна дати років із п’ятдесят. Він теж у ватянику, зелених офіцерських штанах, заправлених у кирзові чоботи.

— Усе гаразд! — доповідає він мамі. — Я слів на вітер не кидаю!

Він веде нас між огорожею та будівлями на невелике подвір’я, де під накриттям лежать на темних від вологи дошках вже готові пам’ятники.

Зупиняємося перед темним полірованим гранітом, на якому золотистими літерами видруковано:

«Бродський Давид Ісаакович.

12 жовтня 1922 року — 9 березня 1992.

Дорогому дядькові з любов’ю сім’я Буніних».

А над написом — свіженький керамічний фотоовал з обличчям старого, якого ледве можна впізнати.

— А звідки ти все це про нього знаєш? — я здивовано дивлюсь мамі у вічі. — I дату народження, і прізвище? Навіть я цього не знав!

Вона мовчки простягає мені посвідчення члена ДТСААФ, яке узяла з пакета із документами.

— Покладеш назад, — каже вона.

На її обличчі тиха радість, ніби вона щойно виконала якийсь святий обов’язок.

— Постривай. — Я зупиняю свій погляд на даті смерті. — Адже він помер раніше!

— Він помер після того, як написав заяву у ЖЕК з проханням тебе прописати. — Мама розмовляє зі мною пошепки, одночасно дивиться скоса на Сєву, який відійшов до огорожі перекурити.

Тепер я все розумію! Молодець, мамо! Тут тобі і людинолюбство, і практичність, і доказ. Ну справжній документ! Дійсно! Великий гранітний документ. Свідоцтво про народження та смерть одночасно!

— Ну то що? Є які-небудь претензії? — підходить до нас Сєва. Він не дивиться на нас, уся його увага прикута до носка свого кирзового чобота, яким він гасить недопалок.

— Ні, ні! — поспішає відповісти мати. — Ти залиши нас на хвилинку!

Це вона до мене. Я відходжу та спостерігаю, як вони удвох із Сєвою перераховують чималу пачку купоно-карбованців. Так от куди пішли гроші, які мати вирвала з чіпких рук інвестиційних шахраїв разом із відсотками!

— Так! До речі! Адже він тут похований? — запитує в мене мама, відволікаючись на мить від грошей.

Сєва теж дивиться на мене уважно, ніби очікує сигналу для того, щоб відразу зібрати команду та понести цей пам’ятник для термінового встановлення. Щоб потім перераховувати ще одну таку саму пачку купоно-карбованців.

— Ні, він не тут... На іншому кладовищі! — відказую я.

— Тоді треба, щоб ви сьогодні або завтра його забрали, — досить голосно та нерозбірливо бурмоче Сєва. — Бо в нас тут перевірки, а цей граніт... він не оформлений...

— Так-так, — знову поспішає запевнити мама. — Він заїде й забере! — Вона має на увазі мене.

— Але спочатку ти мене знайдеш! — пояснює мені Сєва, ховаючи гроші кудись за пазуху. Навіть не знав, що у ватяниках є внутрішні кишені! — Але спочатку запитаєш Сєву, зрозумів?

Я зрозумів. Я все вже зрозумів. Я лише не зрозумів, що маю робити з цим пам’ятником? Треба буде терміново зателефонувати до отця Василія. Сьогодні ж увечері. Ні, сьогодні в нашому ресторані закрите свято... Зателефоную я до нього завтра вранці!

Добрий водій «тридцятого» автобуса уже рушив із зупинки, але пригальмував, щоб підібрати нас біля воріт кладовища. Усе таки саме кладовище діє на людей по-особливому: робить їх добрішими, людянішими. Чи чужа смерть робить їх добрішими? Адже йому, водієві, могло б спасти на думку, що ми йдемо з похоронів?

«Дмитрик уже, мабуть, чекає не дочекається своєї лікарської ковбаси», — міркую я.

Думаю і посміхаюся. Адже у очах Дмитра теж з’являється доброта, коли він нас бачить. А у наших очах, мабуть, з’являється жаль і співчуття. Так він і продовжується, цей нескінченний людський обмін. Жаль і співчуття в обмін на лікарську ковбасу та доброту!

146

Цюріх. 28 жовтня 2004 року.

Перш ніж зайти до Світланиної палати, я хвилин п’ять стояв під дверима та прислухався. Я не почув жодних звуків. Подумав, що вона спить. Я тихенько прочинив двері.

Світлана лежала на ліжку й дивилась у стелю. Блідість її обличчя налякала мене. Протягом усієї вагітності її обличчя було блідим, але зараз до цієї блідості додався ще синій відтінок. Відтінок смерті.

Добряче злякавшись, я швидким кроком підійшов до її ліжка. Хотів переконатися, що вона жива.

Вона повернула голову набік, подивилася на мене. I тут тиша вибухнула, розірвалася. Світланине обличчя стислося, наче від болю. З очей потекли сльози. Вона заридала, невпинно шепочучи: «Пробач мені! Заради Бога, пробач! Пробач».

Я став перед ліжком на коліна. Нахилився до неї, обійняв.

— Пробач мені, заради Бога! — шепотіла вона крізь сльози.

Я не знаю, скільки часу вона плакала. У мене більше не було годинника, і я не знав, куди він подівся. Мабуть, загубив. Але у якусь мить Світлана замовкла. Вона зупинила свій погляд на моєму обличчі. Її погляд про щось благав. I блідість її раптом стала вже не такою страшною.

— Я тебе кохаю, — прошепотів я та погладив її по щоці.

— Вони такі маленькі, такі гарні, — прошепотіла Світлана. — Мені їх приносили. Чистеньких, помитих, одягнених. Хлопчик був у блакитних повзунках, а дівчинка — у рожевих... Дали їх потримати! Я їх тримаю, а вони мовчать! Я їх колишу, а вони мовчать!..

Зі Світланиних очей знову полилися сльози. Я підвівся з колін і присів біля неї на ліжко. Поклав свою руку на її плече, яке здригалося від ридань. I сам заплакав. Тут можна було не стримувати сліз. Тут не було чужих.

I ми плакали разом. У дивній траурній тиші цієї кімнати, що не мала нічого спільного зі звичайною лікарняною палатою.

— Здалося б їх якось назвати, — прошепотів я через деякий час. — Давай ти назвеш дівчинку, а я — хлопчика.

Світлана погодилася. Замислилася. Потім відповіла:

— Віра.

— Олег, — прошепотів я.

— Чому Олег? — здивувалася Світлана.

Я не знав, що відповісти.

— Просто так, гарне ім’я.

— Віра і Олег, — промовила вона, прислуховуючись до звучання імен. — Добре.

За вікном кімнати було вже темно. А ми все мовчали. Я сидів у кріслі, праворуч від дверей. Світлана лежала, підклавши під голову дві подушки. Я бачив її очі, чув її дихання. Вона час від часу повертала голову та дивилася на мене.

— Може, підеш у готель? — запитала раптом. — Трішки поспиш?

Я заперечно хитнув головою.

— Вимкни світло, — попросила вона.

Я вимкнув. І кімнату крізь незавішене вікно наповнила вулична нічна темрява.

147

Крим. 1 січня 2016 року.

Ну от, дочекався. Темно і тепло. Поруч — жіноче тіло, яке щойно перестало прикидатися пристрасним.

Я прислухаюся до подиху Майї. Не чути. Чому вона відвернулася від мене? Я їй не цікавий?

Настрій в неї і без того був не дуже гарним. Їй кортіло у «Метрополь», у Москву. Тепер вона вже точно там. А я тут сам у цілковитій самотності. Жіноче тіло не враховується. Його власниця — у Москві.

Зітхаю. Стаю на ноги. Тепла підлога приємно пестить п’яти.

Віконце з краєвидом на невидиме море. Я стою перед ним. У склі замість моря — моє відображення. Дивно, що ліхтарі не горять. До чого б це?

Я покидаю спальню. Тихенько причиняю за собою подвійні двері. Рука тягнеться праворуч. Клацає вимикач. Спалахує світло, і відразу ж з крісла підстрибує мій помічник. Протирає очі, витріщається на мене голого. Дивиться мені у пахвину.

— Ну ти, — хрипким голосом відриваю я його погляд.

Погляд з важкістю відривається.

— Твій президент не тут, — показую я пальцем на свою відкриту пахвину. Потім піднімаю цей палець та стукаю себе по лобі. — А тут! Твій президент тут! Віскі й льоду!

Він іде, а я залишаюся. Мені зараз дуже приємно бути голим. Сам не знаю чому. Я грайливою ходою прямую до вікна. За вікном — вологий холод. Я відчуваю його спиною. Я стою спиною до вікна та повільним поглядом оглядаю стіни. На одній бачу фотографії у рамках. Не дуже великі. Дивно, що я раніше їх не бачив.

Підходжу ближче. Бачу портрети п’яти президентів. Перший — Грушевський. Слідом за ним Кравчук, Кучма та останні двоє. Цікаво! Людина сидить у в’язниці, а портрет її тут, у резиденції! Треба буде наказати, щоб зняли!

Помічник з’являється з підносом у руках. Він вже прокинувся. Йде твердою ходою, хоча несе багато: пляшку «Аберлора», срібне відерце з льодом та щипцями і мою улюблену склянку-товстунку.

Зупиняється переді мною. Я сам собі наливаю.

— Фотографії давно висять? — запитую.

— Позавчора Микола Львович наказав повісити...

— Львович? Ось що, накажеш йому повісити фотографію викраденого дивана. А якщо не захоче, то нехай усі ці портрети собі у спальні вішає, а не тут!

— Він хотів, щоб це стало традицією...

Я не хочу продовжувати розмову. Тим паче з людиною без імені. Він все ще не прокинувся, якщо дозволяє собі пояснювати мені задуми Львовича!

Зі склянкою віскі я повертаюся у спальню. Присідаю голим задом на край ліжка. На край великого президентського ліжка, у якому нібито лежить жінка.

Я простягаю Майї холодну від льоду склянку. Торкаюся її плеча. Жодної реакції.

Цілковита непритомність. На душі незвичайна, але мирна гіркота. Мені ніби шкода минулого. Природне відчуття. Рік, що минув, приніс мені безліч неприємних моментів. Він хоче, щоб я жалкував за ним. Він вже пішов у історію, а я ще ні. Я теж коли-небудь піду в історію. Але не зараз. Мене зараз хвилює це непотрібне жіноче тіло, що повернулося до мене спиною. Я переводжу погляд на свій ледь помітний член. Ми обоє розслаблені. Лише моїй голові ніби прикро через відсутність між моїм та її тілами тертя, спроможного викликати полум’я. Ні. Навіть іскри не виникає. Ми не заряджені одне одним. Вона не хоче, щоб я горів. А я з власного бажання можу залізти лише в холод, воду, лід.

А може... може, спробувати? Я ставлю склянку з недопитим віскі на тумбочку і повільно, зітхаючи від усвідомлення своєї несподіваної сексуальної дріб’язковості, лізу під легку ковдру, щоб притулитися до її тіла та проникнути у нього. Без усіляких там почуттів, пристрасті, бажання серця. Вона, скоріш за все, навіть не прокинеться. Вірніше, вдасть, що спить і не помічає. Як годину тому вона вдавала, що палає від пристрасті. Нісенітниця якась. Коли, якої миті моє ставлення до цієї жінки стало несподівано добрим?

Ні, зараз не час для встановлення причинно-наслідкових зв’язків. Зараз перша ніч нового року, перша ніч нашого з Майєю тілесного знайомства. I, можливо, остання.

148

Київ. 14 квітня 1992 року.

Ми сидимо з отцем Василієм у моїй комуналці та п’ємо каву.

— Пам’ятник? Старому? — дивується він, слухаючи мою розповідь. — Адже там не кладовище!

— Але ж вона не знала! За все вже заплатили і терміново потрібно його забрати.

Отець Василій погладжує долонею бороду. Я дивлюся на лупу, що сиплеться на його мішкуватий светр. Чекаю, коли він скаже, що робити.

— А вона не захоче з нами піти поглянути на могилку?

На це запитання я не можу відповісти.

— Гадаю, що ні. Але хто його знає!

Отець Василій, роздумуючи, розводить руками. На його обличчі суміш сумніву та зачудування. Товсті губи його постійно кривляться, підфарбовуючи до виразу обличчя ще й співчуття.

— Ну гаразд... Ліпше, звичайно, щоб вона з нами порадилася! Замовили б металевий хрест. I дешевше було б і не так шкода, якщо знесуть...

— Але ж могили не зносять! — не розумію я.

— Це ж не цвинтар, це взагалі не зрозуміло що за острів! Зрозуміло, що так собі з нього людей не виселяли б. Адже землянку знесли... Знаєш. — Батюшка впирається в мене поглядом людини, що прийняла рішення. — Давай знайдемо цю саму «швидку допомогу» та попросимо їх допомогти. Щоб випадкові люди не впізнавали. Все ж таки граніт чималих грошей коштує, а зараз жебраків навколо вистачає!

— А ти їх пам’ятаєш? — запитую я.

— У мене чудова пам’ять на обличчя, — запевняє отець Василій.

На Лівому березі йде дощ. Від станції метро до лікарні швидкої допомоги ми йдемо пішки та без парасольок. Отець Василій одягнений у старий чорний плащ з картатою підкладкою, а я — у дуту куртку.

Обходимо кілька «рафиків» «швидкої допомоги» на лікарняному подвір’ї, але наших знайомих серед водіїв та санітарів немає.

— Зачекаємо? — запитую я.

Чекаємо більше години. Зустрічаємо кожну «швидку допомогу», що під’їздить, але марно. Лише незнайомі обличчя.

Отець Василій вирішує порозмовляти з кимось із водіїв. Повертається за п’ять хвилин незадоволений та розчарований.

— Ніхто не хоче.

— У мене є ідея, — кажу я. — Поїхали назад!

Ми повертаємося на Правий берег, зігріваємося у мене чаєм. А потім я викликаю телефоном «швидку». Вже близько п’ятої. Якщо мій план спрацює, ми встигнемо забрати пам’ятник з цвинтаря якраз перед закриттям похоронної контори. Головне, щоб Сєва був на місці!

149

Цюріх. Кінець жовтня 2004 року.

Посада цієї жінки в дослівному перекладі з німецької звучала приблизно так: консультант з поваги до смерті. А може, це Міла так сумно пожартувала, коли ми підійшли до коричневих різьблених дверей у її кабінет, розташований у невеличкій церкві поруч із лікарнею. У цій церкві не було парадних воріт. Лише високі двері, також прикрашенні різьбленням. Янголята, дерева, квіточки. Потім короткий коридор. Праворуч — інші різьблені двері, перед якими ми зараз і зупинилися. А далі коридором — подвійні двері з вітражами.

Жінці, яка зустріла нас у кабінеті, було років із сорок. Чорне плаття-балахон підкреслювало її виразне обличчя з трішки важкуватими вилицями. Великі перські очі були акуратно підведені синім. Вона привітно кивнула та вказала жестом на важкі дубові стільці.

— Бог навчає сумувати і радіти. У вас зараз — час скорботи. Слухайтеся свого серця. Діліться своїм горем з ближніми. Звертайтеся з молитвами до Всевишнього, і Він вас почує...

Я трішки здивовано поглянув на Мілу. Вона сама мало що розуміла. Та продовжувала перекладати.

— Я підготувала для вас деякі матеріали, які допоможуть вашій дружині впоратися з цією трамвою. Головне — не ховати у собі це горе, не залишатися з цим горем наодинці. Будь ласка!

Жінка простягла мені кілька брошур.

— Там є корисні поради психолога, крім цього — адреси веб-сторінок для батьків, у яких померли діти. Ви зможете за допомогою Інтернету налагодити відносини з людьми, які теж пережили таке горе.

Я гортав брошури, тупо впивався поглядом то в німецький, то у французький текст. І кивав.

— А зараз давайте поговоримо про мить прощання з вашими дітьми. Ви маєте вибір. Їх можна поховати на цвинтарі, тут неподалік. Це, звичайно, коштує чималих грошей, але ті, що померли в нашій лікарні, мають невеликі знижки. Якщо бажаєте, їх можна кремувати. На кладовищі є дитяча ділянка — «Сад Льюїса Керролла». Можна змішати попіл із землею й посадити на цьому місці дві троянди. Троянди можете назвати іменами своїх дітей, і вони будуть вигравірувані на бронзових табличках, які поставлять разом із квітами. Було б дуже добре, якби ви прийняли рішення вже сьогодні.

Я був удячний Мілі. Вона, як виявилося, перейнялась нашим горем та не хотіла нас залишити, поки всі питання не будуть вирішені.

— Я піду чогось попоїм, а потім почекаю вас тут, на лавці, — сказала вона, запитливо поглянувши на безхмарне швейцарське небо. — А ви поки що порозмовляйте з дружиною.

Світлана сиділа у кріслі перед вікном. Постіль була зім’ята, ніби вона намагалася заснути й не змогла.

— Ну як ти? — неголосно запитав я, підійшовши до крісла.

— Погано, — видихнула вона. Обернулася. У її очах вже не було сліз. У них було порожньо.

— Нам потрібно дещо вирішити, — знехотя заговорив я.

— Що там у тебе за книжки? — не звертаючи уваги на мої слова запитала Світлана.

— Ці брошурки дали мені у церкві. Для батьків, які втратили своїх дітей.

— Дай поглянути.

Я подав Світлані брошурки.

Зашурхотіли у тиші паперові сторінки. Вона щось шепотіла собі під ніс. Я стояв. Спочатку стежив за її обличчям, а потім перевів свій погляд на вікно. Дивився на підстрижені дерева, на непорушність світу за вікном.

Кінець кінцем, рішення приймав я.

Наступного ранку ми втрьох із Мілою назавжди попрощалися з нашими малюками в цій самій церкві, що поруч із лікарнею. «Консультант з поваги до смерті» прочитала кілька молитов. Ми зі Світланою сиділи з кам’яними обличчями. В очах стояли сльози. Міла заливалася плачем, мовби це не ми, а вона втратила своїх дітей. Дві білі картонні труни, дуже схожі на коробки з-під великих ляльок, «в’їхали» до ніші, що відкрилася у стіні. Після цього ніша закрилася і мене пронизав раптовий жах. Я дивився на поліроване коричневе дерево церковної стіни, дивився туди, де щойно піднялася та опустилася одна з дерев’яних панелей. Мені здалося, що я на мить побачив той, інший, світ, до якого переходять після смерті. Мені здалося, що я побачив полум’я або світло, яке майнуло звідти.

Очі нишпорили у пошуку ікон, але ікон у цій церкві не було. Лише дерев’яне різьблене розп’яття на стіні.

Наступного ранку в «Саду Льюїса Керролла», де досі цвіли троянди, ми висипали на розпушену землю прах з двох маленьких урн. Садівник у чорному костюмі з краваткою дав нам у руки невеличкі грабельки. Світлана знову плакала. Біля неї плакала і Міла. А я цими грабельками змішав прах Олежика й Віри із землею. Після цього садівник приніс два саджанці троянд та посадив їх тут на відстані не більш як двадцять сантиметрів одну від іншої.

— Це не заблизько? — запитав я.

Міла переклала моє запитання.

— Цвілінге. — Садівник знизав плечима. Потім сказав ще кілька слів.

— Вони ж близнюки, — переклала Міла. — Але якщо ви наполягаєте, він може їх розсадити.

— Не треба, — крізь сльози промовила Світлана. — Не треба їх розсаджувати, вони ж близнюки.

Міла провела нас до готелю. Вже коли ми прощалися, вона дала нам свою візитівку й пообіцяла наглядати за трояндами.

У великому конверті, що ми отримали у лікарні, лежали полароїдні квадратики фотографій наших малюків, їхні свідоцтва про народження та, окремо, свідоцтва про смерть, пластикові наручні іменні браслети для немовлят, щоб їх випадково не сплутали. На одному було написано «Vira», а на іншому — «Oleg». Там також лежали два прозорі пакети з русявими кучериками. Теж підписані.

Я підійшов до вікна і поглянув на озеро. Тут нічого не змінилося за кілька днів. Озером плавали яхти. У небі світило сонце. На лавочці біля самого краю води хтось сидів. Ми самі ще кілька днів тому очікували на диво, котре могло змінити наше життя. Тепер ми вже нічого не очікували. Потрібно було збирати речі та їхати. Свій біль ми теж звідси заберемо. У Швейцарії він нікому не потрібний. Що ми тут залишимо? Дві троянди?

Уночі я прокинувся від крику немовляти. Крик долинав з-за стіни. Спочатку я подумав, що це жахливий сон. Але потім зрозумів, що це кричить новонароджена Дмитра та Валі. Світлана також прокинулася і жадібно слухала плач дитини.

Ми лежали мовчки. Накрившись ковдрою, але не притуляючись одне до одного. Я згадував, як в останню ніч вагітності Світлани грався долонею з малюками, які ще не народилися. Згадував, як вони «бігали» всередині живота. Можливо, вони благали про допомогу? Можливо, вони плекали на мене надію?

«Кепський з мене батько,» — подумав я.

Сльози знову текли моїми щоками. Я підвівся, накинув на себе халат і вийшов на балкон.

Прохолодне повітря було просякнуте свіжістю озера. Я дивився на озеро і уявляв його вкритим товстою кригою. Неподалік від берега — простора ополонка. Такої ж місячної ночі я підходжу в халаті до берега, роздягаюсь та, обпікаючись, заходжу голим у холодну воду. Занурююся по шию, а потім пірнаю та запливаю під лід. Пливу під кригою доти, поки в моїх легенях не закінчиться повітря. А коли закінчується повітря, закінчується й усе інше. I мені вже не страшно й не холодно.

«Тепер у мене троє померлих дітей, — міркую я з жахом, згадуючи свою першу дружину, теж Світлану, і ніч у київському пологовому будинку. — Київ, Цюріх, — думаю я, — від зміни місця моя доля не міняється...»

150

Крим. Форос. Держдача. 1 січня 2016 року. Ранок.

Майя все ще спить, але зараз її заплющені очі спрямовані в стелю. Я підходжу до вікна і дихання моє призупиняється від задоволення. Над морем піднімається сонце. Його проміння, відштовхуючись від спокійної води, мчить безперервною хвилею яскравого світла до берега. Розбивається на тисячі сонячних зайчиків, які стрибають зимовим парком, стінами держдачі, стовбурами кипарисів та смоківниць. Далеко на обрії стоїть на сторожі миру та порядку якийсь кораблик. Як все гарно! Я хочу усім пробачити та зробити усім подарунки.

Я повертаю свій погляд на Майю. Їй також можна пробачити. По-перше, тому, що вона — жінка, яка спить. По-друге, вона жінка з характером, який не властивий більшості жінок. Хоча, згадуючи жінок із мого життя, можна сказати, що мало в кого з них був характер, властивий жінкам. Або навпаки, усі їхні характери були типово жіночими. Мабуть, я неправильно розумію жіночність. Внутрішньо я постійно відштовхуюся то від Джоконди, то від Мона Лізи чи від якої-небудь донни з немовлям.

До моїх вух долинає далекий крик чайок. Я прочиняю вікно, і до спальні вривається холодне солонувате повітря. Знову озираюся на Майю. Йду та підтягаю її ковдру догори, щоб прикрити оголені плечі. Зачиняю вікно. Зазираю до сусідньої кімнати. Помічник сидить у кріслі перед журнальним столиком і п’є чай. Піднімає на мене погляд і я бачу, як його пронизує судома шанобливого переляку. Я застав його за відпочинком! Але в мене чудовий настрій! Мені лише не вистачає якихось дрібниць.

— Дуже погано чути крики чайок, — кажу я йому та посміхаюся. Він киває та одночасно ставить склянку з чаєм на столик. На його обличчі з’являється невпевнена усмішка у відповідь.

— Я миттю! — гукає він і квапливо піднімається.

За п’ять хвилин я чую наближення чайок. Визираю у вікно, але там я їх не бачу. Вони внизу, на березі. Їхні крики стають усе голоснішими, і лунають вони на фоні зітхань тихого моря, що дуже заспокоює нерви. Шиплять та шумлять хвилі. За хвилями чуються ще якісь лагідні звуки. Чудова атмосфера для медитації. Я повертаюся до Майї. Мені здається, що вона зараз прокинеться, під крики чайок, цей день та й увесь рік мине в неї у щасті та злагоді з собою. А можливо, навіть і зі мною?

Мій погляд піднімається під стелю. Зупиняється на ледь помітному білому, як і колір стелі, динаміку у верхньому куті зліва від дверей. Перевіряю інші кутки — там також приховані динаміки. Крики чайок «а-ля квадро»! Чудово! Поєднання природи й акустики. А Майя спить. Ні, вона звичайно, все чує. Ця музика йде прямо у її сон, у якому вона, мабуть, лежить у солярії окремого кабінету ресторану «Метрополь». Лежить, відчуваючи штучне сонце кожною клітинкою свого оголеного тіла. А поруч сидить хтось одягнутий, насолоджуючись її насолодою, зазираючи у солодку, яскраву пащеку солярію, як у величезний гріль, на якому вкривається апетитною скоринкою довгоочікуваний шматочок м’яса.

Я відчуваю наближення приступу людинолюбства та демократії. Не дай Боже, вона побачить мене таким! Тоді я пропав!

Швиденько йду до сусідньої кімнати. Помічник знову зістрибує з крісла. Я заспокоюю його жестом. Долонею привітно наказую сидіти. Потім прошу зробити мені чаю.

Тут також кричать чайки: такі ж самі динаміки на стелі.

Помічник помічає мій погляд та невпевнено шепоче: «Можливо, трішки голосніше?»

Я заперечливо хитаю головою. Він киває мені у відповідь. Виходить. Лише тоді, коли він виходить, я розумію, що він досить тепло, по-домашньому одягнутий. Він тут більше вдома, ніж я. Чому? Та тому, що я стою голий, а на ньому мішкуваті чорні брюки і темно-синій светр. Теж мішкуватий. I саме ця мішкуватість робить його таким домашнім. Шкода, що я не помітив, яке взуття у нього на ногах.

Мій погляд піднімається до стелі, у інший кут. I я бачу спрямовану на мене камеру відеоспостереження. Цікаво, на яку частину тіла дивиться зараз охорона? Чи, можливо, ніхто ні на що не дивиться?

Ні, потрібно у щось одягтися. Дивно, але найулюбленішим з моїх халатів виявився той, який я отримав у подарунок від російського президента на 400-річчя роду Романових. Я зазираю у спальню, дивлюся на Майю, яка солодко спить, накидаю халат та повертаюся до сусідньої кімнати, де помічник вже поставив біля журнального столика друге крісло, розмішав цукор у моїй кришталевій гранчастій склянці та послужливо поставив поруч пляшку «Аберлора», відеречко льоду та широку низьку склянку для віскі.

151

Київ. 14 квітня 1992 року. Вечір.

Здається, я розуміюся на людях. Раніше я не помічав у собі цієї якості, але той факт, що мій план спрацював на усі сто, примусив мене замислитися про свої здібності.

Так, ми викликали «швидку». Буквально через п’ятнадцять хвилин до моїх дверей подзвонили. Я зустрів на порозі та провів до кімнати молоду жінку-лікаря та санітара.

— Ви хворий? — запитала жінка в отця Василія.

Батюшка знітився, і поглянув на мене.

— Він помер, — почав я роз’яснювати, але минуло ще кілька хвилин, поки жінка-лікар та санітар почали щось розуміти.

Понад усе я боявся жінки. У неї був дуже благополучний вигляд. Очі підфарбовані, нігті з манікюром, вії подовжені. Коротше кажучи, фарбована білявка — найпримхливіше створіння з усіх можливих. Принаймні, так я міркував до цієї миті.

Але помилився. Згодом вони не відмовилися і від кави з коньяком. Сума у двадцять тисяч купоно-карбованців їх цілком влаштовувала.

— Звідки везти? — уточнив санітар.

— З Берківців на Труханів. Але там ще від мосту буде чотириста метрів, — пояснив я.

Санітар перезирнувся з жінкою.

— Я вийду на хвилинку, переговорю з Петром!

Я зрозумів, що Петро — це водій, найголовніша постать у цій справі.

Санітара не було близько п’яти хвилин, та коли він повернувся, з його вигляду було зрозуміло: треба поспішати!

I ми поїхали.

П’яного Сєву знайшли досить швидко. Він сидів під накриттям на одному з уже доведених до ладу пам’ятників.

— А! Ви за євреєм? — впізнав мене Сєва. — Забирайте його!

Забрати шматок граніту з обличчям Давида Ісааковича виявилося нелегкою справою. Уп’ятьох ми завантажили його на тачку, яку позичили отут, докотили, притримуючи з обох боків, до «рафика».

На місто падав мокрий сніг, і до мосту ми їхали довго. Після мосту водій почав вимагати доплати. Ми підняли суму до тридцяти тисяч, і «швидка допомога» поповзла на міст.

Найцікавіше те, що сніг не падав на Труханів. Там сніг лежав лише під деревами. I водій, біля якого я присів, щоб показувати дорогу, жодного разу не обурився. «Рафик» з’їхав з асфальту на алею, що йшла праворуч, паралельно до берега, і таким чином ми доїхали майже до самої могилки. Залишалося близько сотні метрів. З цієї сотні водій проїхав третину, а потім вперся рогами та сказав, що далі — жодного метра!

Ми вивантажили пам’ятник зі «швидкої». Потім учотирьох відкантували його до могилки. Лише жінка залишилася сидіти у мікроавтобусі із замисленим виразом обличчя. Санітар, та й сам водій старанно допомагали нам з отцем Василієм.

— Назад підвезти? — запитав санітар, коли пам’ятник завмер в узголів’ї могили.

— Ні, — відповів батюшка. — Ми трішки посидимо.

Водій із санітаром взяли тридцять тисяч купоно-карбованців та попленталися у сутінках до мікроавтобуса «швидкої», який світився зсередини.

А ми постояли біля щойно встановленого, втисненого у м’яку піддатливу весняну землю пам’ятника, та побрьохали розмоклою стежиною у напрямку мосту.

— Треба буде сюди навідуватися, — сказав отець Василій. — А ближче до літа укріпимо його. Потрібно лише дізнатися: як? Може, цементом?

Він озирнувся до мене. Але усі мої пізнання у будівельній справі обмежувалися двома видами цегли: силікатною та вогнетривкою. При цьому я не був упевнений на сто відсотків, що силікатна цегла не може бути одночасно вогнетривкою.

152

Київ. Бориспіль. Листопад 2004 року.

Ще вранці з готелю я зателефонував до Нілочки та попередив, що прилітаю. Попросив машину та у двох словах розповів наші печальні новини. Її голос здригнувся, і я відразу попрощався, навіть не поцікавившись, як там справи у рідному міністерстві.

У бізнес-класі ми зі Світланою сиділи удвох. Більше не було нікого. Вона з одного боку проходу, а я поруч, лише з іншого. Це був найсумніший бізнес-клас у моєму житті. Я не хотів ні їсти, ні пити. Я поглядав на свою дружину і не знав, що їй сказати. А поговорити з нею хотілося.

Молоденька стюардеса постійно підходила до нас, щось пропонувала, кидала на сусідні крісла темно-сині пледи та маленькі подушечки. Вона була одна на нас двох. Їй було нудно, а можливо, вона щиро, як тільки могла, намагалася зробити наш політ приємним, щоб він запам’ятався нам. Що ж, він запам’ятається у будь-якому випадку.

Я дотягнувся до Світланиної руки, прикрив її своєю долонею. Вона подивилася на мене. Кивнула.

«Усе буде добре», — подумав я і відразу ж засумнівався у своїй правоті.

Можливо, що буде. Але це «добре» навіть у найкращому його варіанті виявиться життєво плоским. Його не можна порівнювати з іншим «добре», з тим «добре», коли квартира наповнена гамором дитячих голосів, коли замість тиші поруч поселяється веселий шум сімейної суєти.

Коли ми спустилися трапом, то потрапили під осінню київську мряку. Вже під’їхав автобус. Пасажири ринули у його відчинені двері. Саме тут, поруч із трапом, загальмував чорний «мерседес». Я озирнувся. Людина, за якою прислали «мерседес» просто на злітну смугу, мала б також летіти у бізнес-класі. Але крім нас там нікого не було. Та й мікроавтобус з табличкою «VIP», який мав би нас звідси забрати, теж запізнювався.

Я розгубився. Озирнувся. Думав, у кого б запитати.

Але цієї миті дверцята «мерседеса» відчинилися, вийшов водій, одягнутий навіть для цієї машини занадто елегантно. Подивився у наш бік. Підійшов.

— Сергію Павловичу, сідайте! — твердо, навіть наполегливо сказав він.

— Га? — вихопилося в мене. Здивування випередило запитання, що виникло у голові. — А де мій водій?

— Тепер у вас інша машина та інший водій! — повідомив чоловік і відчинив задні дверцята, пропонуючи Світлані сідати першою.

Потім відчинив передні дверцята для мене.

Ми зачекали ще кілька хвилин, поки багаж — наші дві валізи та портплед — не перекочував зі стрічки багажного транспортера в багажник машини.

Аеропорт залишився позаду.

— Усі вам щиро співчувають, — м’яким голосом раптом почав водій. — У мене для вас лист, ось, візьміть!

Він, не відриваючи погляду від дороги, простягнув мені довгий конверт.

З конверта я насамперед витяг візитівку Догмазова. На ній з’явилося якесь нове звання. Тепер він у додаток до усіх своїх регалій, став ще й почесним професором Києво-Могилянської академії та співголовою Комітету по державним преміям у галузі містобудівництва.

Сам лист виявився лише запискою. Чотири речення.

«Прийміть наші щирі співчуття. Я гадаю, що зараз варто змінити сферу діяльності. Ваш кабінет вже готовий. Віктор Андрійович Вам його відразу покаже».

Підпис Догмазова, хвацько закручений, у чомусь імператорський, стояв на самому низу стандартного аркуша.

Мої пальці раптом відчули незвичайність цього паперу. Я придивився, потім підняв його на рівень очей і у розсіяному світлі зустрічних машин побачив водяні знаки — рівномірно розкидані державні тризуби.

— Віктор Андрійович — це ви? — уточнив я у водія.

Той кивнув.

— Я відвезу вас додому, допоможу занести речі. А потім зачекаю в машині. Мене попросили показати вам кабінет вже сьогодні.

Я кивнув. Мені дійсно хотілося відволіктися. Кортіло пірнути у щось глибоке та непрозоре, щоб ніхто мене не бачив, не знав та ні про що не розпитував! Звичайно, розраховувати на здійснення цих бажань на новому робочому місці було б марною справою. Але у будь-якому випадку я там буду новою людиною, і до мене, як до нової людини, будуть усі ставитися спочатку з обережністю та осторогою, будуть приглядатися. А я тим часом відпочину душею, спробую повернутися до тями, знайти той робочий ритм, який понесе мене далі життям, як швидкий потяг. І чим менше буде часу на «визирання у вікно», тим краще.

153

Крим. Форос. Держдача. 1 січня 2016 року. Вечір.

Якщо мій рік мине так само легко і спокійно, як і цей перший день року, я буду щасливим. Обід за величезним овальним столом із горіхового дерева. Коля Львович, кримський губернатор з дружиною, Майя у вечірній сукні з декольте, яке відкривало на диво пружні, ніби надуті груди. Стіл розрахований на дванадцять осіб, але де узяти стільки вартих довіри та дружби людей? Я би ще посадив за цей стіл Свєтлова. І також ще цього лікаря, який встиг мені нашептати про свої підозри стосовно сердечного стимулятора. Можна було б «витягти» з-за столу Колю Львовича та посадити його за журнальний. Але тут я можу помилятися. Адже він тут, зі мною. Він зі мною увійшов у цей рік, отже, буде цілий рік біля мене. Ось лише запечена індичка здається для нас завеликою. Звичайно, можна недоїдки відіслати на кухню обслузі. Також можна нагодувати помічника. Вранці ми з ним чудово попили чаю. Я так розчулився та перейнявся його банальними думками та проблемами, що заледве не запитав, як його звати. Добре, що не запитав. Інакше це був би початок кінця. Його кінця, звичайно.

— Шампанське з Масандри, — вказує жестом на велику пляшку губернатор Зельман. — Найкраще. Таке подавали царям!

— Тоді відкривай! — киваю йому я.

Львович позирає на старшого офіціанта, і, поки Зельман морочиться з пляшкою шампанського, навколо столу виникає рух, своєрідний танець-хоровод молоденьких офіціанточок у міні-спідничках та білих фартушках, які розставляють закуски. Десь згори лунає неголосна романтична музика, а слідом за нею і знайомий оксамитовий голос. Старовинний російський романс «Отвори потихоньку калитку» лунає дуже до речі. Я намагаюся пригадати ім’я співачки, але сьогодні моя пам’ять напрочуд поверхнева. Я пам’ятаю лише вчорашній день. Усе інше вкрите асфальтом якоїсь особливої, важкої втоми.

— Хто це співає? — я впиваюся запитливим поглядом у Львовича.

— Руслана.

— Ага! Добре співає!

— Може, голосніше? — послужливо запитує старший офіціант.

Я зупиняю його рухом вказівного пальця. Цей жест з дитинства означає: «Ні-ні!».

Офіціант відходить.

А царське шампанське вже іскриться у високих кришталевих келихах-трубочках.

Коли ми підносимо келихи, з грудей Львовича долинає неголосна електронна мелодія мобільника. Він ледве стримує спокійний вираз обличчя та, не звертаючи уваги на дзвінок, піднімається та цокається з нами. Потім не кваплячись п’є шампанське. I лише коли келих спустошено, він ставить його на стіл та дістає телефон. Я слідкую за його зосередженим обличчям. В очах з’являється неспокій. Він щось шепоче у слухавку. Дає відбій. Починає нервово їсти заливну осетрину. На мене не дивиться. Отже, щось не те. Гаразд, розмірковую я, усі погані новини подають в нас на десерт!

Майя зацікавилася запеченими у соусі карі рябчиками. Я схвалюю її вибір. Я також хочу рябчиків. I шампанського. У мене погані передчуття. Їх потрібно змивати, щоб вони осідали глибше. Цьому святу ніхто не повинен зашкодити! Show must go on! Нехай навіть таке собі маленьке, домашнє шоу.

Ми намащуємо шматки індички журавлиновим желе, а Львович стає все більш напруженим. Постійно дивиться на годинник.

— Ти кудись поспішаєш? — цікавлюся я.

— Ні-ні! — поспішає відповісти він. — Просто на нас чекає ще один святковий сюрприз! За дванадцять хвилин...

— Цікаво...

— Але для цього потрібно буде вийти на терасу, — додає він.

— Гаразд.

Ми переглядаємося із Зельманом та його гарненькою дружиною. Вона справжня кримська татарка. Звати Лейла.

— А як буде татарською «Новий рік»? — запитую я в неї.

— Ен’и йил, — відповідає вона лагідним голосом.

— А «любов»?

— Савг’єлик.

— Гарна мова, — зачудовуюся я.

На терасі прохолодно, але ми накинули пальта і дублянки. Над морем висить темне небо. Під ним мерехтять вогники корабля, що підійшов до берега.

Львович передає команду по мобільному телефону, і небо розсипається іскрами салюту. Миттєві різнокольорові мозаїки фейєрверків витісняють темряву. Навіть офіціантки, які винесли піднос з келихами та шампанським, не можуть відірвати погляду від розмальованих небес.

— Це вам подарунок від Російського флоту! — самовдоволено пояснює Коля Львович.

— Від російського? — дивуюся я. — А від українського?

— Від українського теж буде, — обіцяє мені Львович. — Перше слово — гостям. Господарі завжди говорять останніми.

— Останнє слово дають не господарям, а звинуваченому! Ти переплутав.

— Похмурі у вас жарти в цьому році! — шепоче Львович. Кидає погляд на Зельмана, потім на шампанське.

Зельман розуміє усе без слів. Високі кришталеві келихи-трубочки наповнюються царським іскристим напоєм.

154

Київ. 14 квітня 1992 року. Ніч.

— Чого ти клюєш носом! — кричить на мене Жора. — Швидше рухайся!

А мені важко. Він витяг мене з ліжка телефонним дзвінком. Було ще не дуже пізно, близько одинадцятої, але після цілого дня пригод з гранітним пам’ятником я дуже хочу спати. А тут ще він.

— Негайно чеши сюди! Славко та Юлько уже їдуть! О першій ночі будуть гості!

Які в біса гості можуть припертися до ресторану о першій ночі? Голодні? Навряд чи! Наш ресторан взагалі-то не дуже годує. Ні, люд ходить. Але ходить, щоб випити та пошептатися. Двері постійно зачинені зсередини. Чекали п’ятьох? От вони і прийшли, і, поки не підуть, ми мусимо їх обслуговувати. Вірніше, обслуговувати їх мусять Славко та Юлько, а я щось на кшталт обличчя закладу. Закладу, який досі немає вивіски. Лише адреса та двері.

Але Георгій Степанович, якого в мене язик не повертається назвати на ім’я по-батькові, з кожним днем жвавішає все більше й більше. Радість вже світиться у його очах. I від сьогоднішнього дня він чекає чогось особливого. Пообіцяв, що сам також приїде, щоби бути впевненим. У чому впевненим? Хер його знає!

Славко та Юлько зустрічають мене припухлими та втомленими обличчями. У мене, мабуть, таке ж.

Жора метушиться.

— Швидко підметіть під столами! — командує він. — А ти, — обертається до Юлька, — протри столи і посуд!

У підсобці я зазираю до холодильника. Вчорашня баранина, шинка, сири, включаючи польський «Рокфор».

У мертвій тиші дзвонить телефон. Жора підстрибує, хапає слухавку.

— Так, так, відчиняю! — відповідає він і кидається до дверей.

Усередину заходять четверо чоловіків підозріло інтелігентного вигляду. Вони ніби маскуються чи, можливо, костюми одягли вперше у житті.

У будь-якому випадку така вже у них невпевнена постава. І руки міцні. На обличчях — відчуття ніяковості.

Жора садовить їх за столик і поглядом підкликає мене.

Розхвалює їм горілку «Николай». Вони йому вірять та замовляють пляшку. Усе інше замовлення приймаю я: томатний сік, оселедці, млинці з ікрою, фаршировані яйця, салат з печінкою тріски...

Навіть я розумію, наскільки банальний смак у наших гостей. Але моя справа — схвалити замовлення, посміхнутися та піти у підсобку. Там вже Юлько настругає їм і салату, і що захочеш. Хоч він і не кухар, але у армії служив у офіцерській їдальні, так що дечому він там навчився. Навчився воєнному сприйняттю їжі.

Горілку приношу та наливаю особисто я. Коли я наближаюся, вони замовкають. Але тільки першого разу. Коли я підходжу знову, щоб наповнити їхні стопки, розмова не затихає. Обличчя гостей вже розчервонілися. Двоє послабили вузли своїх позбавлених смаку краваток. Один взагалі зняв піджак та повісив його на спинку стільця.

— А як я переведу їх тобі у бакси? — майже кричить на співрозмовника чоловік, який скинув піджак. — Бери відкривай рахунок у «Парекс-банку», прибалти навчать тебе сліди грошей заплутувати. А в мене вони тут. У «Градобанку». Бери у еквіваленті, а я хоч завтра дам платіжку!

Я повертаюся у підсобку. Наливаю собі трішки коньячку. Перемовляюся зі Славком та Юльком кількома словами.

Юлько нюхає бляшанку щойно відкритої печінки тріски. Потім підносить її до мого носа.

— Як ти гадаєш? — радиться він зі мною.

Я теж нюхаю. Запах підозрілий, неприємний.

— Добре посоли та залий маслиновою олією, — підказую я. — Вони ж п’ють горілку, а горілка усе нейтралізує!

Я виходжу ще разів з десять. Доливаю горілку, перевіряю, як їдять. П’ють та їдять вони добряче. І не кричать більше один на одного. Зараз взагалі сидять без краваток. В одного хвіст знятої краватки стирчить з нагрудної кишені піджака.

— А яка в тебе освіта? — раптом запитує в мене один з гостей.

— Легка промисловість, — відповідаю я.

— Теж нічогенько! — сміється він, виймає з кишені двадцять доларів та простягає їх чоловікові навпроти. — Ти виграв!

«Цікаво, — розмірковую я. — Вони там що, про мене сперечалися?»

За п’ять хвилин до них підсідає Жора. Підсідає і миттю стає одним з них: вони настільки схожі вдачею та виразами облич. Хоч він почувається у костюмі впевненіше. Костюм у нього — це спецодяг, як у медсестри білий халат.

— Ще одну пляшку «Николая», — наказує він мені та підморгує.

Гості йдуть о третій ночі. Захмелілий Жора дає Юлькові та Славкові по двадцять баксів і викликає для них таксі. А мене тягне з собою до якогось бару.

— Тобі там сподобається! — обіцяє він, сідаючи за кермо своєї «ауді», яку нещодавно пригнали з Німеччини. — Ти коли-небудь текілу пробував?

— Ні.

— Тоді у твоєму житті ще ціла купа незвіданих задоволень! До речі, ти хлопцям сподобався! їм доручили комітет підприємства чи щось таке організувати. Якщо не брешуть, то й для мене там місце знайдеться.

— А для мене? — жартома запитую я. I дуже жалкую, що тверезість заважає мені нормально сприймати п’яного Жору.

— А ти — мій ад’ютант! Ти що, ще не втямив?

— Втямив-втямив! — відповідаю я.

Попереду на світлофорі з’являється червоне світло, але Жора лише тисне на педаль газу. Ми чуємо, як десь поруч вищать гальма.

Жора регоче. Я тремтячою рукою защібаю свій пас безпеки.

— Прорвемося, — гарчить Жора.

I машина мчить на жовте світло порожньою вулицею нічного Києва.

155

Київ. Листопад 2004 року.

Нова машина, новий водій, новий кабінет з новими італійськими меблями. Я ще іноді плутався у довжелезному коридорі на Банковій, проходячи повз свої двері. На них ще не було таблички. Коли я вперше зайшов випадково до сусіднього кабінету, його господар подивився на мене досить неприязно. Але вже наступного дня, випадково стикнувшись зі мною у коридорі, він до мене посміхнувся. Визнав за свого. Перші кілька днів, коли я ознайомлювався зі своїми новими обов’язками, мене переслідувала якась ностальгія. Ностальгія не за міністерством економіки, а за майже домашньою атмосферою, яку я відчував у своєму останньому кабінеті. Можливо, там і не було ніякої особливої атмосфери — просто звичайний фантом у прикрашеній подобі, який прилетів з недавнього минулого. Але все ж таки, коли мені повідомили, що наступного тижня у мене з’явиться секретарка і нею буде вже давно мені знайома Нілочка, не радіти я не міг. Пірнути з головою самому у незнайоме озеро завжди страшнувато. Удвох — набагато легше, особливо коли ти думаєш, що знаєш свою напарницю майже так само, як самого себе.

У вівторок мене відрекомендували президентові. Привів мене до «високого» кабінету не хто інший, як сам Догмазов. Та простояв усі три хвилини поруч, поки президент дивився на мене стомленим, недовірливим поглядом, поки тис мені руку, поки бажав успіхів на відповідальному робочому місці.

— Твій попередник накоїв багато дурниць. Було б дуже добре, якби ти вивчив його діяльність з усіма подробицями. Щоб не повторювати цих дурниць знову, — порадив він мені.

— Він усе врахує! — Догмазов закивав головою та кинув на мене попереджуючий погляд.

Він стояв між мною та президентом, і мав досить таки дивакуватий вигляд. Вищий за нас обох, Догмазов зсутулився цієї миті, ніби йому було незручно перед президентом за свій високий зріст. Але коли він поглядав на мене, його плечі розправлялися, вираз обличчя ставав якимось орлиним, хижим. Тут він ніби виконував роль мого власника.

— А куди дівся мій попередник? — запитав я Догмазова, коли ми вийшли від президента.

— Відправили послом у Монголію.

— Адже він накоїв дурниць? — здивувався я вголос. — За це мали би покарати, а не зводити до рангу посла.

— Це і є покарання. Чотири роки у Монголії — я цього навіть ворогові не побажав би! — усміхнувся Догмазов. — Хоча ні, ворогові побажав би! Та й у будь-якому випадку залишати його на Україні, та особливо у Києві, до наступних президентських виборів було б небезпечно. Нехай собі там засмагає, сьорбає кумис, на верблюдах роз’їжджає! А ти, дійсно, переглянь його папери, дізнайся про нього більше. Папери принесуть тобі після обіду. Він подарував опозиції безліч цінних людей. I за два роки нічого не зумів зробити! Адже президенту потрібна потужна суспільна підтримка. Ось саме цю підтримку він і не зумів організувати! Хоча більша частина усіх цих академіків, професорів, спортсменів та культурних діячів пішла б за нами! Зайдемо до тебе, я роз’ясню усе докладніше!

У кабінеті за горнятком кави він вже втретє за перший тиждень пояснював мені усі мої обов’язки. Я терпляче вислуховував та погоджувався.

— Розумієш, деякі питання президент самостійно піднімати не може. Має бути привід — наприклад, лист, підписаний групою видатних вчених. Тоді листу дають хід. Ти сам організовуєш цей лист. Сам збираєш згоду підписантів. Передаєш у відділ преси. Його публікують — і процес пішов!.. До речі, відразу розберися з нашим VIP-списком. Президент мусить регулярно зустрічатися з представниками культурної та наукової еліти. Але він не може зустрічатися перед камерами з одним і тим самим оперним співаком чи шахістом. Потрібно шукати нові постаті, які вже заявили про себе. Ми — молода країна, і це має помітити кожний громадянин. «Молодим — усюди в нас дорога!»

— То що, старий VIP-список взагалі не використовувати? — поцікавився я.

— Чому? Використовувати, але не повністю та не для офіційних аудієнцій. Для нагород та прийомів — будь ласка. Кілька прізвищ я викреслю через загравання з опозицією, а усі інші — цілком нормальні, приємні люди.

Викреслені з VІР-списку прізвища належали відомим рок-співакам.

Я був байдужий до року, і навіть зрадів, що мені не доведеться спілкуватися з цією публікою.

156

Крим. Форос. Держдача. 1 січня 2016 року. Вечір.

Після п’ятнадцяти хвилин російського салюту в мене ледь закололо серце. Повернувшись до столу, ми взялися за десерт. За час салюту зі столу було прибрано крихти та зайвий посуд. Тепер на нас чекало філе з груш, тушковане у портвейні, банани-фрі, политі соусом та лікером «Бейліс».

На обличчі Майї вже світилася особливим фосфоричним кольором легка втома. Її погляд став примхливим. Ще трішки — і усе почне її дратувати.

Я нахилився до її вушка.

— Піди, нехай тобі зроблять масаж! — прошепотів я.

Вона якось натягнуто посміхнулася, але у цій посмішці виникла вже думка, а не стан. Вона кивнула та пославшись на мігрень, залишила застілля.

Зельман з дружиною також відкланялися. Через десять хвилин ми залишилися удвох з Колею Львовичем. Його погляд втупився у екран плоского телевізора, що висів на стіні.

— Зараз новини, — сказав він, поглянувши на годинник.

— Вмикай, подивимось!

Весела новорічна заставка каналу «Інтер» змінилася біжучим рядком новин. Ведуча у костюмі Снігурки захоплено пройшлася репортажами по центральних вулицях великих міст. Народ ще святкував. Деякі, опитані журналістами навмання громадяни, були впевнені, що Новий рік ще не настав. Буває, подумав я. Дякувати Господу, ніякої політики у новинах не було. Ближче до кінця передачі ведуча розповіла про нове диво. Її розповідь доповнив репортаж з Успенського собору Печерської лаври, у якому новорічної ночі засльозоточила ще одна ікона святого великомученика Володимира. Це диво привело до собору тисячі віруючих, та й перед собором вишикувалася добре організована черга бажаючих помолитися перед цією іконою, а якщо буде можливість, то й прикластися до неї. Черга, мабуть, дуже сподобалася оператору. Її показували близько двох хвилин, зупиняючи об’єктив на зосереджених, цілеспрямованих обличчях молодих та літніх прихожан.

— Здається, що на Україні частіше відбуваються православні дива, ніж католицькі. На сьогодні рахунок 2:1, — підкреслив я вголос та озирнувся на Колю Львовича, який сидів поруч.

— Мені це не подобається, — сухо промовив він.

— Мені також не подобається, коли плачуть. Особливо більшовики!..

Львович обернувся. У його погляді прослизнула повага.

— Цей рік для нас буде важким роком, пане президенте, — офіційним голосом застеріг він. — Для вас особливо...

Я зітхнув. Зрозуміло, що Львович може зараз продовжити та викласти мені свою думку докладніше. Але я не хотів чути поганих новин. Я хотів віскі й тиші. Я хотів прекрасного. Дотикнутися до прекрасного. Можливо, навіть не до жінки, а до мистецтва. Жінка старіє, а предмети мистецтва — ні.

— Слухай. — Я облизав пересохлі губи, зазирнув Львовичу у вічі привітно та проникливо. — Давай про все погане поговоримо завтра. Можна навіть з самого ранку, щоб зник апетит. Вже час усім сідати на дієту. А зараз добре було б віскі та мистецтва!

— Якого? — з готовністю перепитав він.

— Віскі? «Аберлор». А мистецтва? Накажи привезти якого-небудь талановитого та розумного кримського художника з його картинами.

— Татарського?

— Справжній талант не має національності. Будь-якого!

157

Київ. 1 травня 1992 року.

— Все на хер! — весело вигукує Жора, крокуючи бадьорою збудженою ходою залом клубу-ресторану. — Післязавтра прийдуть нові власники! А нам, молодим, час йти далі!

Я дивлюся на нього і намагаюся зрозуміти: кого саме він має на увазі під словом «молодий»? Цей п’ятдесятирічний із сивими скронями, подвійним підборіддям, що залишились йому у спадок від бурхливої комсомольської юності, кволими щоками, дуже помітними, коли він поголений до стану щойно полакованого паркету? Хто тут «молодий»? Ну я ще можу себе вважати молодим. Та й уважаю. Але мовчки. Тому що ця якість — тимчасове явище, на відміну від, скажімо, кмітливості, розуму, освіти, нехай навіть незакінченої заочної вищої.

— Послухай-но, — зупиняю я Жору Степановича.

Він зупиняє свій розпалений погляд на моєму обличчі.

— Негарно, — докоряє він мені. — Я все ж таки старший за тебе на п’ятнадцять-двадцять років, я...

Він підшукує слова, щоб підкреслити різницю між своїм статусом та моїм. Але ж в мене немає статусу. Зате я дійсно «молодий».

— Ти хоч іноді називай мене на ім’я-по батькові, — повчає він. — Перед чужими обов’язково!

— Гаразд, Жоро Степановичу, — всміхаюся я.

У мене чудовий, грайливий настрій. Мені не важко прощатися з цим клубом-рестораном. Мені взагалі не важко прощатися зі сторінками своєї біографії. Особливо, якщо нічого цінного до моєї біографії вони не принесли.

Жора підходить до холодильника. Ліниво відкриває та зазирає усередину.

— О! — вигукує він.

Я також зазираю туди через його плече. Бачу там силу-силенну їжі. Я знаю, що у морозильній камері є ще кілька кілограмів філе ягняти, курчата та риба.

А Жора Степанович завмер, міркує. Я знаю, про що він думає. Йому шкода, що увесь цей харч пройде «повз свято». Також я знаю, що його комсомольські свята з дівчатами та вогнищами, з ночівлями у «санаторіях вихідного дня» також уже закінчилися. І вже більше не повторяться у своїй первозданній красі та легкості. Усе буде інакше. І я намагаюся собі уявити, як веселяться обрезклі, втомлені, постарілі комсомольці. Які дівчата до них приходять? Також постарілі? Та ні, навряд чи. Постарілих вони не покличуть. А нові красуні не будуть такими легкими та завзятими, як до революції-невидимки 1991 року.

— Георгію Степановичу! — гукаю я його.

Він здивовано озирається.

— А можна я з цими харчами маленьке свято організую? Для своєї сім’ї. Ми тут усе приготуємо, та й приберемо самі. Ну, щось ніби премії за добру службу.

— Кому? Тобі премію? — єхидно перепитує він, але вираз його обличчя раптом змінюється. Він щось прикидає у голові, замислено дивиться на стелю, на вкриті пилом плафони світильників. — А що? — раптом погоджується він. — Давай, щоб завтра усе зжер! Я також, можливо, підійду. Сам будеш готувати?

— Разом з мамою, — відповідаю я, уявляючи, як зрадіє мати такій пропозиції. Це як раз у стилі її практичного підходу до життя. Адже ціна їжі не входить до вартості холодильника!

158

Київ. Листопад 2004 року.

Уже втретє я навмисно приходжу пізніше з роботи, але постійно застаю вдома одну й ту саму картину. За столом у вітальні сидять Світлана та Жанна. П’ють чай з коньяком. Мовчать. Я вітаюся та йду до свого кабінету. Присідати до них за стіл немає жодного бажання. Помовчати я можу і сам. У своєму кабінеті, відразу після повернення з Цюріха, я влаштував тимчасову спальню. У мене тут диванчик праворуч від письмового стола та навпроти книжкової шафи. Я запарюю собі м’ятний чай — і чого це до мене причепився цей м’ятний аромат?

Сідаю за свій стіл, дістаю з портфеля папери, які приніс з роботи, та ліниво їх переглядаю. Але моя увага не затримується на цих робочих записках. Моя увага десь там — між кабінетом і столом у вітальні, десь там у коридорі, яким треба пройти, щоб потрапити з вітальні сюди. Двері до кабінету я залишив трішки прочиненими. Вчора та позавчора, коли я ходив до ванної чистити зуби та вмиватися перед сном, Світлана й Жанна все ще сиділи за столом у вітальні та обидві плакали.

Першого вечора я зупинився на якийсь час біля Жанни та принюхався. Мене раптом здивувала відсутність у повітрі аромату її улюблених парфумів. Повітря було стерильне, воно не мало ніякого запаху, і я, нічого не розуміючи, вийшов на кухню. І ось вже третій вечір Жанна сидить у нас. І третій вечір поспіль від неї не йде цей провокуючий увагу аромат. Можливо, в неї просто закінчилися парфуми?

Близько одинадцятої я відчуваю втому. Час спати. За вікном паскудна осіння мряка та холод. Я, мабуть, лише двадцять секунд пробув увечері надворі — поки виходив з машини та заходив у під’їзд, — але ця мерзотна погода мало не звалила мене наповал. На дворі я відчув болотяну вологість. Швидше б уже зима, подумав я.

Світлана та Жанна знову сидять та плачуть. Плачуть неголосно, притулившись одна до одної. Пляшка коньяку «Коктебель» уже порожня. Правду кажучи, це була маленька пляшка, швидше, пляшечка. Я проходжу повз них до ванної кімнати, потім назад. На мене — нуль уваги.

Цікаво, а коли Жанна йде додому? Чи вона в нас і ночує?

Навряд чи. Адже вранці я її не бачу. А сплю я сторожко та й двері до кабінету-спальні залишаю прочиненими. Про всяк випадок. Мене дуже турбує Світлана, але щось мене зупиняє від повернення до нашої спільної спальні. Я, мабуть, зумів би просто спати разом із нею. Але іноді уві сні бувають моменти, коли героєм сну стає жінка, яка спить поруч. І ти її обіймаєш та кохаєш уві сні, перед тим як прокинутися та обійняти її насправді. Ні, я її обіймаю і зараз. Щоранку, коли йду на роботу. Але це обійми співчуття, а не пристрасті чи кохання. Мусить минути час. Вона перестане плакати, і тоді колишні пристрасть та бажання оживуть та нагадають про себе. Поки що навіть у її поглядах у мій бік я бачу або відчуття провини, або обережність.

Я придбав собі гуманний будильник. Він не дзвенить, а попискує. О сьомій ранку я вже одягаю халат, запарюю каву. Зазираю до спальні. Світлана спить на животі. Її голова накрита подушкою. Одна рука простягнута на іншу сторону широкого ліжка, туди, де раніше спав я. Можливо, я їй снився? I вона шукала мене уві сні?

Я тихенько причиняю двері. Нехай собі спить.

Сьогодні я піду раніше. Водієві я сказав приїхати за чверть вісім. Водій у мене складненький. Ще ніколи в мене не було водія, якого доводилося б називати по батькові, а тут відразу — Віктор Андрійович. А як можна налагодити відносини з таким водієм? Та ніяк! Був би він Вася чи Петя, можна було б дорогою і пожартувати, і анекдоти нові розповісти та послухати. А з Віктором Андрійовичем, в якого костюм не гірший за мій, жартувати не хочеться.

От ми і їдемо з ним мовчки з бульвару Лесі Українки на Банкову. Година пік ще попереду, машин мало. I я радію, що вже за десять хвилин залишу водія у машині та зайду до під’їзду свого нового місця служби, зайду до свого кабінету, який я потроху вже почав обживати.

159

Крим. Форос. Держдача. 1 січня 2016 року. Ніч.

Вертоліт з художником та картинами приземлився біля опівночі.

Майя вже відпочивала, і я не хотів її будити. Моє тепле почуття до неї потрохи почало згасати. Близькість не додала радості. Швидше, навпаки. Близькість відкрила мені її повністю, і тепер в мене не залишалося жодних ілюзій стосовно неї. Ця жінка перестала бути загадкою для мене і втратила у моїх очах та почуттях свою колишню привабливість. Я б міг «накришити» салату з цих її слів та рухів, які знищили її милий образ у моєму серці. Але навіщо? Вмерла то вмерла, як у старому анекдоті про тещу. Взагалі-то, зовсім не померла. Просто виявилася звичайною. З таких виростають старі примхливі бабці для казок про золоту рибку. Тому мистецтвом та спілкуванням з художником я буду насолоджуватися сам, без неї.

Вигляд в художника сонний. Він щойно розвісив у столовій свої картинки. Стоїть перед одною з них. Розглядає, ніби не сам її намалював.

Я тихенько підходжу, зазираю йому через плече. На картині зображена ринкова вага. На лівій чаші цієї ваги лежить купа кишенькових годинників з ланцюжками. На правій — два будильники та буханець хліба. Будильники та хліб важать більше. Я ніколи не був закоханим у математику, але ця задача здається мені потішною.

— Як тебе звати? — запитую я.

Його голова від несподіванки втискається в плечі. Він повільно обертається.

— Володимир Макеєв, — неголосно відповідає він.

Сивувате волосся. Від очей до скронь — зморшки від постійного примружування. На вигляд йому років п’ятдесят-п’ятдесят п’ять.

— Скажи мені, Володю, який тут прихований зміст? — цікавлюся я, маючи на увазі картину.

— Прихований? — перепитує він. — Немає тут прихованого... Хоча... — Він сам дивується. — В усьому можна шукати прихований зміст...

— Ну от я і шукаю, — зізнаюся я. — Скільки там годинників зліва?

Художник Макеєв дивиться на ліву чашу своєї ваги. Йому, мабуть, ліньки рахувати.

— Давай разом, — пропоную я.

Ми разом вголос рахуємо кишенькові годинники. Виходить тридцять три.

— Так, — промовляю я. — Бачиш, дві трійки! Вже прихований зміст! А на правій чаші два будильники та хліб. Три предмети... Це навмисно?

— Ні, — чомусь перелякано відповідає він. — Це випадково.

— Ну як випадково? — сперечаюся я. — Повинен бути прихований зміст! Це ж мистецтво! Загадка!

— Ні, не обов’язково! — майже пошепки заперечує він. Звичайно, філософський зміст можна шукати, але взагалі-то це мистецтво заради мистецтва... Хоча для вас, мабуть, це незрозуміло... Ви конкретна людина!

Мені подобається його сміливість. Я більше не хочу з ним сперечатися. Я хочу погодитися. У чомусь дрібному.

— Чому ж це незрозуміло? Мистецтво заради мистецтва? Цілком зрозуміло та знайомо. Це те саме, що й президентство заради президентства...

— А хіба таке буває? — дивується він.

— Звичайно, на кожному кроці!

Він дивиться на мене з підозрою. Цікаво, про що він думає цієї миті?

— Віскі будеш?

— Я не п’ю. — На обличчі Макеєва з’являється відчуття провини.

— Ну тоді я сам. А тобі що? Чаю?

— Чаю.

На мій вигук «Гей!» у їдальні з’являється помічник, отримує наказ та зникає.

— Скажи мені. — Я знову звертаюся до художника. — А якби тобі добре заплатили і попросили за це вигадати до кожної картини прихований філософський зміст. Ти зумів би це зробити?

— Зумів би, — не заперечує він.

— А хто твої найулюбленіші художники?

— Шишкін, Суриков, Анрі Руссо, Шагал, Клейст...

— Досить, — зупиняю я його. — Щодо Шишкіна ти правий!

Пригадую нічний музей у Києві та величні лісові пейзажі, пригадую картину Шишкіна у своїй спальні на Десятинній.

— Скажи, а добре бути художником? — запитую я.

— Художником — добре, а дружиною художника — погано.

— Чому?

— Важко прогодувати сім’ю, — зізнається він соромлячись.

— Гаразд, — киваю я та роблю заспокійливий жест правою рукою. — Ці твої картинки куплять для резиденції. Я дам розпорядження. Поки що сідай. Зараз буде чай. А я пороздивляюся ще.

Я ходжу вздовж стін, на яких висять картини. Годинники, старовинні велосипеди, терези, коти, самотні дерева. Цілковита символіка. Але роботи ніжні, зворушливі. Не Шишкін, звичайно. Але Шишкін хороший лише для очей та серця. Він допомагає від утоми. А тут є деталі. Є до чого придертися думкою. От я і придираюся.

— Володю, — я знову обертаюся до художника. — А чому на твоїх картинах немає жінок?

Він знизує плечима.

— Не знаю, — зізнається. — Колись малював, а потім залишив...

— До жінок потрібно час від часу повертатися, — раджу йому я, і сам дивуюся своїй пораді.

— Я повернуся, — обіцяє художник, а я вже не розумію: до яких жінок він повернеться? До намальованих? Чи до тих, від яких пішов?

Здається, я втомився.

У їдальні з’являється розгублений помічник. Ставить на стіл тацю з чаєм.

— Я ставив її в бар, а зараз її там немає, — виправдовується він.

— Що ти ставив в бар?

— Та цю, пляшку вашого улюбленого віскі!

— Мабуть, Львович потягнув! Піди перевір!

Помічник виходить дуже повільно. Знехотя. Уявляю, що скаже йому Львович на запитання про пляшку віскі. Навіть якщо вона стоїть у нього на столі!

160

Київ. 2 травня 1992 року. Вечір.

Завтра у мене напевне болітиме живіт. А сьогодні у ньому свято. Сеанс одночасного пожирання різноманітної їжі проходить успішно. I ніякої хапанини, ніякого змагання. Усім всього вистачає. I мамі, яка, власне, і готувала м’ясо, курку, рибу, салати. I отцю Василію, який підливає мені та собі горілку «Фінляндія», а мамі, Дмитру та його головному лікареві — болгарський бренді «Сланчев Бряг». Мама одягла на честь такого випадку своє улюблене чорне плаття, прикрашене бісером, та почепила на груди велику брошку-змійку золотого кольору, але з невідомо якого металу. Їй весело. Та й головному лікарю весело: адже не щодня його запрошують родичі пацієнтів до ресторану.

Спочатку він сидів тихо, але після трьох стопок бренді розбалакався та почав регулярно сипати анекдотами з життя божевільні.

— А цей знаєте? — він знову підстрибує від нетерплячки розповісти новий анекдот. — Запитують у зека: «За що сидиш?». А він: «Ми у божевільні демонстрацію організували до дня народження Леніна з гаслами «Ленін з нами, Ленін серед нас!»

Отець Василій всміхається широко та повільно, не відволікаючись від курячої ноги. Мама сміється, а Дмитро взагалі заходиться.

— Адже це правда! — запевняє він. — Мені санітар казав, що якщо у божевільні немає двох Ленінів, Горбачова та Наполеона, то з головного лікаря знімають премію та відправляють на підвищення кваліфікації!

Я дивлюся на Дмитра. Я не можу зрозуміти: що він робить у божевільні? Коли для того, щоб він поводився нормально, його потрібно лише посадити до столу, то що ж це тоді за така хвороба?

Після святкової вечері ми дружньо миємо та витираємо посуд. Жора Степанович так і не з’явився. Але його відсутність мене зовсім не засмучує.

Коли ми все розклали по місцях і навіть почистили ресторанну плиту, хоча бруд та жир на ній був не «нашого виробництва», мама так собі, інстинктивно, зазирнула до однієї з кухонних тумбочок. Та завмерла.

Тумбочка виявилася забитою консервами. Польські паштети,ризькі шпроти, консервовані ананаси.

— А це куди? — запитала мама, озирнувшись та відшукавши мене поглядом. — Ти казав, що завтра нові власники прийдуть?

— Так.

Вона так і залишилася стояти біля відчиненої тумбочки. Мені стало незручно.

— Давайте заберемо, — запропонував я.

Головний лікар перезирнувся з Дмитром.

— Може, ми заберемо? — запитав Дмитро. — Для хворих...

— Ти що, з глузду з’їхав? — подивилася здивовано на нього мама. — Хіба ми із Сергієм мало тобі привозимо? Ні, давайте поділимо. Все одно розтягнуть!

I вона подивилася на мене, вимагаючи поглядом, щоб я підтримав її докази.

I ми поділили консерви. Майже порівну. Кількість банок не ділилася на всіх однаково. Залишком були дві банки ананасів у власному соку, які я забрав, щоб пригостити сусідів по комунальній квартирі.

— Так, вони заслуговують, — погодилася мама.

— Пробачте, — вже виходячи з ресторану звернувся до мене головний лікар. Я підбирав ключ до замка, щоб назавжди закрити вже тепер чужу власність, а вони чекали на мене поруч. — Чи не могли б ми з Дмитром у вас переночувати? Я живу на Боярці й електрички вже не ходять...

Голос головного лікаря був настільки жалібним, що я обернувся.

— У нас ма... — вже почала говорити мама, але я її перебив.

— Пішли до мене, — запропонував я головному лікарю. — Тахта, але стара. Пружини випирають, але спати можна...

Поки я говорив, мій погляд здивовано втупився в дорогу дублянку лікаря та особливі, також не дешеві, півчобітки.

Я уявив собі як, мабуть, соромно напрошуватися на ночівлю до майже незнайомих людей чоловіку, який одягається краще від тих людей, до яких напрошується. Чи, можливо, це йому родичі пацієнтів надарували, адже за три такі дублянки можна придбати однокімнатну квартиру у Києві або навіть будиночок у Пущі-Водиці? Тоді б не було жодних проблем з електричками!

— А ви далеко живете? — поцікавився він.

— Ні, двадцять хвилин пішки.

Отець Василій, статечно розпрощавшись, пішов у ледь освітлену темряву рідного нічного міста. А мамі вдалося піймати машину.

— Добрі у вас і брат, і мама, — промовив головний лікар, коли ми залишились наодинці.

— Вибачте, як вас звати? — запитав я.

— Ігор Федорович.

Ми йшли мокрим блискучим асфальтом. Дощ пройшов увечері, коли ми сиділи у ресторані. А тепер було сухо, хоч і повітря, просякнуте вологою, нагадувало про дощ. То в моєму пакеті, то у пакеті головного лікаря глухо стукалися одна об одну консервні бляшанки.

— Ігоре Федоровичу. — Я обернувся до нього на ходу. — А ви як вважаєте, Дмитро справді хворий?

— Я б не використовував слова «хворий», — спокійним голосом відповів він. — Його власне ставлення до дійсності не співпадає зі ставленням більшості. При цьому йому неприємно відрізнятися від інших. Тому в нас йому затишніше. У нас, до речі, і публіка освіченіша, ніхто нікому не грубіянить...

Промовляючи останні слова, головний лікар зазирнув мені у вічі. І погляд його вколов мене своєю миттєвою пильністю. З’явилося відчуття, що так, між іншим, він вирішив поставити мені діагноз.

«Та здоровий я, здоровий, чорт забирай! — подумав я. — І моє ставлення до дійсності співпадає зі ставленням більшості! І грубіянити я вмію, і від чужого хамства не скисаю! І не треба мені рекламувати ваш психзаповідник!»

— Ви б частіше приїздили до Дмитра, — трішки згодом промовив Ігор Федорович. — Він вас любить.

— Постараюся, — відповідаю я. — Саме без роботи залишився...

— А яка у вас освіта? — зацікавлено запитав головний лікар.

— Та не медична. Я ще навчаюся, на заочному. В інституті легкої промисловості.

— Ну-у, — протягнув Ігор Федорович. — Коли виникнуть проблеми... У нас завжди є вакансії. Зарплатня, правда, маленька...

— Я поміркую над цим, — пообіцяв я.

Але міркувати не став. Лише подумки посміявся над серйозною турботливістю головного лікаря. Та подумав, що його ставлення до дійсності дуже відрізняється від мого.

161

Київ. Листопад 2004 року.

Цього разу понеділок виявився найкращим днем тижня. На порозі кабінету мене зустріла Нілочка, бездоганно одягнута. Зовсім не схожа на секретарку, швидше на бізнес-леді. Треба було б хоч на мить прибрати з її обличчя посмішку, і будь-хто на моєму місці поставився б до неї насторожено: стільки самовпевненості було у її очах і жестах! Але усмішка додавала її самовпевненому вигляду веселості, а коли врахувати, що цей погляд був спрямований на мене, то не варто дивуватися, що ми міцно обійнялися. I я, як хлопчисько, підняв її та крутнувся на місці.

— Що ви, що ви, Сергію Павловичу! — зашепотіла вона. — Причиніть двері!

Я озирнувся. Дійсно. Двері були відчинені.

I в моїй приймальні, і в кабінеті стояли квіти. У повітрі, крім їхнього аромату, витав також аромат молодої красивої жінки. Так. Це був запах парфумів. Але бувають запахи парфумів, які вказують на похилий вік жінки. А тут — навпаки.

— Кави? — запитала Нілочка.

Я кивнув.

— Добре, що ти також тут! — сказав я, присідаючи за стіл.

— А мене ворожка попередила! — радісно відповіла Нілочка. — Щоб я від вас ні на крок, інакше — біда!

— Ти про це мені вже розповідала, — пригадав я вголос. — Тільки якось інакше.

— Можливо, вона також інакше сказала. Але зміст був саме такий!

Кава була міцна і смачна. Поки я збадьорював свої думки кофеїном, Нілочка поклала на стіл переді мною шкіряну папку для паперів.

— Там зверху один важливий документ! — проспівала вона. Її губи цієї миті були так близько від моїх. I поки я дивився на них, Нілочка посміхалася та дивилася мені у вічі.

У приймальні задзвонив телефон. Вона обернулася та швиденько вийшла, залишивши двері у кабінеті трохи відчиненими.

Я зазирнув у папку. На аркуші з благородною «шапкою» Адміністрації Президента було надруковано лише два речення: «На 12 листопада о 10.30 ранку запропонувати вибір з трьох діячів театру для розмови з президентом. Кандидатури подати мені сьогодні до 12.00». Розмашистий підпис.

З головою Адміністрації я вже зустрічався. Колишній полковник міліції, що встиг вже побувати і замісником начальника податкової служби. Я відразу відчув, що почувається він на цій високій посаді не зовсім впевнено. Чи можливо, він знав, що його призначили головою АП тимчасово, поки не знайдуть когось, хто більше підходить на цю посаду. У будь-якому випадку вказівка йшла, звісно, не від нього. Точніше, формулювання йшло напевне від його помічників, які, здавалося, і народилися тут, і переживуть усіх президентів і голів адміністрацій. Сам він розмовляв сухо, намагаючись прикрити безбарвним формалізмом свою природну привітність. Адже обличчя, коли він зі мною розмовляв, було жвавим, викликало довіру.

Що ж, — подумав я, — на дванадцяту, то на дванадцяту!»

Перш за все переглянув старий VІР-список. Два театральні режисери, лауреати державних премій, відпали відразу. Якось не солідно чоловікові-президенту зустрічатися з чоловіком-режисером. Театр — мистецтво жіноче!

Мій погляд зупинився на прізвищі відомої балерини, солістки Національного театру опери та балету. Ось хто потрібен. Поруч із президентом повинна бути сама грація, щоб усі, навіть мешканці далеких сіл та хуторів, зрозуміли: президент дотикнувся до прекрасного.

Прізвища чоловіків-режисерів я про всяк випадок теж поставив до списку кандидатів, але тільки після солістки. Нехай їх викреслить сам голова АП. Це і йому буде приємно. Будь-який нормальний чоловік залишить у цьому списку лише балерину, лише жінку!

162

Повітряний простір України. 3 січня 2016 року.

Вчора за вікном спальні держдачі валив сніг. Сніжинки пухкі, великі, повільні. Вони стали білою стіною, загороджуючи від мене море. Я намагався вдивитися якомога глибше, але погляд мій впирався у їхню пухнасту рухливу стіну і далі проникнути не міг. Ось так на Південний берег Криму прийшла справжня зима. А разом із нею — чергові погані новини.

— Послухай, — звертаюся я до Львовича, що сидить у авіакріслі навпроти, — звідки в єдиного національного каналу борг у три мільйони гривень за електрику? Хто в нас зараз прем’єр-міністр? Хто міністр енергетики?

— Прем’єр-міністром зараз міністр екології, а міністр енергетики — Сафронов.

— Яка, в дідька лисого, екологія взимку? — обурююся я. — У бюджеті є гроші на телеканал?

— У бюджеті є, — погоджується Львович.

— Тоді чому не заплатили за електрику?

— У казні немає... Пішли на виплату заборгованості по зарплаті. Шахтарям. Інакше не можна було б увімкнути опалення у великих містах...

— Я нічого не розумію! Як Казимир може подавати позов про визнання національного телеканалу банкрутом?! Як?

— За законом може. Але ж суд в нас національний. Позов прийме, а у відкритті справи відмовить. Я вже уточнював...

— Ану ввімкни! — Я киваю на телевізор, що на кронштейні закріплений до стелі.

Львович кидає погляд назад, на молодого стюарда. Той швиденько підходить, задирає голову до екрана.

— Який канал бажаєте? — звертається до мене.

— УТ-1.

Стюард відходить.

На блакитному екрані випуск новин. Праворуч від ведучої на столі горить свічка. Це, мабуть, символ проблем, що на них звалилися. Адже насправді ніяких сутінків у їхній студії немає. Усе як завжди.

Замість ведучої раптом з’являється заставка-текст: «Головна редакція Першого Національного не завжди погоджується з думками гостей телепередач».

«Це щось новеньке», — міркую я та пильніше вдивляюся у екран.

А на екрані широким планом з’являється обличчя Казимира.

— Дозвольте привітати вас з Новим роком! — бадьоро звертається він просто до об’єктива камери, точніше, до народу. — Бажаю залишити вам усі невирішені проблеми, болячки, неприємності у старому році. Саме там можете залишити й усіх цих політиків та членів уряду, які не виправдали ваших надій. У новий рік — з новою надією! З новими обличчями! З новою вірою у світле майбутнє, у довгождану весну нації! У новому році ми святкуватимемо двадцятип’ятиріччя незалежної України. Ми маємо шанс зустріти це свято в оновленій країні! Оголосимо всенародний імпічмент президентові, який не виправдав сподівань народу!

Львович підстрибує. Вимикає телевізор. Обертається до мене. Його погляд тремтить. Та й руки тремтять. Здається, він увесь тремтить. А я дивлюся на нього та намагаюся зрозуміти: як може зі студії Першого Національного до народу звертатися загальновизнаний ворог уряду та народу, електробарон Казимир? Як? Де Свєтлов? Де усі наші силовики? Куди вони дивляться?!

— Терміново передай у Київ! — наказую я Львовичу. — Через дві години — нарада усіх силовиків. У мене! Зрозумів?

Львович похмуро киває.

Мені стає холодно. Стюард, помітивши мою блідість, відразу приносить теплий плед. Пропонує віскі.

Вперше за довгі роки відчуття холоду виявляється некомфортним, навіть гнітючим. Холод накопичується у тілі, як електрика в акумуляторі під час підзарядки. Особливо гостро холод відчувається на кінчиках пальців ніг та рук, у вухах та носі. Лише серцю гаряче. Серце ніби горить у грудях. У серця — температура. Інша температура. Температура тіла покотилася донизу, а серця — догори.

Я беру склянку-тамблер з віскі. Виймаю з неї пальцями три кубики льоду, та кидаю собі під ноги.

Віскі повільно стікає вниз, у тіло. Стравохід, шлунок, зупинка. Віскі здається мені позбавленим смаку, безалкогольним. На язиці дивний смак, ніби я випив олії.

Підкликаю жестом стюарда.

— Яка температура за бортом?

— П’ятдесят вісім нижче нуля, — відповідає він.

Температура за бортом повністю співпадає з моїм самовідчуттям.

— А ілюмінатори усі закриті? — вже роздратовано запитую я.

— Звичайно, — карбує він, але, не помітивши у моїх очах довіри до своїх слів, жваво проходиться салоном літака, перевіряючи пильним поглядом кожний ілюмінатор.

Знову підходить.

— Я перевірив, усі закриті!

Я двічі киваю. Спочатку стверджувально, мовляв, зрозумів. Потім — можеш йти!

Він відходить від мене на кілька метрів.

Мій погляд занурюється у погаслий екран телевізора. Це звідти дме. Це синій екран заморозив мене! Але що робити? Що з ним можна зробити? Його можна було вимкнути, що вже і зробив Львович. До речі, де він?

— Миколу Львовича сюди! — мій тремтячий голос знову приводить стюарда у рух.

Він поспіхом йде до кабіни екіпажу.

У літаку на диво тихо. Лише двигуни рівномірно гудуть у дикому холоді відкритого неба.

163

Київ. 15 травня 1992 року.

Жора Степанович викликав мене сюди ні світ ні зоря.

— Бери паспорт, трудову та миттю сюди! — торохтів він по телефону.

— Куди сюди? — спросоння поцікавився я.

— Я зустріну тебе біля Будинку офіцерів. Через двадцять хвилин.

— Через двадцять п’ять, — запротестував я. — А краще через півгодини. Коротше, о восьмій.

— Чорт з тобою! О восьмій, то о восьмій!

І от я стою біля входу до Будинку офіцерів. Вже чверть на дев’яту, а мого сивого комсомольця ніде не видно. Середина травня в цьому році видалася холодною. Очі сверблять від вологого зимного вітру. Руки стискаються у кулаки в кишенях дутої куртки — також від холоду.

Взагалі-то, у душі я сподіваюся, що ця зустріч мені щось принесе. Все ж таки трудову та паспорт так собі ніхто не просить принести. Так що пахне роботою, а що таке робота у Жориному розумінні, я вже усвідомив. І така робота мене влаштовує. Тому що для нього головне не те, що і як я робитиму,а те, що мені можна довіряти і я схоплюю все на льоту.

— Вибач! — лунає за моєю спиною його голос.

Обертаюся. Гладенько поголений, свіженький, із запахом одеколону та зубного еліксиру.

— Давно чекаєш?

— З восьмої.

— Чудово. Пішли!

І він веде мене провулком мимо гармат, що прикрашають Будинок офіцерів. Повертаємо праворуч, заходимо у під’їзд «сталінки».

Маленький, тісний ліфт піднімає нас на шостий поверх.

Обшарпані подвійні двері, з обох боків яких прищиками наліплені дзвінки. Типова комунальна квартира.

Жора Степанович ігнорує десяток дзвінків і просто стукає у двері кулаком. Два рази.

Половина дверей відкривається, і я розумію, що двері — це камуфляж. Тому що за дверима пахне огірковим лосьйоном, свіжою фарбою та паркетним лаком. Тут нещодавно був ремонт.

Дівчина в облягаючих джинсах, в модній коротенькій кофтині та з коротенькою хлопчачою стрижкою веде нас білим коридором. Відчиняє двері до затишного кабінету. Ми сідаємо за полірований стіл. Запитує: «Чаю? Кави?»

— Кави! — видихаю я.

— Мінералка є? — запитує Жора Степанович.

— Є.

Вона виходить. А я дивлюся на два портрети, що прикрашають білу стіну: Тарас Шевченко та президент Кравчук. Поет, який мріяв про вільну Україну, та політик, який став обличчям цієї країни. У голові виникають якісь дивні паралелі. Чи навіть антипаралелі. Обшарпані двері з великою кількістю дзвінків — камуфляжний фасад, що приховує за собою наслідки євроремонту. Це конспірація, зрозуміло. Але чому усередині конспіративної квартири висять «правильні», номенклатурні та співзвучні істеблішменту портрети? Що це? Друга влада? Чи її таємні механізми?

— Ти чого розхвилювався?

— Я?

— Ти-ти!

Я замислююся. Прислуховуюся до температури своїх думок, до їхнього ритму. Ні, все ніби спокійно в мене всередині та й у моїй голові ніякої паніки. Запитання з’являються, і це зрозуміло. Але чого хвилюватися?

— Ваша кава. — Дівчина ставить переді мною горнятко на блюдечко.

Жора перехоплює в неї склянку з мінералкою.

Тепер наша мовчанка цілком виправдана. Кава занадто міцна і не досить солодка, але ж не кликати її сюди знову.

— О! Ви швидше за мене! — весело кидає на ходу чоловік у довгому чорному пальті. За ним знову з’являється дівчина у джинсах і кофті.

Він скидає пальто, шарф та пижикову шапку на її простягнуті руки та всідається до нас за стіл.

Обличчя-заготовка. Без виразу, без посмішки, але з готовністю миттєво приймати рішення. Десь я його бачив. Але де?

— Ну от, — звертається він до Жори Степановича. — Все за планом. Ремонт відмінний. Оргтехніку привезуть завтра. Можемо починати.

Жора Степанович дістає з кишені піджака портмоне, виймає звідти паспорт та простягає власникові кабінету. Потім переводить погляд на мене. Я розумію, чого він чекає. Викладаю на стіл свій паспорт і трудову.

Власник кабінету крутить у руках мою трудову. Потім простягає її мені назад.

— Відділу кадрів у нас поки що немає, так що потім запишемо. Зарплатня триста баксів на місяць у конверті та двадцять за відомістю. Згоден?

Я киваю.

— Робочий день з десятої до п’ятої, іноді на виїзді, іноді у вихідні. Згоден?

— Так.

— Завтра будуть готові візитівки. ПІБ запишемо за паспортом, телефон лише службовий. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — відповідаю я, і нарешті пригадую де я бачив його обличчя. Це ж один із тих відвідувачів, яких ми обслуговували вночі з Юльком та Славком, зовсім нещодавно, саме перед продажем клубу-ресторану. Так! Це один із них!

— Тоді на сьогодні вільний. Завтра у костюмі та з краваткою на десяту бути тут. Віра покаже кабінет. — Він махнув рукою собі за спину.

«Ага, — зрозумів я. — Значить її звати Віра!»

З шостого поверху я спускаюся пішки мимо страшних обшарпаних дверей, на яких теж висить безліч дверних дзвінків.

«Цікаво, — розмірковую я. — Це справжні комуналки чи такі ж самі, як ця, що нагорі?»

На дворі крапотить дощ. На годиннику лише дев’ята ранку. Я заходжу в «Кулінарію», що навпроти Будинку офіцерів, замовляю чай і котлету без хліба. І думаю. Вірніше, намагаюся зрозуміти: ким це вони прийняли мене на роботу? Оклад зрозумілий, робочий день визначений. А що треба робити — не сказали! Смішно! Але нічого страшного, завтра скажуть. Лише зрозуміло, що робота не буде брудною, коли вже на неї потрібно приходити у костюмі та краватці. До речі, потрібно придбати краватку!

164

Київ. Листопад 2004 року. Неділя.

Протягом останнього тижня Жанна з’являлася у нас лише двічі. Але й Світлана кудись зникала кілька разів та поверталася досить пізно, близько одинадцятої. Та я не допікав їй розпитами. Вона все ще не прийшла до тями. На трюмо я час від часу бачив то полароїдні портретики наших немовлят, то їхні кучерики у маленьких прозорих пакетах, то пластмасові браслетики, на яких імена «Oleg» і «Vira» написані латиною, виглядали по-особливому сумно.

Світлана вставала зазвичай близько десятої. До того часу у вихідні я спокійно господарював у квартирі, робив собі сніданок, варив каву. Життя продовжувало наспівувати нам якусь меланхолійну мелодію, а ми її чули та слухали. Окремо. Можливо, у кожного з нас була своя мелодія, але обидві вони не вирізнялися веселістю та заповзятістю. Вони обидві читалися на наших обличчях. Я читав її на Світланиному обличчі, а вона, мабуть, на моєму.

Я звик до диванчика у своєму кабінеті. Мені подобалося втикатися обличчям у стінку, на якій висів угорський килим, і на якому була зображена книжкова шафа зі старовинними товстезними книгами. Було щось потішне у цих двох протилежних стінах мого кабінетику. Ніби книги з книжкової шафи дивилися на груповий портрет своїх попередниць, що стояли на полицях книжкової шафи. А можливо, вони думали, що там, на протилежній стіні, висить величезне дзеркало, у якому вони відбиваються? Дитячі, трішки бешкетливі фантазії іноді освіжали мою голову, мою уяву. Якось я навіть зробив спробу перевірити: скільки книжок у своїй бібліотеці я справді прочитав. На п’ятьох полицях я ледве нарахував шість, з них чотири я прочитав ще двадцять років тому. Ні, я вважав себе начитаним. Я купував товсті журнали, і російські, і наші, сідав у туалеті чи на кухні та жадібно перегортував їх. Та лише оповідання мені вдавалося дочитувати до кінця. Довга проза налаштовувала мене на сумний настрій, та й уся ця проза була просякнута таким песимізмом, що в мене з’являлося бажання знайти того чи іншого автора та дати йому трохи грошей, щоб він хоч раз у житті поглянув на навколишній світ життєрадісно!

А за вікном падав сніг. Перший сніг у цьому році. Добре, що він пішов у неділю. Неділя вже сама по собі є святковим та радісним днем. А тут ще і лапатий сніг, що падав донизу суцільною стіною мимо вікон мого тринадцятого поверху.

На годиннику 9.45. Світлана ще спить, але от-от вона розплющить очі.

І я, дивлячись на сніг через вікно кухні, думаю про неї. Повертаюся до плити, готую для неї каву. Я дуже хочу, щоб цей день розпочався для неї набагато радісніше, ніж попередні. Я хочу, щоб вона посміхнулася. Нехай листопад — осінній місяць, та однаково за вікном — сніг. А якщо лежить сніг — значить, зима. Зміна часу, зміна сезону. Наші діти померли восени, а зараз зима. Виходить, що якийсь час вже минув. Можливо, зима відверне Світланину увагу від усіх подій та поверне мені мою дружину?

Я наливаю каву у тонкий мейсенський фарфор, ставлю горнятко з блюдечком на піднос. Туди ж ставлю маленький молочник. Каву вона п’є без цукру.

— Доброго ранку! — кажу я у прочинені двері спальні.

Вона лежить, дивлячись в стелю, але після моїх слів підводить голову та посміхається. Але її посмішка не така, як раніше. Одначе це ж таки посмішка. Сумна, втомлена, тиха, як дитячий шепіт.

— Їсти будеш?

Вона заперечливо хитає головою.

— Я сходжу за газетами та відразу повернуся, — кажу я.

Вона не заперечує.

На вулиці приємний морозець. Клята осінь вже позаду. Я вийшов без шапки, сніжинки колють мене своїм холодом, сідаючи на ніс, на коротку стрижку.

Щоб купити газети, потрібно перейти на іншу сторону бульвару. Машин на диво мало. Та, взагалі, нічого дивного. Неділя!

Усі газети у кіоску вчорашні, суботні. Недільних газет у нас поки що не видають. Адже вчора я не читав газет, і беру усе, що є. І озираюся по сторонах, роздивляючись крізь святково-весільну вуаль снігу знайомі околиці. Мій погляд зупиняється на вітрині кафе. Я туди ніколи не заходив, та й не зайшов би у будь-який нормальний день. Дуже вже якесь це кафе буденне та нечепурне на вигляд. Але сьогодні в мене інший настрій, сьогодні я пробачу цьому закладу усе, крім поганої кави.

Кафе виправдовує мінімальні сподівання. Каву мені готує огрядна жінка у смішному старомодному фартушку. Кава чудова, міцна. Я сиджу тут самотою та переглядаю газети.

«Голова президентської адміністрації сказав те, сказав се...» На моєму обличчі з’являється втішна посмішка. «Він вам і не таке скаже», — міркую я. Перегортаю далі політичні сторінки, перегортаю новини економіки, перегортаю кримінал та дістаюся до спорту. Тут цікавіше. Спортивні новини передбачити важче. Ну, і кого там віддубасив вчора Кличко-старший? Якогось німця? Так йому і треба! Нехай не наривається на найкращий кулак України! А «Динамо» Київ як? Знову нічия? Ну і добре!

— Ще кави, — прошу я барменшу, і вона привітно киває.

— А в нас тістечка свіжі! — пропонує вона.

— Вчорашні? — перепитую.

— Ну так, увечері привезли!

— Дякую, не треба.

За п’ятнадцять хвилин я впорався з газетами. Власне, я і не знаю, що хотів в них знайти. I якщо в мене хто-небудь запитав, що нового я в них дізнався, то я навряд би чи відповів. Зате з’явилося відчуття виконаного обов’язку, вірніше — потамованого бажання.

— Валя дзвонила! — жвавим голосом повідомляє мені Світлана, щойно я заходжу до квартири.

Вона у теплому зеленому халаті та у вірменських капцях на босу ногу. Мені здається, що я ще не бачив на ній цих капців.

— Які у них новини? — Я знімаю осінню куртку та вішаю на гачок вішалки.

— Усе гаразд. Вони дівчинку назвали Лізою. Вона важить вже майже п’ять кілограмів! А коли народилася, то важила чотири двісті. І ще телефонував твій старий друг з кавказьким прізвищем... Не пам’ятаю, як його...

— Гусейнов?

— Так, він. Питав адресу, я йому дала. Він просив дозволу заїхати увечері на хвилинку.

— А що йому треба?

— Адже це твій друг, а не мій. Я не можу запитувати у твоїх друзів, що їм від тебе треба.

Зауваження було справедливим. Я навіть не міг собі уявити причини, через яку мене став би розшукувати Гусейнов. Ну помирилися перед моїм відльотом. У тому розумінні, що я його пробачив. Але ні про що особливе не домовлялися.

— Він ще про щось запитував?

— Він сказав, що добре нас розуміє. Якимось дивним голосом, ніби усе знає.

— Угу, — закрив я цю тему. — А що розповідала Валя про Дмитра?

— Казала, що допомагає, що Лізку у колясці вулицями возить. Зовсім змінився. Вона також просила перевести грошей на їхній рахунок. Сказала, що в них залишилося лише п’ять тисяч франків.

— А у нас скільки залишилося? — запитав я, дивлячись прямо у вічі Світлані.

— У мене тисяч із двадцять доларів, у тебе — не знаю.

— У мене менше, — відповів я. — Я розмовляв із Дмитром у Швейцарії. Попередив, що незабаром їм доведеться повертатися до Києва.

— І що він?

— Не зрадів.

Світлана задумливо похитала головою та зітхнула.

— Я могла б тут Валі іноді допомагати, — промовила вона.

Увечері знизу несподівано подзвонив консьєрж. Сказав, що для мене привезли якусь велику коробку і вантажники питають дозволу її підняти.

— Нехай піднімають, — нічого не зрозумів я.

Я не чекав жодних посилок, але за кілька хвилин усе стане зрозумілим.

I справді, через кілька хвилин у двері постукали. Вантажників було четверо: молоді, міцні хлопці. Поруч на підлозі стояв величезний запечатаний холодильник.

— Сергій Павлович Бунін? — уточнив один із хлопців, зазираючи у розкритий блокнот.

— Так.

— А де у вас кухня?

Я, все ще не розуміючи, що відбувається, вказав їм напрямок — прямо коридором та ліворуч.

Вони навіть учотирьох з помітною важкістю піднесли холодильник та понесли його за вказаним маршрутом. Я пішов слідом.

Вантажники поставили запакований холодильник посередині кухні та здивовано вирячились на наш холодильник.

— То ви вже маєте один? — вирвалося в одного з хлопців.

— Так, — підтвердив я. — А ось цей, — я показав на холодильник, який вони принесли, — я не замовляв.

— Адже ви Сергій Павлович Бунін? — Старший вантажник ще раз зазирнув у блокнот.

— Так.

— Тоді усе вірно. Куди будемо його ставити?

Я оглянув свою кухню віслючим поглядом. Витріщився на вільний кут праворуч від вікна.

— Поставте його поки що туди, — вказав жестом.

Вони зняли упаковку, дружньо учотирьох підняли холодильник та встановили його на вказаному місці. Один з них відразу увімкнув холодильник у розетку.

На верхній панелі новенького холодильника замиготіли зелені лампочки, які вказують температурний режим.

— Розпишіться в отриманні! — попросив один з вантажників, простягаючи зошит і ручку.

Я розписався. Вантажники пішли, а замість них на кухню зазирнула Світлана. Втупилася здивованим поглядом на обновку.

— «Бош»! — прочитала вона назву холодильника. Потім перевела погляд на наш холодильник. — А що, хіба «Бош» краще, ніж «Індезит»?

— Взагалі-то краще. — Я стенув плечима. — Тільки я не розумію звідки він тут узявся.

— Значить, ти його не купував? — Світлана зупинила свій погляд на мені.

— Ні, здається, ні. Але, можливо, мені потрібно піти до психіатра?

— Можливо, що треба, — погодилася Світлана. — А можливо, це хабар? — I на її обличчі заграла посмішка.

— За що?

— Я не знаю, тобі видніше. — Вона похитала головою, а потім підійшла до нового холодильника, та потягнула на себе дверцята.

Всередині загорілося світло і я помітив, що там були якісь згортки, кульочки і навіть пляшки, що стояли на внутрішніх поличках дверцят та прикріплені до них широкими смужками клейкої стрічки.

— Дуже цікаво, — промовив я, побачивши, що новий холодильник не був порожнім.

Цієї миті у двері подзвонили. Усе ще розмірковуючи з приводу цього сюрпризу, я відчинив двері і побачив на порозі усміхнене обличчя Гусейнова.

— Здрастуй, дорогий! — Він зробив крок усередину та відразу обійняв мене. — Ти лише не турбуйся! Я не хотів, щоб твоя дружина метушилася, накривала на стіл. Розумієш?

Дещо я вже починав розуміти.

— Виходить, що холодильник — твоїх рук справа?

— Не зовсім, — заперечив він. — Моя справа — торгівля холодильниками. А це так собі, подарунок для старого друга та закуска до коньяку. Адже я розумію, що тобі зараз не до гостей. — Вираз його обличчя раптом став серйозним. — Але в нас на Кавказі є звичай ніколи не залишати друга у біді. Покажи, яке місце ти вибрав для нього?

Ми зайшли на кухню. Він критично поглянув на наш «Індезіт».

— Ну, цей ти вже можеш спокійно відвезти до себе на дачу.

— У нас немає дачі.

— Якщо є холодильник для дачі, то буде і дача, — заспокоїв він мене. — А твоя дружина вдома?

— Так.

— Ти їй скажи, щоб вона не турбувалася. До речі, в неї дуже чудовий голос по телефону!

Ми всілися у вітальні. Світлана дістала ковбасу, сьомгу, сир, маслини й усе інше, що принесли вантажники разом з холодильником. Порізала, поставила на стіл. Коньяк «Нарин-Кала» Гусейнов відклеїв від внутрішніх дверцят власноруч. Сама Світлана не зуміла впоратися з цією клейкою стрічкою. Вона відмовилася сідати з нами за стіл. Випила стопку коньяку стоячи, поруч з нами. Вона поскаржилася на головний біль та втому й пішла у спальню.

Мій настрій покращився, коли пляшка коньяку спорожніла. Гусейнов пішов на кухню та відклеїв від дверцят холодильника ще одну. Цього разу коньяк «Закарпатський».

— У тебе ще буде багато дітей, — говорив він, наливаючи коньяк. — Не переживай! У чоловіка завжди більше шансів мати дітей, ніж у жінки! Закон природи!

— Це закон Кавказу, — спробував пожартувати я.

Гусейнов не сприйняв мого жарту.

— Ти знаєш, нас в батька було восьмеро, від двох дружин. І я бажаю тобі стільки ж поваги мати від дітей, скільки мав від нас наш батько!

Я погодився. Згадав про свою матір, про те, що лише один раз заїжджав до неї після повернення з Цюріха, та й то лише на кілька хвилин.

— Ти зрозумій, Сергію, — продовжував Гусейнов. — Вислів «Діти — наше майбутнє» — це не жарт! У цьому — зміст життя. Щоб можна було усе, чого досягнеш, передати нащадкам!

«Чого я можу досягти?» — подумки запитав я сам в себе.

Відповіді не знайшлося, і я потягся виделкою до тарілки з сирокопченою нарізаною ковбасою.

165

Київ. 3 січня 2016 року.

У цілковитій темряві з вимкненими сигнальними ліхтарями урядовий літак заходив на посадку. Я цього не знав. Я лише дивувався: чому під літаком не видніються вогні міста? Відповідь я отримав через п’ять хвилин.

— Ми приземлилися у Гостомелі, — повідомив мені помітно зблідлий Львович. — Не турбуйтеся. Аеропорт оточений СБУ. Ситуація повинна бути під контролем...

— Повинна чи є? — перепитую я. Мені все ще допікає холод. За бортом вже не може бути так холодно.

— Я вмить, я доповім! — Львович задкує у напрямку кабіни пілотів.

Літак все ще котиться бетонкою. Підстрибує на стиках плит. Повертає спочатку праворуч, а потім ліворуч. Але в ілюмінаторах лише темрява.

— Порядочок! — вдаряється в мою потилицю теплий голос Львовича. Вірніше, не голос, а тепле дихання. Голос якраз у нього холодний, тремтячий, як руки в алкоголіка. — Свєтлов на місці, зустрічає!

— Чому паніка? Чому Гостомель? — запитую я. Після згадки про Свєтлова, принаймні до моєї голови, повертається тепло.

— Запобіжні заходи, — пояснює Львович. — Потрібно було переконатися у лояльності спецпідрозділів! Річ у тому, що Казимир дав багатьом генералам безвідсоткові кредити.

— Кредити на що?

— На життя...

— А що, хіба в них життя погане?

— Ні, вони ж звикли брати. Вони не вміють відмовлятися, — відповідає Львович і важко зітхає.

— А ти вмієш відмовлятися?

— Я вмію, — впевнено киває Львович.

Наш кортеж складається з двох десятків однакових чорних «мерседесів». На всіх них замість номерних знаків блакитні тризуби на жовтому тлі. У одній із машин їде Львович, у другій — я зі Свєтловим. Кілька машин взагалі мчать порожніми. Як дрезини попереду бронепоїзда. На випадок міни.

— Він зібрав три мільйони підписів за імпічмент, — похмуро доповідає Свєтлов.

— Коли він встиг? Адже він лише кілька годин тому оголосив по УТ-1 про всенародний імпічмент!

— Він уже два тижні збирав, а оголосив, коли набрав три мільйони, — пояснює генерал Свєтлов. — Ми намагалися знайти ці підписи, та поки що — безуспішно...

— Якщо і знайдеш, що тоді з ними робити? Три мільйони людей не покараєш за те, що вони хочуть нового президента!

— Вони нічого не хочуть. Їм дають по двадцять гривень за підпис. Вони навіть не цікавляться, за що розписуються. Єдине, що можна було б зробити, — це знайти ці підписи та спалити їх. Довелося б йому знову витрачати два тижні та шістдесят мільйонів гривень... Принаймні, час виграли б!

— Невже, це так серйозно? — Я пильно дивлюся у вічі генералові.

Він витримує погляд легко та жорстко. Мабуть, так воно і є насправді.

— А що він може ще зробити? — запитую я.

— Може подати до суду на уряд, може вимагати визнати країну банкрутом через несплату за електроенергію.

— Так це ж нісенітниці!

— Нісенітниці, але відповідні закони про відповідальність через несплату на будь-якому рівні парламент прийняв ще два роки тому.

— І що ж робити? — запитую я та чую у власному голосі цілковиту розгубленість. — Подавати у відставку, чи що?

— Не можна, — твердо заперечує Свєтлов. — Головне — зробити несподіваний крок та перехопити ініціативу!

— І хто ж буде перехоплювати цю ініціативу? — цікавлюся я, а в голові на фоні тепла, що поверталося до тіла, розливається цілковита байдужість. — Можливо, просто передати владу за станом здоров’я та за Конституцією прем’єр-міністрові чи навіть Львовичу?

— Прем’єр-міністр уже продав вас, — шепоче Свєтлов. — Вже ліпше Миколі Львовичу... Та я не поспішав би! Поспіх — ознака слабкості.

Почалось. Зараз Свєтлов буде мені розповідати, що і коли робити!

Незважаючи на нібито цілковиту контрольованість своїх емоцій, я раптом відчуваю, як починає поколювати серце. Ось і згадав на свою голову «за станом здоров’я». От стан здоров’я і виліз.

— Вам недобре? — занепокоєно запитує Свєтлов, зазираючи мені у обличчя, яке я нахилив до колін.

— Серце, — шепочу я. — Щось з ним негаразд.

Він простягає мені капсулу зеленого кольору.

— Візьміть!

Слідом за капсулою подає мені склянку негазованої мінеральної води. Серце заспокоюється.

— А Майя не з вами прилетіла? — цікавиться раптом генерал.

— Ні, вона завтра, звичайним рейсом із Сімферополя.

Свєтлов схвально киває.

— Ми трохи запізнюємося, — раптом схоплюється він, поглянувши на годинник.

— Куди?

— Ви ж самі призначили нараду силовиків!

Я не заперечую. Я лише втратив цікавість до плину часу.

Чорні «мерси» довгою змією деруться нагору, на Сирець. Праворуч мигнула та залишилася позаду вивіска ресторану «Дубки».

166

Київ. 20 травня 1992 року.

На моїй першій у житті візитівці написано:

ГРОМАДСЬКИЙ КОМІТЕТ СПРИЯННЯ

ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМНИЦТВУ

БУНІН СЕРГІЙ ПАВЛОВИЧ

Старший консультант-референт

Тел./факс 293-97-93.

Симетричність розташування тексту викликає не меншу повагу, ніж моя посада. Хоч і обов’язки мої прості та не такі, що стомлюють.

Я — перша ланка, вірніше, перше сито, через яке до нашого «мідного тазу» падають фрукти та ягоди, щоб у найближчому майбутньому перетворитися у потужне та в’язке «варення», яке буде відбивати точку зору українського приватного підприємництва, що почало зароджуватися. Приватникам-початківцям ми пропонуємо за невеликі членські внески юридичну та іншу допомогу, у тому числі — вирішення конфліктів та вибивання боргів. Чесно кажучи, я не знаю усіх наших можливостей. Але відчуваю за нашим громадським комітетом конкретну силу.

Жора Степанович теж тут, але в нього кабінет набагато кращий за мою білостінну комірчину татуся Карло, де всього місця лише для письмового стола та стільця для відвідувача. Взагалі-то, мені це подобається. У мене виникає відчуття, що я — лікар, який приймає пацієнтів. Адже кожний з відвідувачів розповідає мені про свої проблеми, а я слухаю, киваю та обіцяю посприяти. Потім відвідувач заповнює анкету та йде з нею до нашої неформальної каси, якою керує дівчинка-хлопчик Віра. З нею я вже познайомився ближче. Вона гостра, як скло. Вже першого разу я ледь не порізався. Запропонував їй піти зі мною на каву, бо конверт з авансом мені видали ще першого робочого дня.

— Хлопчику, — відповіла вона. — Я можу дати тобі адресу магазину, де потрібно одягтися, щоб потім зі мною вийти на люди! Інакше тобі самому буде незручно...

Це, звичайно, не відмова. Але й не обіцянка радощів спілкування і теплоти стосунків.

Зараз десята ранку. Поки що затишок. Хочу кави, але Віра мені її не приготує. Можна зайти до приймальні і самому собі приготувати, але зайвий раз там світитися небажано. Особливо вранці, коли до головного шефа один за одним йдуть солідні відвідувачі.

Двері відчиняються без попередження, до моєї єврокомірчини зазирає Жора Степанович.

— Ну як ти?

— Чудово!

— Так і має бути, якщо бажаєш досягти більшого, ніж те, на що реально здатний. До речі, починаючи з наступного тижня, ми вже не громадський комітет!

— А що?

— Асоціація приватних підприємців України! В’їжджаєш?

— Ні, — зізнаюся я.

— Георгію Степановичу! — чується у коридорі голос головного шефа. — Швиденько до мене, телефонують з Кабміну!

— Працюй! — встигає сказати мені Жора Степанович, розвертаючись на сто вісімдесят градусів.

Увечері, заходячи до рідної комуналки, я натикаюся у коридорі на кілька валіз та баулів, що загромадили двері до моєї кімнати. З кухні долинає гомін голосів. Голосніше, ніж завжди. Дивно, розмірковую я, можливо, до когось із сусідів приїхали родичі?

Я зазираю на кухню та завмираю від здивування. За двома зіставленими кухонними столиками сидять сусіди та сусідки у хатньому одязі та капцях, а серед них — два знайомих жіночих обличчя: Мира та її мама.

Гомін ущухає, всі учасники кухонно-комунального застілля звертають на мене свої погляди.

Німа сцена продовжується майже хвилину. Тишу порушує Мира, підвівшись з табуретки.

— Ми вирішили повернутися, — пояснює вона. — Там гаряче та... дуже багато...

«Євреїв», — подумки підказую я їй.

— ...арабів, — додає вона.

167

Київ. Грудень 2004 року. Понеділок.

По спадистому, вкритому снігом схилу на санчатах катаються діти. Багато-багато дітей. У мене також під ногами рипить сніг. Я вийшов з дому годину тому. Відпустив водія Віктора Андрійовича, пославшись на нежить та недугу. Пообіцяв викликати його відразу, як мені полегшає. I ось уже незабаром одинадцята ранку. А ліпше мені не стає.

Насправді в мене нічого не болить. Просто вранці я зазирнув до нашої спальні, щоб побажати Світлані хорошого дня. Та побачив їх удвох в ліжку. Її та Жанну. Вони спали обійнявшись.

Я вже підходив до під’їзду. Міркував: йти додому чи ще зачекати? А раптом Жанна все ще там? І як я повинен поводитися?

Від цих запитань з’явився головний біль, про який я авансом розповів водієві.

А поки що я спостерігав за дітьми на санчатах. І намагався їх порахувати. На перший погляд їх було більше трьох десятків. Це добре, міркував я, що у елітних багатоповерхівках Царського Села «розводяться» «елітні» діти. Я придивився до санчат. Санчата в них теж були елітні, з кермом.

Поруч молода жінка у короткій лисячій шубі вигулювала двох такс. Мій погляд якось мимовільно перейшов на собачок, потім — на обличчя власниці — приємне і привітне.

— Скажіть, а ви тут мешкаєте? — запитав я в неї.

— Так, ось там, — відповіла пані з собачками, показуючи рукою на сусідній будинок.

— А можна вам поставити дурне запитання?

Вона подивилася на мене напружено, але погодилася.

— Якби одного разу ви прийшли додому та застали свого чоловіка у ліжку з іншим чоловіком? Що б ви зробили?

— Ви знайомі з моїм чоловіком? — у голосі жінки пролунав переляк.

— Ні, що ви! Я тут майже нікого не знаю, — заторохтів я, сам злякавшись та проклинаючи свій дурний язик, що переганяв думки. — Це в моїх друзів... така дурнувата історія...

Вона уважно дивилася мені в обличчя, ніби читаючи його по складах.

— Ви обманюєте, — твердо сказала вона. — Ви... знаєте мого чоловіка!

— Та ну вас к бісу, — прошепотів я, розвернувся та попрямував геть рипучим снігом.

Йшов та відчував спиною її погляд. Та торочив собі під ніс фразу з «Майстра та Маргарити», яка колись припала мені до вподоби: «Ніколи не розмовляйте з незнайомими!»

168

Київ. 3 січня 2016 року.

Жахлива річ — політика. Повільно заманює, затягує ніжно нагору, під купол, у центр прожекторного кола. І залишає тебе там, під куполом, зовсім самого. Або майже самого. До того ж на канаті. І мільйони цікавих поглядів знизу слідкують за тобою: розіб’ється чи вистоїть?

За довгим столом в адміністрації сидить дванадцять чоловік. Я — тринадцятий. Генерал Філін, голова МВС, щось записує на аркуші паперу, прикриваючи лівою рукою написане від прем’єр-міністра екології, який сидить навпроти. Генерал Свєтлов повільно обводить поглядом усіх присутніх, роздивляється їх, ніби у оптичний приціл. Я теж проходжуся поглядом по сонних, нічим не видатних обличчях. Деякі з них здаються мені зовсім незнайомими. Я підкликаю поглядом Колю Львовича, який сидить праворуч від мене, він нахиляється.

— За Свєтловим другий, з орлиним носом... Хто це? — шепочу я.

— Міністр транспорту.

— Щось я не бачив його раніше.

— Його призначили, коли ви хворіли...

— А перед Філіним, зліва?

— Новий міністр оборони, Яцків.

— Яцків? А він звідки узявся?

— За квотою Ліберальної партії...

— Виходить, армія в нас ліберальна?

— Час розпочинати, — шепоче Львович, не відреагувавши на мій сарказм.

Я киваю Свєтлову. Сьогодні він проводить нараду.

— Так, — починає він несподіваним басом. — Почнемо! Нагадую, сьогодні ми радимося не від імені партій, за квотами яких ви тут зібралися, а від імені Батьківщини! Не забувайте!

Прем’єр-міністр вовтузиться на стільці. Його ймовірно щось непокоїть. Чи то геморой, чи то думки.

— Ситуація критична. Певні сили хочуть нестабільності в країні та готові знехтувати інтересами народу і держави заради власних користолюбних інтересів.

— Чому ви на мене так дивитеся? — обурено вигукує прем’єр-міністр, впершись ображеним поглядом у Свєтлова.

«Ага, — міркую я. — Пішли сигнали точного часу!»

— Я буду на всіх дивитися по черзі, — спокійно продовжує Свєтлов. — Ви тут такий не один!

— Який «такий»?

— Без балагана! — закликаю я до порядку. — Продовжуйте!

Свєтлов, обмінявшись зі мною поглядами, продовжує:

— Сьогодні до дев’ятої години ранку нам потрібно виробити єдину політику уряду в ситуації, що склалася. У міру надходження розвідданих я буду вас інформувати. Поки ми тут засідаємо, ворог продовжує активно працювати. Та не лише в нього є свої люди серед нас, але і навпаки!

Я бачу, що Свєтлов знову дивиться на прем’єр-міністра. У того вже тремтять пальці. Звичайно, майже хлопчисько, ще й сорока п’яти немає! Жодної витримки та холоднокровності?!

— За останніми даними, — продовжує Свєтлов, — ворог зараз проводить зустріч з офіцерами Київського військового округу...

— Я перепрошую! — трясе головою прем’єр. — Ми цивілізовані люди, давайте використовувати слово «права опозиція», а не «ворог»! Адже йдеться про політичну боротьбу!

«Сміливо!» — думаю я і повертаю свій погляд на Свєтлова: що він натомість скаже?

— У якому розумінні «права»? — запитує Свєтлов.

— Зачекайте! — Коля Львович швидко піднімається над столом. — Давайте остаточно з’ясуємо одне: у нас всіх одна мета чи кілька? Хочемо ми відновити у країні стабільність чи ні?

— І як ми будемо це з’ясовувати? — підвів сиву голову міністр сільського господарства Власенко. — Підносити до скроні пістолет і запитувати?! Це ж він в усьому винний! — Міністр тикнув на мене пальцем.

Тут мені стало не по собі. Я обернувся до Львовича, але він дивився у напрямку міністра АПК.

— Це ж він не підписував потрібні закони! — Продовжував сивоголовий. — Це він відмінив пільги з НДС для сільського господарства. Він запровадив податки на експорт зерна!

— Що ти несеш, мудило! — увірвався мій терпець, я підвівся. — Які податки? Які закони? Я підписував те, що було схвалено Кабміном! Я вас взагалі сьогодні сюди не кликав! Я наказав зібрати нараду силовиків?! — Мій погляд вперся у блідого Львовича. — Ти кого сюди покликав? Цього тракториста? — Я тицьнув пальцем у міністра АПК. — Чи спеціаліста з екології? — Перевів вказівний палець на прем’єра. — Якого хера вони тут сидять?

— Але ж ситуація серйозна, — затинаючись виправдовувався Львович.

— Свєтлов, доповісти усім про те, що тобі відомо! — наказав я генералу.

Генерал підвівся, витяг із внутрішньої кишені піджака складений учетверо аркуш. Розгорнув.

— Це лише за останні два тижні, — попередив він, схвально подивившись на мене. — Прем’єр-міністр отримав від Казимира два мільйони євро на свій рахунок у банку «Андорра-кредит», крім того на рахунок доньки в «Ситі-банку» п’ятсот тисяч доларів. Учора опівдні в нього відбулася зустріч з помічником Казимира Буренковим, на якій вироблялася його лінія поведінки на час кризових засідань уряду! Вони вже прорахували сценарій кризи та дій уряду! Далі. Міністр АПК...

Власенко важко підвівся, жестом закликаючи надати йому слово. Свєтлов замовк.

— Я не збираюся брати участь в цьому цирку, — заговорив Власенко, тримаючись рукою за серце. — Веселіться без мене!

— Та зачекайте ви. — На обличчі Свєтлова з’явилася саркастична посмішка. — От вам варто було б залишитись! Ви з бюджету поцупили вісім мільйонів та в Казимира взяли три. Та й костюм ваш — теж подарунок Казимира до шістдесятиріччя? Хіба ні?

— Коротше, — перервав я Свєтлова. — Нехай зрадники державних інтересів самі встануть та вийдуть! У нас брак часу для зачитування усіх цих фактів!

— Вам час йти у відставку! — тонким голосом пронявкав прем’єр-міністр.

— Не тобі варнякати! — відповів я, відчуваючи, як мої думки та психічний стан входять у особливий взаємний резонанс, гармонійно шикуються у особливому порядку на стежці війни, яку не я розпочав. — Геть звідси!

Прем’єр-міністр розгублено підвівся, запитливо озирнувся на Львовича, потім на двері.

— Йди-йди! — поквапив його Свєтлов.

Потрохи нарада набирала динамічності. Власенко та міністр-еколог пішли. Слідом за ними відправився також міністр транспорту та міністр охорони здоров’я. Кінець кінцем залишилися самі лише силовики.

— Диван знайшли? — запитав я першим ділом у генерала Філіна.

Той заперечливо хитнув головою і почав повільно підводитися зі стільця.

— Сидіти! — наказав йому я. — Зараз диван — не головне!

У залі для нарад була незатишна атмосфера, ніби зрадники, які пішли, заразили повітря. Ми перейшли до мого президентського кабінету. Відкрили пляшечку віскі.

— Потрібно працювати на випередження, — твердо промовив Львович.

— Потрібно! — погодився Свєтлов.

Філін мовчав. Поруч із ним мовчав генерал Яцків, який у маленькій компанії викликав більше довіри, ніж коли сидів серед членів Кабміну.

— Чого вони хочуть? — поставив я риторичне запитання та ковтнув «Беллентайнз». — Яка їхня головна мета?

— Захоплення влади, — відповів Свєтлов. — Заміна діючого президента на Казимира.

— Яким чином вони зможуть це зробити? — продовжував я вибудовувати логічний ряд.

— Влаштувати в країні хаос, довести, що уряд не в змозі контролювати ситуацію. Почати вимагати відставки президента та оголосити про тимчасовий уряд та позачергові вибори, — як з кулемета строчив Коля Львович.

— Дійсно, — кивнув я. — Хто переможе на позачергових виборах?

Після цього запитання виникла тривожна тиша. Я обвів усіх поглядом. Їхні очі потьмяніли. Пальці злякано стиснулися у кулаки, сховалися.

— Так, — зітхнув я. — То ви вірите у нашу здатність грати на випередження?

Я зробив ще один ковток. І тут в мене закололо у серці. В очах потемнішало. Світ зсунувся та поплив. Попливло кудись убік й перелякане обличчя Колі Львовича.

— Президентові погано! — почув я його голос, що залишився десь нагорі.

А я падав у колодязь, і мені вже було однаково: є там, внизу, вода чи немає.

169

Київ. 20 травня 1992 року. Ніч.

За вікном розлилося місячне сяйво. Виявляється, сьогодні повний місяць. І місто збадьорене місяцем. У відкриту кватирку постійно влітають якісь голоси, шуми, грюкання парадних дверей.

Ми з мамою сидимо на кухні та міркуємо. Вірніше — вона міркує, а я ліниво роздумую. Іноді вголос. Правда, мої роздуми мама швидко перериває.

— На що вони сподіваються? — запитує вона, трішки нахиляючи голову та дивлячись мені у вічі.

— Адже я з ними розмовляв лише десять хвилин. Залишив їх там та сказав, що прийду вранці.

— Ну от, це перша помилка! Вони ж там не прописані. Ти виказав слабкість!

— До чого тут слабкість? — не погоджуюся я. — Вони ж раніше там мешкали. Що мені залишалося, запропонувати їм переночувати у коридорі? Вони і про смерть старого нічого не знали, гадали, що до нього повертаються! їм немає тепер де жити...

— Так, — погоджується мама. — Нема де. Але ж вони самі вирішили виїхати з Союзу!

— Та немає вже більше ніякого Радянського Союзу!

— Вірно, — замислено погоджується вона. Обсмикує на грудях хатній фіолетовий байковий халат.

Вона сидить під відкритою кватиркою, і я бачу, як протяг ворушить її скуйовджене, пофарбоване хною волосся. Потрібно буде їй сказати, що хною вже зараз ніхто не фарбується. Але я знаю, що у шухляді її шафи в спальні лежить ще зо два десятки пакетиків цієї вічної, яка ніколи не псується, іранської хни.

— Ось що. — Зрозуміло, що вона хоче поставити крапку на нашій сьогоднішній нічній розмові. — Ми завтра разом підемо та будемо з ними розмовляти. Я їм не дозволю виганяти мого сина на вулицю! Йди спати!

Запах квартири раптом видається мені чужим. Можливо, через те, що за час відсутності мій власний запах вивітрився з цих стін. Змінилася формула повітря, яким я давно не дихав. Цим повітрям дихає моя мати, і, звичайно, я не повинен сюди повертатися. Вона ж так і сказала: я не дозволю їм виганяти мого сина на вулицю! Виходить, або кімната у комуналці, або вулиця...

170

Київ. Грудень 2004 року.

Пакет із цюріхської лікарні принесли о восьмій ранку. Я саме трішки загаявся, збираючись, і коли виходив з квартири, ніс до носу зіткнувся з кур’єром.

Вже в машині на задньому сидінні розкрив та дістав два аркуші комп’ютерного тексту німецькою мовою.

— До вас так рано приносять пошту? — здивувався Віктор Андрійович, дивлячись на мене у дзеркальце на внутрішній частині лобового скла.

— Ні, це кур’єрська служба, — відповів я, намагаючись розшукати у тексті знайомі та зрозумілі слова.

За годинку я попросив Нілочку дізнатися, хто серед колег знає німецьку. Згодом до кабінету зазирнув перекладач із протокольного відділу. Запропонував допомогу.

— Це з лікарні, — пояснив йому я, простягаючи листа. — Висновок про причини смерті...

Він сумно кивнув. Прикипів поглядом до першої сторінки. Зосередився.

Я стежив за його обличчям. Стежив, поки він не закінчив читати.

— Ну? — запитав я.

Він зітхнув:

— Вам потрібно зробити письмовий переклад та з ним піти до спеціаліста.

— Навіщо? — здивувався я.

— Тут є складні медичні терміни... Але там також написано, що вам рекомендується провести обстеження внутрішніх органів...

— Яких органів?!

— Коли ви не проти, Сергію Павловичу, я можу віддати листа своєму колезі з медуправління. Відправлю факсом, і за кілька годин ви отримаєте дослівний переклад. Бо ж я можу і помилятися...

Я з ним погодився.

Переклад був готовий вже після обіду. Лікарі з Цюріха повідомляли, що недорозвиненість деяких життєво важливих функцій в плодів, скоріш за все, пов’язана з «якістю сім’я батька». Після перерахування латиною можливих аномалій цюріхські лікарі наполегливо рекомендували пройти ретельне обстеження репродуктивних органів подружжю Буніних, перед тим як зробити ще одну спробу стати батьком та матір’ю.

— Може, чаю? — запропонувала, прочинивши двері до кабінету, Нілочка.

Я ввічливо відмовився. І відчув трішки призабуту важкість у грудях. Пригадав кінець жовтня та лікарню на березі Цюріхського озера. Пригадав тиху, страшну ніч, що перекреслила усі наші сімейні плани.

I ось цей лист нагадував про нездійснені плани та попереджував, що перше ніш повторити ці плани...

Я замислився про Світлану. Показувати їй лист чи ні? Адже вона досі вважає чи почуває себе винною. Як вона відреагує?

Жанна знову зникла. Її вже не було днів зо п’ять. Світлані я так нічого і не сказав. Вона, мабуть, і не знає, що я бачив їх обох, коли вони спали, обійнявшись у ліжку. Вона не знає, що саме це вибило мене з колії на три дні, що в мене руки почали тремтіти через цю сцену, що постійно виринає у моїй пам’яті у найневідповідніші моменти.

Та й у листі написано про мене. Про те, що я мушу пройти ретельне обстеження. Мабуть, потрібно буде з цього розпочати. Зроблю аналізи, пройду обстеження. Отримаю на руки результат. Коли зі мною усе гаразд, значить, смерть малюків дійсно її провина. I тоді про майбутніх дітей доведеться забути і тим більше не показувати їй листа. Коли ж усе виявиться навпаки... Тоді що? А взагалі, чого тут гадати?

171

Карпати. Січень 2016 року.

Коли я розплющив очі, мене здивувала цілковита стерильна тиша. Я ніби лежав у лікарняній палаті, тільки у цій палаті бракувало вікон. У кутку, ліворуч від дверей, на металевому столі миготіла різнокольоровими лампочками-датчиками якась електроніка. Під стелею висіла спрямована на мене відеокамера.

Я спробував підвестися на ліктях, але не зумів. Дивна слабкість у м’язах налякала. Але я злякався якось поверхово, байдуже до всього, що оточує мене, і навіть до самого себе. Ніби це був не я, а підробка під українського президента, яка до того ж визнає свою нікчемність та несправжність.

Частина білої стіни раптом виявилася дверима. Двері прочинилися усередину, і до палати увійшов генерал Свєтлов. Слідом за ним — опецькуватий чолов’яга у кожусі з овечої шкури та з коричневим шкіряним дипломатом у руці.

Я раптом зрозумів причину своєї слабкості: мені було холодно. Дуже холодно. Це холод зімкнув мої м’язи. Я занепокоєно поглянув на Свєтлова. Я чомусь був впевнений, що не зможу вимовити жодного звуку.

— А! — промовив я обережно і відразу помітив, що вони відреагували. — А-а, — повторив я протяжніше. Потім зосередив свій погляд на Свєтлові. — Поясни, що відбувається?

Я почув свій голос. Слабкий, тремтячий від холоду.

— Ми присядемо, — хитнув головою у відповідь Свєтлов. Озирнувся на чоловіка у кожусі, який нахилився над столом з електронікою і щось там перевіряв.

Свєтлов присів на білий стілець біля узголів’я мого ліжка.

— Серйозні справи, — промовив він таким голосом, яким, мабуть, лікар сповіщає безнадійному пацієнтові діагноз. — Добре, що є ще люди, яким можна довіряти...

І він озирнувся на чоловіка у кожусі. Той підвів голову та стверджувально кивнув генералові.

— Ви лише не хвилюйтеся, пане президенте. — Свєтлов почав говорити повільніше, ніби даючи собі можливість не поспішаючи підшуковувати правильні слова. — Ситуація не безнадійна, крім цього, ви маєте гарну команду! Нам нікуди відступати. У нас немає позаду Москви, як у Казимира...

— Конкретніше, — попросив я, уважно слідкуючи за виразом його обличчя.

Свєтлов знову перезирнувся з чоловіком у кожусі. Той стверджувально кивнув генералові.

У голосі Свєтлова з’явилося більше впевненості.

— Тепер зрозуміло, — заговорив він, — що операція стосовно зміни влади планувалася давно. Щонайменше рік тому. В будь-якому випадку за кілька місяців до вашої операції... Вам пересадили хворе серце, в яке було вживлено складний електронний датчик. Ми ще повністю не знаємо його функцій, але нам відомо, що датчик кудись передає ваші координати, де б ви не були; через нього можна прослуховувати та передавати на супутник чи віддалений приймач розмови, насамперед, ваші слова. Також є побоювання, що з допомогою цього датчика можна зупинити ваше серце.

— Це не моє серце, — відповів я. — Так що, будь-якої миті мене можуть вимкнути, а поки що вороги прослуховують нашу з тобою розмову?

— Ні. — Свєтлов несподівано усміхнувся. — Тут ми створили цілковитий захист від проникання радіосигналів та хвиль. Робота датчика заблокована. Ми встигли зробити це вчасно. Навіть лікар здивувався. Сказав, що все йшло до класичної коми, і раптом, коли ми встановили блокування, — Свєтлов обернувся та поглянув на апаратуру, — вам стало краще.

— Так... — видихнув я. — Звідки ви про все це дізналися?

— Лікар, який нещодавно вас оглядав, знайшов мене та поділився зі мною своїми підозрами. Прізвище Резоненко.

Я кивнув. Я пам’ятав, як цей лікар замовк, як тільки у кімнаті з’явився Львович.

— А Львович де? — поцікавився я з підозрою.

— Він тут. Працює! Усе гаразд, з ним усе гаразд. Надійний.

Останнє слово Свєтлов промовив замислено.

— А з ким не все гаразд?

— З Маєю. Вона зникла... На рейсі з Сімферополя її не було.

«Ну що ж, — подумав я. — Цілком логічно. Жінка, яка мріяла посидіти у ресторані «Метрополь», не може бути патріоткою України. До того ж вона вдова олігарха... »

— Через півгодини в нас тут нарада, — Свєтлов перейшов на шепіт. — Лікар дозволив вам бути присутнім.

— Тут в нас це де? — запитав я. — Де взагалі я зараз знаходжуся?

— У Карпатах, у в’язниці, побудованій для операції «Чужі руки». Не хвилюйтеся, про це практично ніхто не знає, а сама територія охороняється, як секретний гірський полігон...

Я раптом невиразно пригадав про рішення позбутися небезпечних в’язнів цієї в’язниці.

— А тут крім мене ще хто-небудь сидить? — обережно поцікавився я.

— Сидять, сидять. Дуже добре, що ми їх не позбулися! Вони нам ще знадобляться у сьогоднішній ситуації. Все ж таки, як-не-як, представники російської влади!

172

Київ. 21 травня 1992 року. Ранок.

Мира зі своєю мамою зустрічають нас, можна сказати, з розпростертими обіймами. Вони вже накрили стіл старою рожевою скатертиною, яку, мабуть, витягли з буфету. Адже я після смерті старого у цій кімнаті нічого не чіпав. Нічого звідси не забрав, лише додав свого мотлоху.

На столі шипить електросамовар, а навколо нього стоять квітчасті чайні горнятка на блюдечках. Такий собі чайний парад планет. І дві вазочки з печивом та дешевими цукерками.

— У нас такий смачний ізраїльський чай! — примовляє Мирина мама, порпаючись у одному з баулів.

Валізи та ці безрозмірні сумки-баули займають зараз майже третину моєї кімнати.

— Куди ж я його поклала?! — запитує вона сама в себе. Потім обертається. — Миро! Ти не пам’ятаєш, куди ми поклали чай?

— Там, де кульок зі спеціями та фініками, — підказує Мира та, пройшовшись уважним поглядом по баулах, показує мамі, де все це лежить.

Я дивлюся на практично однакові сумки-баули та не можу зрозуміти: яким чином їх можна відрізнити одну від іншої? Хоча жінки, мабуть, мають таку властивість. Вони ж розрізняють між собою своїх дітей-близнюків.

За п’ять хвилин ми вже сидимо за столом.

— Я така тобі вдячна! — дякує мені Лариса Вадимівна. — Мені сусіди про все розповіли. І про поминки, які ти організував, і про те, який ти хороший! Мені б такого сина!..

Після цих слів в очах моєї мами з’являється бажання сказати щось гидке або різке. Але вона стримується. І ми продовжуємо уважно слухати Мирину маму, яка зараз поливає багнюкою брудних арабів і таких самих брудних євреїв.

— Це ж треба, — лементує вона. — Я знала, що є водобоязні євреї, від яких смердить. Я і тут одного такого кравця знала, а там таких стільки, що можна греблю гатити! I куди вони нас поселили! Я прибула з культурної столиці, а вони нас у колгосп із громадською їдальнею та щотижневими зборами! Та я ж і в партії ніколи не була. Навіщо мені збори!

Я сьорбаю чай та вичікую, коли вже нарешті Мирина мама наговориться. Вона, мабуть, довго мовчала. Кілька років.

Моя мама також терпляче вислуховує, але на її обличчі написано, що терпцю в неї залишилося не більше, як на десять хвилин.

I справді. Допивши другу чашку чаю, мама пропонує мені та Мирі піти прогулятися, а вони з Ларисою Вадимівною обговорять ситуацію.

Мирина мама на диво спокійно погоджується та по-господарськи, але привітно киває мені на двері.

— Ну що? — запитую я в Мири, коли ми виходимо з під’їзду. — В кафе?

Вона задумливо дивиться на мене. Потім пропонує піти в Музей російського мистецтва.

— Я скучила за прекрасним, — відповідає вона.

Я придивляюся до її обличчя. Вона зовсім не змінилася, лише стала трішки смаглявішою. Це, мабуть, через жарке ізраїльське сонце.

— До музею то до музею, — погоджуюся я.

173

Київ. Жовтень 2004 року.

— Ви маєте дуже рідкісну форму патології, — сумно промовив літній професор, знімаючи з м’ясистого носа окуляри та ховаючи їх у нагрудну кишеню білого халата.

Перед ним на столі лежать результати аналізів. Аналізів, заради яких мені довелося фізіологічно принижуватися, дозволяти людям у білих халатах давати мені найнеприємніші вказівки та поради, дозволяти їм руками у гумових рукавичках обмацувати мене у різних важкодоступних місцях. I все це заради якоїсь крапельки внутрішньої секреції або ще якоїсь там рідини, яку з тіла інакше не видобудеш. Я вже промовчу, що відчував під час видобування з мене сперми негідним для дорослого чоловіка способом.

І от зараз, коли я пройшов усі етапи приниження, вирок лунає як постріл у потилицю: «Ви маєте дуже рідкісну форму патології!»

— Ні, на спосіб життя це не може впливати, — додає професор заспокійливо. — Уся справа в тому, що ваші сперматозоїди... Це дуже рідкісна аномалія, принаймні, серед сперматозоїдів...

— Досить зволікати! — не витримав я, розуміючи, що професорська манера розмовляти може довести мене до нестями.

— Так-так, я вже підходжу до самої суті. У вашій спермі близько вісімдесяти відсотків здорових сперматозоїдів. Але вони дуже пасивні та неймовірно уповільнені. І двадцять відсотків, скажемо так, генетично дефектних, але дуже швидких та моторних. І от ці двадцять відсотків дефектних сперматозоїдів завжди будуть випереджати, завжди будуть попереду. Ви розумієте?

— Ви хочете сказати, що в мене не може бути здорових дітей?

— Сказати таке було б спрощенням. — Професор знову почепив на ніс окуляри та взяв до рук один з бланків аналізу. — Якби повністю усі сто відсотків сперматозоїдів були б дефектними, але наразі ситуація краща... Не така сумна перспектива. Насправді, мене бентежать ваші здорові сперматозоїди... Чому вони не активні?!

— Ви в мене запитуєте? Краще порадьте, що мені робити далі?

— Я чув, що один молодий учений розробив метод очищення сперми. За тим самим принципом, що й очищення крові. Гадаю, що вам не завадило б із ним зустрітися. Я бачу, ви з тих людей, які не будуть довго та терпляче лікуватися. Я правий?

— Я — дуже зайнята людина, — процідив я крізь зуби.

Краватка почала тиснути шию. Я послабив вузол.

— Я розумію, — кивнув професор. — Лікуватися можна і пізніше. А якщо ви хвилюєтеся про свою здорову спадщину, тоді дійсно зверніться до цього фахівця. Він також молодий. Він вас зрозуміє. Ви, здається, хочете зачати дитину і якомога швидше. Так?

— Можна сказати і так.

Професор розвів руками.

— Тоді лише один шлях. Зробити очищення сперми, а потім штучне запліднення. Не буду вас затримувати! Десь тут в мене була його візитівка...

Професор згріб мої аналізи. Підняв якісь інші папірці, списані незрозумілим лікарським почерком. Витяг з-під паперів прямокутничок візитівки та простягнув її мені.

— Це серйозний молодий вчений, до нього вже багато хто звертався... Та й візьміть ваші аналізи. Віддасте йому!

Я піднявся, сховав отриману від професора візитівку з бланками аналізів та вийшов.

— Куди тепер? — запитав у мене Віктор Андрійович, коли я умостився на задньому сидінні свого службового «мерса».

— Туди! — скерував я, простягаючи водієві щойно отриману візитну картку.

174

Карпати. Січень 2016 року.

Згодом я зрозумів, що перебільшив свою слабкість. Принаймні слабкість рук. Я зрозумів це, коли двоє офіцерів охорони перед початком наради допомагали мені сісти на ліжку. Вони взяли мене з обох боків попід руки та просто підтягли угору. Точніше, далася ця процедура їм зовсім не просто. Моя раптова фізична важкість, як і нещодавня слабкість моїх рук, досить швидко знайшла пояснення. Поверху товстелезного светра на мені був важкий бронежилет. Якщо взяти до уваги його вагу, то він міг би врятувати мене від прямого попадання артилерійського снаряда. Взагалі-то, мій здогад стосовно його можливостей був не повний. Жилет був ще однією лінією захисту мого зрадливого серця. Він дублював блокування серцевого датчика. Він важив не менш як п’ятдесят кілограмів.

На нараду з’явилися Коля Львович, генерал Філін, двоє чоловіків у цивільному похмуро-рішучого вигляду, за яких поручився сам Свєтлов. Зазирнув до палати і лікар Резоненко. Я відразу впізнав його. Він зазирнув, відшукав мене поглядом та схвально кивнув.

— Давайте швиденько і конкретно, — запропонував генерал Свєтлов і поглядом передав слово Львовичу.

— Сергію Павловичу, — почав той. — Казимир знову літав на півдня до Москви та приїхав у дуже чудовому настрої. Ось фотографії...

Він простягнув три знімки, зроблені з відстані. На них Казимир спускався трапом літака. На обличчі була самовдоволена та самовпевнена посмішка.

— Ми не знаємо, з ким він зустрічався. Але перша зустріч після повернення до Києва в нього була з лідером комуністів. Якщо вони об’єднаються, наші шанси перемогти у цій ситуації різко зменшаться.

— Конкретніше, — попросив Львовича Свєтлов.

Я зрозумів, що ця компанія радилася без мене вже не раз. І напевно прийняла якесь важливе рішення, яке доручила Львовичу, як голові АП, його озвучити.

— Будь ласка, не реагуйте відразу, — продовжив Львович. — Трішки поміркуйте. Та головне — не хвилюйтеся! Ми вважаємо, що зараз найрозумнішим з вашого боку буде написати заяву про відставку... та оголосити про позачергові президентські вибори. І, звичайно, відразу ж заявити, що ви візьмете в них участь! Цим самим ми зіпсуємо плани Казимира. Та й уведемо сам процес до легітимного гирла. Після цього комуністи зрозуміють, що в них з’явився шанс прийти до влади без Казимира, і їхній потенційний союз не відбудеться...

— Згоден! — видихнув я і відразу ж відчув полегшення в грудях. — Але з умовою, що я не братиму участі у виборах!

Львович зі Свєтловим перезирнулися.

— Ні, ви не зрозуміли! — заторохкотів нервово Львович. — Ми усе вирахували! Ви все одно виграєте на позачергових виборах. Ми вже повністю розписали сценарій! Ми працювали три доби!

— Ви хочете, щоб відразу після виборів мене вимкнули? — я показав рукою на свої груди. — I знову вибори?

— Ні, — Свєтлов заперечно похитав головою. — Ми займаємося цим питанням. Навіть американці згодні нам допомогти. Потрібно визначити, звідки намагаються пробитися сигналами до вашого серцевого датчика. Якщо впіймаємо довгу хвилю, ми нею, як слідами, вийдемо на цю контору!

— А що, хіба досі не зрозуміло кому це вигідно? — Я саркастично всміхнувся.

— Зрозуміло, але у таких випадках ми можемо впіймати лише виконавців, а не замовників.

— Робіть, що хочете! — я дав собі спокій. — А мені встановіть сюди телевізор, я хоч буду новини дивитися!

— Не можна, — зі співчуттям у голосі застеріг генерал Свєтлов. — Він не буде тут працювати. Цілковите блокування. Адже на ваш датчик можна вийти навіть через увімкнений телевізор, вірніше, через його антену.

— Відрізали? — запитав я та обвів усіх поглядом. — Ви чимось нагадуєте мені змовників...

— Можливо, віскі? — запропонував раптом генерал Філій та обережно поглянув на Свєтлова. — Адже можна?

— Віскі? — сумно повторив Свєтлов. — Можна! Панові президенту можна усе, чого йому заманеться! Він не турбується про державу! Він не думає, що якщо до влади прийде опозиція, то для більшості його команди завжди знайдеться місце у в’язниці, а в інших заберуть усе, що є, та випруть голими та босими за кордонні стовпи... Разом з дружинами, дітьми та коханками! Ми ж не вас захищаємо, ми намагаємося врятувати систему від системи, яка ще набагато гірша від сьогоднішньої!

Дивно, але, прослухавши цей відчайдушний монолог Свєтлова, я раптом засоромився. Ні, моя емоційна байдужість як і завжди була на місці, але у голові виник слабкий протест. Протест проти цієї самої байдужості до доль Батьківщини та її служників.

— Гаразд. — Я спробував бадьоро посміхнутися. — Я на вашому боці. Але тримайте мене у курсі подій!

175

Київ. 22 травня 1992 року.

Страшенно ненавиджу скандали. Дуже-дуже ненавиджу. Бо не вмію брати в них участі, а тим більше, отримувати задоволення. І вчора, коли ми виявилися єдиними відвідувачами Музею російського мистецтва (ось тобі і культурна країна!), коли Мира милувалася «передвижниками», мабуть тому, що після еміграції до Ізраїлю та повернення до Києва сама стала «передвижником», але валіз та баулів, — я тривожно малював у своїй уяві «розборки» між її та моєю мамами. Нервово поглядав на годинник, розмірковуючи, коли до них повертатися.

Ми добрі дві години блукали залами музею. Потім зайшли у булочну та взяли по бубликові з маком і не поспішаючи попрямували назад, туди, де велися переговори.

— Твоя мама вже пішла додому, вона чекає тебе на обід, — багатозначно промовила Лариса Вадимівна, щойно ми з Мирою зайшли до кімнати. — А завтра увечері ми знову тут зустрінемося.

— А ночувати? — я подивився на тахту, гулясту через пружини, що рвалися на волю, та на металеве ліжко з блискучими залізними набалдашниками на чотирьох «несучих колонах» обох спинок.

— Мама тобі про все розповість!

Я кивнув на прощання. І Мирі, і її мамі. Та поїхав на роботу. Вранці я встиг подзвонити Жорі Степановичу. Сказав, що вирішую квартирні проблеми.

— Вирішиш — прийдеш! — спокійно відповів він.

Проблеми не вирішилися, а на роботу треба було їхати. Хоча в мене там був маленький, але цілком європейський офіс з телефоном на столі. Там я почував себе поважним й дорослим чоловіком, до якого лише одна Віра ставилася зневажливо. Але і це минеться, коли я вирішу усі свої проблеми з житлом та відвідаю той магазин. Тим більше, що його назва та адреса були мені тепер відомі.

176

Київ. Грудень 2004 року.

Дивно, коли людина лікується, у неї з незрозумілих причин виникає передчуття кращого життя. Я помічав це протягом багатьох років у своїх знайомих, навіть у тих, у кого лікування закінчувалося смертю. От зараз і сам переживав цей синдром.

— Чого це ти такий веселий? — запитала в мене Світлана, коли я повернувся додому.

Запитала підозрілим голосом та поглянула таким самим поглядом. Я навіть не знаю, про що вона подумала. Але саме тут пролунало її друге запитання:

— Ти що, йдеш кудись сьогодні увечері?

— Ні, — відповів я. — А чому ти запитуєш?

— Та ні, так собі, гадала, що ти щось смакуєш наперед...

Ну от, виявляється, що мій синдром можна прочитати і за виразом мого обличчя. «Смакую, смакую», — міркував я, скидаючи довжелезне пальто, роззуваючись та косячи поглядом на все ще збентежену Світлану, яка завмерла тут, у передпокої. Вона, напевно, йшла на кухню і зупинилася, почувши клацання замка. На ній був тигровий мохнатий халат та пухнасті капці.

— А ти сьогодні на когось чекаєш? — поцікавився я, натякаючи на Жанну.

Більше до нас, вірніше, до неї, ніхто не приходив. А заради Жанни можна було б не турбуватися про свій зовнішній вигляд. Я вже звик до того, що не є приводом, чи, точніше, стимулом для відвідин перукарні та косметичного салону.

Втім, єхидність моїх роздумів затихла, коли я згадав, заради чого «лікуюся».

Я підійшов до Світлани, обійняв її. Вона притулилася до мене, схилила голову на плече. От-от заплаче.

— Незабаром Новий рік, — прошепотів я.

Вона наче кивнула, натиснувши двічі своїм лобом на моє плече. Потім підвела обличчя, долонею забрала пасмо кіс, що впало на лоб.

— Я не хочу святкувати, — прошепотіла вона.

— Не хочеш — не будемо, — погодився я.

Цього вечора вона рано лягла спати. А я сидів на кухні. Пив чай та згадував розмову з молодим фахівцем з лікарні мікроочищення крові. Він довго вивчав мої аналізи, перед тим як почати розмову. Але коли він заговорив, то слухати його було набагато цікавіше, на відміну від старого пишномовного професора.

— Це справді дуже рідкісна генетична патологія, — говорив він. — Частіше вона виявляється через психіку, але іноді, як у вашому випадку, через сперму.

Після сказаного я відразу згадав братана Дмитра та його здорову дівчинку. Точно! Повністю здорова сперма та хвора голова. Усе те, про що розповів мені лікар, викликало в мене величезну довіру.

— Сам процес мікроочищення дуже дорогий, — відразу попередив він мене. — Відсоток успіху величезний, близько дев’яноста відсотків. У мене ще не було подібного випадку, але я вже відділяв здорові сперматозоїди від хворих для подальшого штучного запліднення. Від вас для гарантії успіху будуть потрібні три окремі еякуляції.

— Чого? — не зрозумів я.

— Тричі кінчити в різний посуд або у три різні презервативи і покласти сперму в холодильник. Але вона має бути тут не пізніш як за добу. Далі — вже мій клопіт.

— Але скільки це буде коштувати?

— Близько дванадцяти тисяч доларів.

Сума не викликала у мене жодних заперечень. І я, отримавши на прощання від спеціаліста запевнюючий погляд, пішов.

І приїхав додому в чудовому настрої. Я їхав і радів, що не показав Світлані лист із швейцарської лікарні. Тепер було очевидно, що винна у всьому була моя рідкісна патологія, але ж не розповідати їй про це зараз. Я виправлюся! Я підготую свої найкращі, стерильні сили для нової спроби, яка повинна закінчитися веселими дитячими криками у нашій квартирі. Такий от вийшов вечір. А Новий рік можна і не святкувати. Можна лише дочекатися, коли він прийде, і відразу ж почати готуватися до нового життя.

177

Карпати. Січень 2016 року.

Минуло кілька днів, і мій стан покращився. Лише важкість бронежилета створювала для мене конкретні незручності.

У палаті поставили робочий стіл і два крісла. На моє прохання почепили дві великі кольорові фотографії «краєвидів з вікон». У цій кімнаті могло бути лише два вікна, і тепер я справді міг знати, що з них було б видно. Чудовий засніжений карпатський пейзаж.

Новини мені приносили роздрукованими на принтері. Ситуація в країні після оголошення про мою відставку та позачергові президентські вибори стабілізувалася. Ініціативні групи припинили збирати підписи за імпічмент. Казимир розгубився і знову літав у Москву. От якби дізнатися, з ким він там радиться! Лідер комуністів оголосив чергову війну олігархам і закликав народ повернути в країну соціальну справедливість і звичний порядок. Центральний Виборчий Комітет оголосив про початок реєстрації кандидатів у президенти. Першою зареєструвалася якась пані від невідомої Партії Мешканців Передмість на прізвище Акоритенко. На моє запитання про цю жінку Свєтлов махнув рукою та криво посміхнувся. «Це щось схоже на дрезину, яку пускають перед бронепоїздом. Перевірка на міни», — пояснив він.

Про мене ніби й забули. Вірогідно, що для людей моя відставка прирівнювалася до моєї смерті. Роздуми на цю тему привели мене до сумного, гіркого висновку: країна за мною не сумувала. Моя відсутність, а точніше, мій відхід нікого не занепокоїв. Народ спокійно вичікував, вірніше, пасивно та ліниво спостерігав за подіями.

«Ну що ж, — подумав я. — Це і є вирок влади. Вірніше — майбутній вирок народові. Якщо до мене вони були байдужими, то до Казимира, якщо він стане президентом, спалахнуть ненавистю. Я не притискав народ. Я йому не заважав. А що буде робити Казимир, про те можна було лише здогадуватися. Насамперед він почне вибивати борги за електроенергію. І з людей, і з казни...»

Львович прийшов за півгодини. Приніс тацю з їжею та чай. Вибачився за скромність кухні.

— Готує тюремний кухар, але він не знає, для кого готує, — повідомив Львович та винувато подивився на мене. — Свєтлов у Києві. Завтра повернеться. Обіцяв новини.

Дуже дивно, але салат «Олів’є» та макарони, що позлипалися між собою та були политі гарячим томатним соусом, мені дуже сподобалися. Навіть чай, від якого йшов запах осіннього сіна, припав мені до смаку.

— А Майю хто-небудь розшукує? — запитав я у Львовича.

— Шукають, — відповів той.

— А диван знайшли?

Львович важко зітхнув.

— Зараз нам не до дивана, — похмуро промовив він.

— Великі крадіжки починаються з дрібних крадіжок, — проголосив я моралістично. — Спочатку диван, потім країна...

Львович лише похитав головою та набрав з емальованої миски у свою тарілку добавку «Олів’є».

178

Київ. 22 травня 1992 року.

— Ми добре розуміємо одне одного, ми обидві виховували дітей без батьків, — сказала мені ввечері на кухні мати. — Так що постався, будь ласка, дуже серйозно до того, що я тобі зараз скажу!

Але перед тим, як почати, вона накидала у тарілки гречаної каші, а зверху на кашу виклала криві палички бефстроганов і полила все це соусом.

— Ти розумієш, вони не збиралися повертатися, — пояснила мама, простягаючи мені мельхіорову виделку з набору, який використовувався раніше, лише коли приходили гості. — Сьогодні вони там переночують, а завтра вона на якийсь час переїде до подруги...

— Хто переїде? — намагався з’ясувати я. — Обидві чи хто?

— Лариса Вадимівна переїде, а Мира залишиться.

— А я?

Мама важко зітхнула, поїла трішки гречки з м’ясом. Знову підвела на мене погляд:

— Тобі доведеться розписатися з Мирою...

— Що-о?!

— Фіктивно! Я ж не прошу тебе з нею спати! Ти вже дорослий, сам усе вирішиш. Але треба їх прописати, бо інакше ніяк не вийде. Слухай та не перебивай! Ти розписуєшся з нею, прописуєш її та її маму. Автоматично ви стаєте на міську квартчергу, а одночасно я та Лариса Вадимівна шукаємо шляхи прискорити процес. Зрозуміло? Поміркуй сам — без прописки їх не візьмуть на роботу, а грошей вони не мають!

— Мамо, а якщо я вирішу одружитися з кимось іншим?

— Інше одруження може зачекати. Поясниш, що це для справи. Як тільки пропишеш їх, зможеш оформлювати розлучення та одружуватися по-справжньому.

Я дивився на неї та намагався зрозуміти: чим саме могла Мирина мама перемогти войовничий настрій моєї матері? Яку зброю вона застосувала?

— А раптом тобі з Мирою сподобається? — прошепотіла мама по-змовницьки. — Ти ж сам себе не знаєш! А з євреями не пропадеш! Та й діти в них гарні...

Я хотів їй сказати, що себе і Миру знаю, як своїх п’ять пальців. Але я не настільки дурень, щоб сперечатися з мамою. Хочеш досі вважати мене маленьким і думати, що я потребую порад? Вважай! На здоров’я!

— До речі, я пообіцяла Ларисі Вадимівні, — мамине обличчя стало жвавішим від нової згадки, — що ти нас у суботу завезеш на могилу Давида Ісааковича. Вони хотіли на пам’ятник подивитися.

— Добре, — погодився я. — Тільки він не на цвинтарі похований.

— А де?

— У лісопарковій зоні. Він так просив.

— А ти загорожу навколо могилки поставив?

— Ні.

— Треба було б...

— От коли вони повернулися, то вони і поставлять, — відповів я позіхаючи.

179

Київ. 26 грудня 2004 року.

Мій ранок розпочинається з підписування новорічних листівок. Тексти вже видрукувані, головне — поставити живий, «мокрий» підпис. А пальцям вже набридло тримати важкий «паркер». От би узяти дешеву кулькову ручку! Але не можна. Не зрозуміють. Тут інший стиль, інші ручки.

— Сергію Павловичу! Кава! — лагідно вимовляє Нілочка, акуратно ставлячи мій допінг на стіл.

Після кількох ковтків я заряджаюся новою бадьорістю і мій підпис стає ще охайнішим, його нікуди не заносить.

Ще двадцять листівок, — і наступна порція кави. Одного горнятка вистачить. Тепер дивлюся у вікно. Зосереджуся та напишу листа своєму братану Дмитрові. Прийшов час поставити його перед фактом повернення на батьківщину. Тим більше, що основна частина грошей, що залишилися, піде на медицину, на продовження мого славного роду.

«Дорогий Дмитре, — виводжу я «паркером» і відразу ж відчуваю дискомфорт, невідповідність ручки та написаних нею слів. Дістаю, нарешті, кулькову і нею продовжую: — На жаль фінансова ситуація наближає необхідність твого повернення. За моїми приблизними підрахунками, наших зі Світланою грошей вистачить для вас до кінця лютого. Так що налаштовуйся на спокійне життя тут, у Києві. Мама чекає тебе та усю твою сім’ю. Квитки для вас я забронюю відразу після Нового року. Я сподіваюся, що Новий рік ви зустрінете гідно. Для нас це свято буде сумним. Світлана досі не відійшла від втрати дітей, і мені іноді з нею важко. Але, на щастя, з’явилася нова надія.

В аеропорту я вас зустріну, як і має бути. Коли збиратимеш речі, не забудь взяти у професора копії своїх медичних паперів. Обнімаю, твій брат Сергій».

Лист вийшов куций, і я для солідності поклав у конверт ще подвійну новорічну листівку та поставив під видрукуваним текстом свій підпис «паркером».

— Нілочко, відправ лист разом з листівками, — попросив я у свого кабінетного ангела-охоронця.

— Звичайно, — посміхнулася вона.

180

Карпати. Січень 2016 року.

Серцю не накажеш. Я сидів за столом, відклавши роздруки новин, та думав про Майю. Я думав про неї, як про останню жінку в моєму житті, про останню, яка нічим, крім серця свого покійного чоловіка, зі мною не зв’язана. Кожна наступна жінка у моєму житті була складнішою та віддаленішою від мене, ніж попередня. Ні, спочатку, у юності, мої жінки були моїми або їхніми помилками. Починаючи зі Світлани, обличчя якої я вже давно забув. Пам’ятаю лише весілля з приводу вагітності та розлучення за згодою. Потім, як мені здається, я чомусь навчався. Навчався в життя. Ставав вимогливішим до життя та жінок. І дозволяв їм бути вимогливішими до мене. До пори — до часу, звичайно.

І що тепер? Підводити підсумки? Найбільш коханою була Світлана Віленська, з якою в мене могло б бути щасливе життя та двоє дітей. Найвеселішою та найспритнішою ця, як її? З протезної майстерні на Подолі. Ім’я та обличчя стерлися у пам’яті. Найпростішою та по-наївному вірною — донька Давида Ісааковича. Найхолоднішою, чужою, апофеозом моєї недовіри до жінок — Майя.

Мої сумні роздуми були перервані Свєтловим, який не стукаючи зазирнув у палату. Він перш за все поглянув на вікна-фотографії на стінах, розуміюче кивнув.

— Потерпіть, Сергію Павловичу, усе йде за планом. Завтра вас зареєструють кандидатом. Казимир вже зареєструвався. Подивимося на реакцію.

— Подивимося, — труснув я головою. — А як мої амурні справи?

— Ах так! Майю знайшли! — випалив він, і очі його загорілися спортивним вогнем.

— І що з’ясували?

— Нічого! Вона, виявляється, нікуди з Криму не виїжджала. Мешкала у будиночку для прислуги на держдачі... З садівником.

— Що-о?! — не зрозумів я.

— З садівником жила. Ми ними потім займемося...

— А навіщо ними займатися? Раптом вони щасливі?

Свєтлов поглянув на мене занепокоєно.

— Гаразд, займетеся нею. Коли вона садівника покине! — усміхнувся я.

Свєтлов розслабився. Раптом про щось згадав. Дістав з кишені піджака мобілку. Спробував набрати номер, але згадав про блокування сигналів і, не кажучи жодного слова, вийшов.

181

Київ. 2 червня 1992 року. Ніч.

Я лежу на спині, долонями притримую потилицю, і ця поза додає моїм думкам додаткової значимості. А думки, відштовхуючись від стелі, на якій я поглядом намагаюся відшукати якщо не сенс життя, то, принаймні, пояснення того, що відбувається зі мною, рикошетять по буденності та банальності. От я зараз розштурхаю її та запитаю, що вона про це думає чи що вона про це відчуває?

Я трішки нахиляю голову та знімаю свій погляд зі стелі на її потилицю. Вона лежить на боці, спиною до мене. Ми якось природно й легко прийняли рішення матерів. І першої ж ночі вирішили зекономити на чистих простирадлах та підодіяльниках. Щойно другий тиждень ми спимо разом, а мені здається, що я живу з цією жінкою вже сто років. Залізаючи під легку ковдру, ми не кохаємося, а «вовтузимося». Точніше, я «вовтужуся» на Мирі, поки не втомлюся, а вона терпляче чекає.

Потім обертається до мене широкою спиною та засинає.

Я пригадую наш похід на Труханів острів до могили старого. Лариса Вадимівна не була у захваті ні від пам’ятника, ні від місця. Лише похитала головою, гірко зітхнула та руками без будь-якого інструмента посадила на могилці кілька фіалок, які принесла з собою. Вона витискувала у землі дірку, опускала туди слабкий корінчик квітки та трамбувала. Теж пальцями.

Моя мама дуже хвилювалася, що Мирі та її мамі дуже не сподобається напис «від сім’ї Буніних». Вона вже і забула, що дата смерті на гранітній плиті не відповідала дійсності. Втім, це нікого не цікавило. Старий помер, у нього була могила. На могилі стояв пам’ятник. Ось і все, що бралося до уваги.

Мира уві сні скинула з плечей ковдру. Мабуть, їй стало жарко. Її тіло й раніше, до еміграції, не вирізнялося красою та грацією. Це було помітно і зараз, у півтемряві. Я намагався пригадати нашу першу інтимну зустріч. Це було, здається, в Оперному театрі, на горищі. Я напружив пам’ять, але своїх емоцій та відчуттів, які супроводжували нашу першу близькість, пригадати не міг.

— Не можна двічі зайти в одну й ту саму річку, — прошепотів я задумливо.

Чи подумав, що прошепотів, а насправді промовив звичайним, негучним голосом.

Мира заворушилася. Важко перевернулася, і її сонливі очі втупилися в мене.

— Що ти там говориш? — запитала вона.

— Не можна двічі зайти в одну й ту саму річку, — повторив я. — Хтось із давніх сказав...

— А чому ти не спиш?

— Не спиться, — голосом нещасного пояснив я. Зате думається.

— Ти, мабуть, хвилюєшся, — посміхнулася Мира. — Завтра під вінець?

Мені кортіло бовкнути їй що-небудь грубе, та я промовчав. Але моя непромовлена грубість якось інакше, безслівно вилетіла з моїх думок та ніби розчинилася у повітрі кімнати.

Мирі вже також перехотілося спати.

— А про річку — це ти про мене? — запитала вона.

— Що?

— Ну ти, можливо, хотів тим самим сказати, що не можна двічі увійти в одну й ту саму жінку?

Я замислився. Замислився і зрозумів, що Мира має рацію. Іншого приводу згадувати цю давню мудрість не було.

— Мабуть, — видихнув я.

— Тіло не річка, — промовила Мира. У тіло можна заходити скільки завгодно. Адже тіло — нічого особливого...

«Твоє то й справді», — подумав я, дивлячись на її груди, що не мали ніякої форми.

182

Київ. 31 грудня 2004 року.

Щоб там не було, але вчора увечері я відправився на пошуки подарунка для Світлани. Пошуки привели мене в магазин «Новий Ермітаж» на вулиці Січневого Повстання, звідки я вийшов із симпатичним подвійним срібним свічником.

Я не став чекати опівночі і подарував їй свічник відразу. Світлана спокійно прийняла дарунок.

— Знаєш, — зітхнула вона, — якщо хочеш, можеш піти куди-небудь... Я хотіла б залишитись на самоті.

— І що, ти сама будеш сидіти за столом та чекати опівночі? — Я з сумнівом зазирнув у її обличчя.

— Ні, я ляжу спати.

Мені раптом пригадалася Світлана часів вагітності, в міру нафарбована, зачесана. Як би її повернути в цей милий моєму серцю стан? Лише новою вагітністю? А раптом вона злякається, що ця історія знову повториться? Адже я їй так і не сказав про результати аналізів та про своє рішення, яке от-от втілиться у життя.

— Подумай, — втомлено промовила вона, — можливо, справді підеш. Нормально зустрінеш Новий рік з друзями?!

— Подумаю, — пообіцяв я.

Та вийшов на кухню.

На вулиці вже темно. За вікном йде дрібненький сніжок. Бульвару майже не видно, лише фари машин. Жовті, соковиті, як кульбаби, які щойно розкрилися.

«Ну і куди я піду? — міркую, дивлячись на автомобільну метушню. — Куди?»

У голові лише одна відповідь — до Нілочки. Але чому це я вирішив, що вона буде зустрічати Новий рік сама і вдома?

Я дістаю з кишені мобілку й телефоную до неї.

— З наступаючим!

— Сергію Павловичу! Ой! Вас також! Щастя, здоров’я, кохання, приємних несподіванок!

— Так?! — перервав я потік її побажань. — А ти де святкуєш? З друзями?

— Що ви! Я піду на кілька годин до тітоньки, привітаю її, а потім додому, до телевізора!

— Ну тоді, можливо, і я заїду тебе привітати?

— Що? Ви зможете? Звичайно, Сергію Павловичу! Приїздіть! О котрій годині?

— Після тітоньки... Годині о десятій.

— Чекатиму!

Я даю відбій і знову повертаюся до вікна, дивлюся униз, на передсвятковий метушливий світ. Та розмірковую: «Моя дружина відпускає мене так легко, ніби їй зовсім байдуже, куди і до кого я піду! Втім, це зрозуміло! Нам одне від одного зараз нічого не потрібно. Мені вистачає її присутності, її іноді радує моя відсутність. Такий період. Потрібно перечекати».

183

Карпати. Січень 2016 року.

З кожним днем я чимраз більше переконуюся у політичних здібностях команди, котра залишилася зі мною. Народ ще не оговтався від минулих свят, і його не здивувала звістка про мою участь у виборах. Рейтинги кандидатів засмикалися, ніби були живими нервовими закінченнями, по яких пройшлися розпеченою голкою. Попереду поки що йшов комуніст, за ним майже на рівних ми з Казимиром. Шостим кандидатом зареєструвався лідер ліберальних соціалістів, і він удвох з комуністом опинився в нас з Казимиром у хвості. Казимир наполягав відкритих теледебатів зі мною, погрожував показати якісь цифри та інший компромат. Та Свєтлов зі Львовичем відразу вигукнули, що я потрібний Казимиру лише для того, щоб він міг вимкнути моє серце своєю дистанційкою. Тому і в подальшому пейзаж у моїх фотовікнах не змінювався. Лише я перестав називати своє приміщення палатою. Відтепер це була просто кімнатка. Скромна аж занадто.

Львович, щоб підняти мій бойовий дух, показав передвиборний плакат. На ньому великим планом зображені мої натерті руків’ям лопати долоні, простягнуті, показані світові, як пояснення виразу дивної та благородної втоми на обличчі. Над картинкою фраза: «Лише праця годує президента!»

— Це ж... — Я задер голову та подивився на білу стелю, підбадьорюючи свою загальмовану пам’ять. — Це ж коли я стрес знімав!..

— Так-так, — закивав Львович. — Я наче відчував, що потрібно ваші руки з мозолями сфотографувати!

— Текст дурнуватий! — буркнув я, ще раз поглянувши на плакат.

— Я б теж не купився, — посміхнувся Львович. — Але ж це для народу!.. З народом потрібно бути на рівних. Хоча б на час виборів.

— Тобі видніше!.. А скажи-но мені, Львовичу, можна цей чіп із серця витягти? Адже в нас є добрі хірурги!

— Ми вже про це міркували. Добрі хірурги є, але стовідсоткової надії немає, та й серце ваше слабке. Але все йде за планом!

На цих словах Львович закінчив свій візит та швиденько ретирувався, заздалегідь скрутивши зразок плаката у трубочку.

184

Київ. 3 червня 1992 року.

На розпис у РАГСі в нас пішло не більше двадцяти хвилин. Уся церемонія пройшла не урочисто, а нудно. Жінка, котра уособлює державу, відразу оцінила нас як пару, яка виникає не через поклик серця та плоті, а через якусь необхідність. Вона діловито підсунула нам на підпис якісь папери. Свідків поквапила до столу реєстрації, ніби хотіла звільнитися від нас якомога швидше. За свідків в нас були сусід і сусідка по квартирі, які були у курсі справ стосовно цього шлюбу, але тим не менше, одяглися урочисто.

Вийшовши із РАГСу, наші мами та сусіди-свідки полегшено зітхнули й заговорили про комунальне застілля. Тут я зрозумів, чому мама несла в руках важку господарську сумку з жовтої єгипетської шкіри. Я відпустив Миру з ними додому, а сам пообіцяв наздогнати їх трішки пізніше. Дуже вже гидко було в мене на душі.

I вони, на диво, відпустили мене легко.

— Стіл буде готовий через півтори години, — попередила Лариса Вадимівна.

Я кивнув та пішов. Просто пішов, звертаючи на кожному розі, що траплявся мені на шляху. Так я несподівано вийшов до чудернацького бару зі спортивною назвою. Бар розташувався у підвалі, а на вивісці красувався баскетбольний м’яч.

«Цікаво, — подумав я. — Що ж п’ють баскетболісти?»

Всередині, якщо судити про людей з їхнього зросту, баскетболістів не було. Зате ціни на горілку та коньяк не кусалися, а бутерброди на барній стійці, накриті широкою скляною колбою від мух, які кружляли попід стелею, мали досить демократичний вигляд. Ліворуч лежала стопка бутербродів з лікарською ковбасою. I я раптом зрадів. Зрадів тому, що мама не привезла на мій шлюб братана Дмитра.

Трішки пізніше це ж саме мене і засмутило. Я уявив собі, що міг би попросити в Дмитра паспорт і зареєструвати не свій шлюб з Мирою, а його. Йому ж бо все одно, а мені ця печатка у паспорті зовсім не подобалася. Я взагалі не люблю печаток.

Повернувся я у рідну комуналку після опівночі. У квартирі було тихо, лише дзвінко крапала вода у раковині на кухні.

Цього разу у кімнаті були розстелені ліжко й тахта. Мира спала на ліжку, отже, тахта чекала на мене.

— Це що, дрібна помста? — всміхнувся я, похитуючись від випитої у барі горілки. — Як до шлюбу, то можна, а як чоловік став законним, то не можна?

I я, роздягнувшись, поліз до неї під ковдру, проігнорувавши приготовану тахту.

185

Київ. 31 грудня 2004 року. Вечір.

У супермаркеті біля будинку Ніли я купив пляшку червоного «Артемівського», величезну коробку цукерок, і вже на касі «трійник» презервативів. Рука сама потяглась і взяла коробочку із засобами для безпечного сексу. Лише потім, на виході із супермаркету, я раптом зрозумів — три штучки! Це саме те, що потрібно! I не треба буде ніяких пояснень! Дивно, але сама доля наближала виконання запланованого.

У квартирі Нілочки практично нічого не змінилося. Той самий стіл був сервірований так само, як і минулого разу. Сама Нілочка була одягнута чепурніше. В коротке плаття для коктейлів бордового кольору з косим подолом, короткий бік відкривав стегно. Тілесні блискучі колготи, золотий ланцюжок з кулончиком, сережки. А найголовніше — свіжа зачіска.

— Я така рада, що Ви прийшли! — Вона мало що не захлиналась від щастя. — А то я навіть не знаю! Цілу ніч дивилася б телевізор!

Телевізор ми все одно дивилися. Але спочатку випили її пляшку шампанського, потім мою. I наш настрій так піднявся, що про Новий рік ми згадали тільки завдяки телевізійній заставці з Дідом Морозом і Снігуркою. Про що ми тільки не розмовляли, поки раптом погляд Нілочки не ковзнув екраном телевізора. Ми відразу вимкнули звук, а картинку залишили. Мабуть, заради цього і залишили, щоб потім стрепенутись і ввімкнути гучність.

Усе між нами відбулося напрочуд легко. Ми підспівували Пугачовій і Сердючці, потім почали танцювати. Танці довели нас до спальні, де не було світла. I тут ми разом перейшли на шепіт. Лагідний шепіт у темряві. Поки ми шепотілися, шурхотіло коктейльне плаття, піднімаючись над головою Нілочки, покидаючи до ранку свою власницю.

Незважаючи на сп’яніння від новорічного побачення, я не забув про інструкції спеціаліста з мікроочищення крові й сперми і після кожного нападу пристрасті, трохи полежавши та попестивши ніжну шкіру милої Нілочки, я йшов на кухню, де ховав у холодильник зав’язаний вузлом презерватив, у якому зберігалося безліч здорових і двадцять відсотків дефектних сперматозоїдів, цих невидимих хвостатих істот, які мріють стати людьми.

Вранці Нілочка попросила кави. Я побалував її, але, помітивши, що вона ще не збирається вставати, пошепки попрощався з нею, вибачився за швидкий відхід, і, прихопивши з холодильника свої скарби, тихенько причинив за собою двері.

Новорічний Київ спав. Я, власне, й не знав, котра година. Не знав, поки не знайшов у кишені піджака знятий з руки годинник. Половина одинадцятої! І нікого навкруги. Дорогою іноді проїздять таксі та патрульні машини міліції. «Який день тижня?» — запитую я в себе. «Перше січня!» — відповідає моя голова, зовсім не бажаючи перевтомлюватися.

186

Карпати. Січень 2016 року.

Два тижні перебування у карпатському засланні сприятливо позначилися на моєму здоров’ї. У моменти тиші, вже давно не звертаючи уваги на підвішену до стелі відеокамеру, я віджимався від підлоги разів десять поспіль. Звичайно, якби на мені не було важкого бронежилета, то й пишатися не було б чим. І ці вправи швидше можна було б віднести до важкої атлетики, ніж до фізичної зарядки. І свої біцепси я відчував з тваринною радістю. Навіть просто напружуючи м’язи лівої чи правої руки і доторкаючись до них, я відчував бадьорість. Виникало відчуття, ніби я дійсно проводжу час на тренуваннях, у спортивному таборі, звідки у визначений час вийду в халаті на ринг під світло прожекторів. Вийду — і одним ударом лівої зіб’ю з ніг супротивника.

Мені дуже подобалася ця ілюзія. Тим більше, що зв’язок ілюзії з реальністю був очевидним. Мабуть, мене вабила чисто спортивна паралель сьогоднішніх і майбутніх подій. Львович, Свєтлов та інші — мої тренери і психологи. Вони готують мене, вони готують світ до мене. Я тренуюся, накачую м’язи та відточую майстерність.

— Ви б обережніше. — В кімнату, знову не стукаючи, зазирнув Свєтлов, коли я вже закінчував десяте віджимання. — Серце ж...

Я підвівся на ноги, всівся спиною до ліжка за робочий стіл, який мені вчора принесли в кімнату.

— Доповідай! — бадьоріше ніж звичайно закомандував я.

Генерал почухав чоло.

— Нескромне запитання, — промовив він неголосно. — Сергію Павловичу, ви коли-небудь займались еротикою?

— Чим? — Мої очі від несподіванки зробилися круглими, і в мене з’явилося бажання їх примружити.

— У Будинку художника сьогодні відкривається ваша виставка еротичної фотографії. Спонсор виставки — Казимир...

Я розвів руками. Мені забракло слів.

— Я піду, перевірю в Інтернеті. На афішці була адреса веб-сайту. Зараз повернуся.

Поки Свєтлова не було, я думав про жінок. І про те, що немає нічого менш еротичного чи сексуального, ніж політика. I раптом я відчув себе цілком самотнім. Навколо мене самі чоловіки, я їм тюремні харчі, приготовані тюремним кухарем-чоловіком для в’язнів-чоловіків.

Дивно, як це я ще не звихнувся?! А може, я вже давно звихнувся? Коли погодився стати політиком? Адже саме відтоді моє життя стало стерильним і холодним, як хірургічний інструмент. I сам я став хірургічним інструментом, який нічого не відчуває, ні від чого не отримує ні задоволення, ні радості. Лише віскі й холод роблять моє біле, кольору лікарняних простирадл, життя різнобарвнішим.

У двері постукали, і я здивовано вигукнув: «Заходь!» — гублячись у здогадах, хто б це міг бути? Але це був Свєтлов з пачкою паперів у руках. Незвичний, теплий вираз його обличчя насторожив мене. Він присів на стілець з іншого боку стола та простяг мені пачку роздруків. Мої руки прониклися ніжністю й почали акуратно розкладати на стільниці фотографії. Грайливі пози, погляди, сповнені насмішки і виклику. Це була Нілочка! Це ж було більш як десять років тому... Я подарував їй фотоапарат і плівку, а вона подарувала об’єктиву себе.

— Ви знаєте її? — прошепотів Свєтлов.

— Так, це моя колишня секретарка... Ніла.

— Чудові фотографії, — задумливо промовив генерал Свєтлов. — Сміливі, але зовсім не брудні, не вульгарні...

Кажучи це, він, мабуть, замислився про жінок. І про себе. Про «теплий» сенс життя.

— Мені здається, що він хоче виставити вас сексуально-стурбованим, — промовив Свєтлов, міркуючи про щось своє.

— Мені це зашкодить? — запитав я.

— У мене дивні відчуття, — визнав, дивлячись мені прямо у вічі, Свєтлов. — Я згодом повернуся... Мені потрібно передивитися вашу справу...

— Яку справу?

— Ваше досьє.

Від слова «досьє» мене пройняв холод. Цей холод спричинив хвилю мурашок на спині, притиснутій бронежилетом, та як не дивно, приніс у моє самовідчуття якийсь незалежний затишок. Незалежний від мого настрою та моїх думок.

— А що, на президентів заводять досьє? — усміхнувся я, нахиляючись вперед і нависаючи над столом.

— На всіх заводять досьє. — Свєтлов звів плечима. — Головне — хто заводить, а не що заводять!

І він пішов, кивнувши замість «до побачення». Але пішов якоюсь дуже легкою ходою, ніби щойно скинув з плечей найважчий тягар у своєму житті.

Я звівся на ноги. Віджиматися від підлоги не було бажання. Хотілося скинути цей бронежилет, надітий на светр. Хотілося прийняти холодну, або, на біду, теплу ванну. Теплу, але з льодом. Щоб кубики льоду або просто лід кололи шкіру, обпалювали холодком, нагадували мені про те, що я можу витримати багато випробувань та навіть здатний перетворити їх на звичку, зовсім не шкідливу. На звичку, без якої потім не зможу прожити!

187

Єгипет. Хургада. Кінець червня 1992 року.

«Від кожного — за здібностями, кожному — за потребами». Гарний лозунг, але я так і не зробив його девізом свого життя. Бо скромний. Хто мене так виховав — зрозуміло. Мама. Аж раптом, кілька днів тому — приємний сюрприз. Я віддавався роботі справді «за здібностями» і нічого не вимагав, просто брав, що давали. І от Жора Степанович з палаючими від усвідомлення своєї щедрості очима заходить у мій міні-кабінет і оголошує:

— Післязавтра йдеш у відпустку!

— ?..

У відповідь на моє німе запитання він тільки усміхається.

— Летиш у Єгипет! По путівці! Спонсорує агенство «Східний експрес», а ми його власника робимо віце-президентом асоціації. Адже в нас не було віце-президента!

— А що я маю з собою брати? — цікавлюся я і розумію усю пришелепкуватість мого запитання.

— Ти був коли-небудь на морі?

— Аякже!

— От і бери все, що потрібно для моря. Та не забувай, що там спекотно!

Відпускні в рожевому конверті мені принесла Віра.

— Ти одружився? — запитала вона пошепки.

— Ні, розписався, — відповів я, зазираючи в конверт, де на свою величезну радість побачив не менше п’ятисот баксів.

— А яка різниця? — шепоче вона, а в оченятах — насмішка.

Я зітхаю. Дивлюся на неї споживацьким поглядом. Адже вона зараз — просто цукерка. Худенька, в чорних облягаючих брюках-дудочках, у грайливій квітчастій блузці, з хлопчачою стрижкою, що надає милому личку нахабно-пустотливого виразу.

— Розписуються для того, щоб прописати або прописатися, — відповідаю я, намагаючись пародіювати її сміхотливий шепіт. — А одружуються для взаємного пред’являння сексуальних претензій!

— А ти, виявляється, розумніший, ніж я думала! — шепоче Віра і озирається на залишені прочиненими двері в мій міні-кабінет.

«Що це я зморозив? — замислююсь я, і, прокрутивши у швидкому темпі свої останні фрази, заспокоююся. — Багатозначно, але дотепно».

— А чому це ти вирішила, що я... — Мені важко підібрати потрібне слово, воно не має бути образливим, адже про себе кажу. — З якого дива ти вирішила, що я дурень?

— Та ж тебе сюди таким привели!

— Ну, значить, я тут порозумнішав! Твій вплив!

— Шкода, що мені путівки не подарували, — зітхає вона.

Її легкий підлітковий голос, прийшовши на зміну шепоту, говорить про те, що наш діалог з нею підійшов до завершення.

— Ти ж розумієш, халяви на всіх не вистачає, — заспокоюю її я, теж перейшовши на нормальний тон. — Я б тебе з собою взяв...

— Там, до речі, вистачить на ще одну путівку! — Віра вказує пальчиком на рожевий конверт у моїх руках.

У двері хтось стукає. Дуже вчасно. Тепер мені не доведеться «вирулювати» з глухого кутка, у який мене грайливо загнала Віра своїми останніми словами.

Заходить черговий потенційний член Асоціації підприємців.

— Вам кави чи чаю? — Віра невинним поглядом дивиться на відвідувача.

— Кави, — відповідає той.

— Мені теж, — додаю я і встигаю помітити на її личку нахабну посмішку.

А зараз, у готельному ресторані під час сніданку, набравши собі дві тарілки салатів, оливок, курятини та баранячих сосисок «Мергез», я нудьгую. За сусіднім столиком солодка парочка з Москви, не соромлячись нікого, згадує минулу бурхливу ніч. У мене також номер на двох та й ліжко величезне. Може, й треба було б узяти з собою Віру? Хоч, може, вона так собі патякала, дуріла?

Я зітхаю, п’ю апельсиновий «фреш», поглядаю на сусідів по цьому курортному комплексі. Усі кайфують на повну котушку, а я тільки наполовину: море, сонце і халява.

188

Київ. Січень 2005 року.

Від учора ходжу під враженням. Ніби я доторкнувся до вічності чи до вищого розуму. Спочатку не міг дотелефонуватися до свого лікаря-спеціаліста з дуже рідкісним прізвищем — Кнутиш. Але близько шостої він увімкнув свою мобілку і дуже радісно відреагував на мою доповідь. «Матеріал готовий? Чудово! — бадьоро промовив він. — Підвозьте в лікарню за годинку!»

Я приїхав туди трішки раніше і хвилин п’ятнадцять тупцяв біля вкритого снігом порогу. Він під’їхав на BMW синього кольору. Не поспішаючи виліз з машини, дістаючи з кишені довгої дублянки ключі.

Увімкнув світло у коридорі, потім відкрив важкі залізні двері з написом «Лабораторія». Далі все відбувалося, як в американських фільмах. Ми зупинилися перед лабораторним столиком. Я передав йому пакетик із трьома, як він висловився по-медичному, «еякуляціями». Він акуратно перелив усе в пробірки, побовтав перед очима, подивився на просвіт. Приклеїв до кожної етикетку з номером. Закрив гумовими корками. Потім відкрутив кришку великого хромованого бідона, і звідти вгору відразу піднявся холодний туман, ніби бідон видихнув на морозі. Лікар відігнав туман рукою вбік і прицільно опустив пробірки в дірки спеціальної підставки всередині бідона. Я встиг помітити, що поруч уже стирчали корочки інших пробірок з етикетками. «Генофонд України!» — подумки всміхнувся я.

— Не турбуйтеся, Сергію Павловичу, — закриваючи кришку бідона промовив спеціаліст. — За місяць ми вашу сперму відрафінуємо до найвищої проби! За моєю методикою! I відразу зможете запускати її в діло!

— А платити коли? — поцікавився я фінансовим боком справи.

— Ви будете частинами чи все разом?

— Все разом!

Відповідь сподобалася спеціалістові. Він швидко поглянув на настінний календар.

— Давайте десь числа п’ятнадцятого, після свят!

189

Карпати. Лютий 2016 року.

Людині, яка не бачить навколишнього світу, можна розповідати про цей світ усе що завгодно. Можна підвести сліпого до вікна і сказати йому, що з вікна стримить Ейфелева вежа чи піраміда Хеопса. Можна глухому поставити компакт Руслани і сказати, що він слухає дев’яту симфонію Густава Малера. Яка різниця? Це вже справи сліпого, глухого або того, хто не бачить цей світ — вірити словам, які замінюють реальність, чи не вірити.

— Все йде чудово, — повідомляє мені під час сніданку Львович.

У нього під очима мішки, та й колір обличчя зовсім нездоровий. Не спав або перепив. Але «все йде чудово»!

— Конкретніше, — прошу його я, дивлячись на варене яйце, що стоїть у келиху-підставці, й цілячись алюмінієвою чайною ложкою по його верхівці.

— Рейтинг росте, — каже він, поспіхом сьорбаючи чай з великої фаянсової кружки. — Ми цілу ніч зі Свєтловим ваше досьє читали. Знайшли дещо корисне для передвиборної кампанії. Так! І головне! Розшукали вашу Нілу. Вона в Будапешті. До неї вже виїхала людина. Сьогодні увечері з нею зустрінеться. Відразу доповім!

— А мені можна почитати моє досьє? — цікавлюсь я, єхидно посміхаючись.

— Вам не можна, — досить спокійно відповідає Львович. — У нас немає закону, згідно з яким громадяни мають право ознайомлюватися з власними досьє, заведеними на них спецслужбами.

— Доведеться прийняти такий закон, — не поспішаючи, промовляю я.

— Не варто, — впевнено заперечує мені Львович.

Дивиться на мене впритул, водночас поправляючи свою краватку, яка з’їхала набік.

Я бачу, що сорочка на ньому далеко не першої свіжості, та й на внутрішній частині комірця проглядає темна смужка немитої шиї.

— Не варто навіть думати про це, — повторює він тим самим впевненим у своїй правоті голосом. — Це може створити непередбачувану корупцію в роботі спецслужб. Вам потрібно прийняти душ...

— Тобі також, — відповідаю я. — А що, тут немає ванни?

— Тут немає гарячої води. Вийшов з ладу дизель генератора.

— Я можу й під холодною митися.

Львович залишає кімнату напруженішим і втомленішим, ніж коли зайшов. Важко сказати, що його засмутило. Мені, взагалі-то, начхати. Я думаю про Нілу і намагаюся собі уявити, яким чином вона опинилася у Будапешті. Це ж не Нью-Йорк чи Париж!

190

Київ. Липень 1992 року.

Поки я насолоджувався Червоним морем у Єгипті, вдома, у Києві, нагрівся Дніпро і його, наче мухи, обсіли засмагаючі кияни і гості столиці. Якби я не був засмаглим і не відпочив, я б також рвався на піски Гідропарку. Але після Єгипту підходити до каламутної дніпровської води і пляжних пісків, засіяних пивними корками, не хотілося.

Мира не зраділа моєму подарунку — сувенірному мідному глечику. Вона і моєму поверненню, здається, не зраділа. Щойно я завалився в кімнату, жбурнув сумку на підлогу, як вона відразу заквапилась, почала кудись збиратися, скинула хатній халат і почала товстезними стегнами влазити в блакитні ізраїльські джинси. Глечик взяла, покрутила в руках і поставила на стіл.

— Буду ввечері, — сказала вона і пішла.

Залишившись на самоті, я зауважив, що запах у кімнаті змінився. Він ніби став молодшим і дешевшим водночас. Антикварна, трішки аристократична затхлість, в якій вгадувалися нотки нафталіну і запах старої шкіри (що йшов, мабуть, з тахти), поступилася, здала свої позиції. Я обійшов кімнату й відразу ж виявив джерела цієї новизни: балончик з освіжувачем повітря «Лаванда» і одеколон в рожевому флаконі з якимось французьким написом на етикеточці.

«Все як у кішок, — спало мені на думку. — Нова розмітка території!»

Поки я смажив собі картоплю, на комунальну кухню зазирнув сусід, який колись розношував туфлі покійного старого.

— Не варто було тобі її пускати, — прошепотів він довірливо. — Вона до себе мужика водить!

Я обернувся до нього. Дивився на напівприкритий майкою торс, на кінчик незрозумілого татуювання, на спортивні штани з відвислими колінами. Дивився і не знав, як реагувати мені на цю новину.

— А мужик хоч молодий? — нарешті вилізло з мене.

— Середніх літ.

— I що, тут ночував?!

Сусід скорботно кивнув головою.

— Я розберуся, — пообіцяв я сусідові.

Поки їв у кімнаті картоплю, думав. Думав про те, що мабуть, і всі інші сусіди переживають через Мирину невірність. I чекають розвитку подій. Особливо зараз, коли справжній, на їхній розсуд, чоловік повернувся з відпустки.

Попоївши, я перевірив ліжко. Ніяких особливих слідів на простирадлі не було.

Ввечері, коли Мира повернулася додому, я запитав її про того чолов’ягу, якого запеленгували сусіди.

— А тобі яке до цього діло? — дуже здивувалася вона. — Нам і так уже час розлучатися! З пропискою все залагодили, тож уперед!

— Ти ж мене зрозумій, я не проти твого особистого життя, — почав я здавати позиції. — Просто їм, — я кивнув на двері, що виходили в загальний комунальний коридор, — це незрозуміло.

— Чоловіки — це прихоже і відхоже, а жінки — вічне, — промовила Мира з майже зарозумілою посмішкою на обличчі. — Знайди собі нормальну жінку і ходи до неї, поки не набридне! А поки в мене немає іншої кімнати, давай домовимося: до мене будуть приходити, коли тебе не буде вдома. Тому ти попереджуй мене наперед.

— Про свою відсутність?

— Ну так.

— Випити не бажаєш? — запитав я.

На Мириному обличчі промайнуло щире здивування.

— Це ж з якої радості?

— Відсвяткуємо майбутнє розлучення.

— Ну гаразд.

— Я миттю, гастроном закриють через двадцять хвилин. Що питимемо?

— Кагор і сосисок візьми, якщо є!

Скандал, якого, вірогідно, так сподівалися сусіди, не відбувся.

Після пляшки кагору і бутербродів з угорською «салямі» (сосисок у магазині не виявилося) ми лягли в ліжко з цілковитим усвідомленням нашої взаємної незалежності. Трішки «пововтузилися» і, відвернувшись одне від одного, позасинали.

191

Київ. 15 січня 2005 року.

Вночі я прокидався кілька разів, виходив із свого кабінетика, перетвореного на спальню, і зазирав у нашу спільну спальню, де на великому ліжку, розкинувши уві сні руки, спала Світлана. Спала на спині, личком догори. Подушка лежала з краю, її ніби відштовхнули через непотрібність.

«Я до тебе повернусь,» — міркую я, зазираючи до Світлани, мабуть, учетверте за цю ніч.

Ніч уже майже скінчилася. Пізній зимовий ранок приходить не зі світанком, а з дзижчанням машин внизу на бульварі. Самого дзижчання не чути, якщо кватирки зачинені, але в моєму кабінеті кватирка завжди відчинена навстіж. Мені тут бракує холоду і кисню. Тепла пухова ковдра прогріває тіло аж до спеки, а голова — на свіжому повітрі, до якого постійно домішуються розмаїті звуки з вулиці.

Я вже не лягаю. Тільки зав’язую на вузол пас свого халата і йду на кухню. Перераховую долари, зняті вчора з банківського рахунку. Дванадцять тисяч. Дві пачки по п’ятдесят і одна по двадцять. Новенькі, ніби їх тут і друкували.

О восьмій ранку телефоную Кнутишеві. Він призначає мені зустріч опівдні в японському ресторанчику «Кампай» на Саксаганського. «Ви знаєте, де це?» — запитує він. «Знайду!» — відповідаю я.

Рівно опівдні Віктор Андрійович підвозить мене до «Кампаю».

— Забереш мене звідси через півгодини, — наказую я, виходячи з «мерса».

Він діловито киває.

Спеціаліст із мікроочищення вже всередині. Я присідаю до нього за стіл.

— Тут чудово готують, — каже він мені довірливо. На ньому твідовий піджак із фірмовими шкіряними «латками» на ліктях, щоб не протиралися. Під піджаком чорний светр-гольф.

Я переглядаю меню. Вибираю собі японський супчик і кілька різних суші. Лікар замовляє суші з ікрою і лососем.

— Як процес? — цікавлюся я.

— Відмінно, — впевнено відповідає лікар Кнутиш. — Ще один перегін, і ми отримаємо справжній рафінад!

— Який рафінад?

— Сперму-рафінад. — Він понижує голос і озирається на молоду пару, що сидить за сусіднім столиком. — Відрафіновану сперму... Чистішої і здоровішої не буває.

Я погоджуюся. У моїй голові швидко відбувається змістове об’єднання слова «рафінад», яке для мене завжди означало «цукор», зі словом «сперма», яке в принципі нічого конкретного для мене раніше, до виникнення проблеми, не означало.

Підіймаю з підлоги дипломат, на колінах відкриваю його і викладаю на стіл три тугих конверти.

Лікар Кнутиш уважно дивиться на конверти, потім підводить погляд на мене, і я розумію, що в його мозку виникає необхідність сказати мені щось важливе.

— Я вам повідомлю відразу, коли все буде доведено до кінця. Потім ми зможемо рафінад заморозити або просто охолодити, але було б краще, якби ви відразу змогли б застосувати його для діла. Але перед цим обов’язково треба підготувати свою дружину. Сама процедура — річ малоприємна.

Він промовляє це звичайним голосом, спокійно, діловито. Я у захваті від його інтонації, від слів, які він добирає.

— Добре, — кажу я і пересуваю конверти на його бік стола.

Він розпихає конверти по внутрішніх кишенях твідового піджака.

Нам підносять замовлену їжу і дерев’яні палички. І ми просто обідаємо.

— Вас чекають в Історичному музеї, — нагадує мені Віктор Андрійович, щойно я займаю своє місце на задньому сидінні авто. — Директор музею просив приїхати до половини першої...

— Зачекає, — відповідаю я.

Виїжджаємо на Велику Васильківську, праворуч залишається завалений на магазин «Адідас» житловий будинок.

Я зовсім не хочу в цей музей, але завдання я отримав від самого шефа — підшукати картину розміром два метри на метр шістдесят, дорогу і в хорошому стані.

«Цікаво, — розмірковую я. — Звідки такі точні розміри? Там що, шпалери порвалися? Чи на стіні пляма з’явилася? Було б добре, якби я розумівся на живописі! Адже я не відрізню прекрасне від гарного. Вірніше, те що гарне — зрозумію, коли побачу. Якщо воно відповідає моєму смаку. А от оцінити по-справжньому, зрозуміти цінність — це вже навряд чи. Та й директор музею — жук! Ніколи справді коштовної картини не віддасть. Буде намагатися, мабуть, яку-небудь муру всунути».

192

Карпати. Лютий 2016 року. Понеділок.

Від сьогоднішнього ранку моє життя в карпатському ув’язненні помітно полегшилося. З мене скинули бронежилет, і цей факт відразу відбився на моєму самопочутті. На якусь мить я став легшим за повітря. Мені здавалося, що варто лише підстрибнути — і я зависну над підлогою, вкритою дешевим коричневим килимом. Я зможу підлетіти до дешевих фотографічних «вікон», за якими вже другий місяць одні й ті самі, від яких вже мулько очам, укриті сніжними рукавами сосни і ялини.

— Ми підсилили блокування кімнати й коридору, — пояснює Свєтлов, тримаючи в руках скинутий з мене бронежилет. На його обличчі здивування. Він, ймовірно, і не уявляв, скільки може важити така ось душогрійка.

Він опускає жилет на стіл. Сам присідає.

А я помічаю, що біля ніжки письмового стола стоїть дипломат. Я навіть не помітив, коли цей дипломат тут з’явився. Відразу мені на думку спадає невдалий замах на життя Гітлера, коли портфель з вибухівкою опинився біля занадто товстої ніжки дубового стола.

— Це твій? — запитую Свєтлова.

Генерал опускає погляд. Я, з миттєвої реакції його губ, що посміялися зі своєї розгубленості чи втоми, розумію: це дипломат Свєтлова.

Він розкриває дипломат у себе на колінах і першим ділом виставляє на стіл пляшку «Аберлора». Мій погляд зупиняється на незвичного вигляду синій акцизній марці. Я нахиляюся вперед усім тілом і роздивляюся її. Від угорської усної зазвичай шумить у голові, від угорської письмової — ряботить у очах.

— То це ти їздив у Будапешт? — запитую.

— Так, — відповідає Свєтлов. — Тут недалеко.

— Розповідай!

— Усе чудово, — знизує він плечима. — Їй заплатили сто тисяч євро. У цю суму входила плівка і, якщо виникне така необхідність, докладне інтерв’ю для жовтої преси нібито від вашої колишньої коханки.

— Що ж тут чудового? — дивуюся я.

— Чудово те, що вона нам усе розповіла. На її слід вийшов наш колишній колега, який її тоді контролював. Він зараз на Казимира працює. Зрозуміло, що це його ідея. Адже про плівку він знав. А Ніла сиділа без грошей. Сама, в малесенькій квартирці...

— Як вона зараз виглядає?

— Майже так само, як на фотографіях. Я маю на увазі обличчя...

— Далі! — прошу я. Чомусь доля Ніли мене дуже зацікавила. Тим більше, що її відкопали, як таємну зброю проти мене.

— У Будапешті вона третій рік. Вийшла заміж за «нового українця». Він узяв величезний кредит і втік в Угорщину. Придбав їй там цю квартирку й зник. Вона підробляє там у колишніх наших нянею або покоївкою. Дуже зраділа нашій зустрічі. Про вас розпитувала...

— Що розпитувала?

— Цікавилася, чи не погладшали ви, чи не одружилися, скільки дітей...

Я важко зітхнув. Згадав доньку Валі та Дмитра Лізу, якій тепер, мабуть, років дванадцять. Згадав «Сад Льюїса Керролла» і дві троянди з іменами «Vira» й «Oleg». Згадав своє життя, яке раніше було багатше і на справжні трагедії, і на справжнє щастя.

— Що ти їй сказав?

— Сказав, що ви дуже самотні. Мешкаєте у маленькій кімнатці. Переживаєте за майбутнє країни і намагаєтесь втримати її від непродуманого кроку, який може стати для неї кроком у провалля. Ми її переселили і забезпечили грошима. Вона зараз в іншому містечку, неподалік від Будапешта. I вона готова робити те, що ми їй накажемо...

— Це добре, — кивнув я. — Зайдеш за півгодинки. Я хочу побути на самоті.

Свєтлов усе зрозумів, прихопив свій дипломат і вийшов.

Звична тиша кімнати налаштовувала мене на жалість до самого себе.

Присів до столу. Витяг фотографії Ніли. Я напевно не бачив її, коли фотографував. Я просто натискав на кнопку фотоапарата, не звертаючи уваги на надзвичайну красу її тіла. Чому я не вдивлявся в неї уважніше? Я був засліплений Світланою, я був настільки щасливий, що інших жінок, хай би вони хоч як переді мною не поводились, не існувало.

Тільки зараз я міг оцінити її риси, її груди, її ясний погляд і сміливу, зухвалу еротичну позу. Можливо, моя сьогоднішня самотність і вік, підійшовши до межі, за якою підтримувати своє тіло бадьорим стає дедалі важче, загострили мій погляд? Може, тільки зараз я зможу оцінити те, чого не зумів оцінити, будучи молодшим? Вірогідно, що так! Розбіжність між її красою і часом моєї свободи. Розбіжність між часом її бажання і часом моєї, перепрошую, скажімо просто — хтивості?

Я відкрив пляшку віскі «Аберлор», налив собі в келих. Ковтнув, не зводячи погляду з роздрукованих на принтері фотографій Ніли.

«Принаймні, ти така ж гарна. На обличчі», — подумав я, нахиляючись до фотографій.

193

Київ. Липень 1992 року. Субота.

«Свідоцтво про розлучення» привабливіше на вигляд та приємніше на дотик, ніж «Свідоцтво про одруження». Вперше, після розлучення зі Світланою, я цього не відчув. Тоді все було наче насправді. I похмуре весільне застілля в ресторані «Дубки», і записка від Світлани про необхідність розлучення, і саме розлучення, здійснене без моєї фізичної участі й присутності. Зараз навпаки — серце співало про свободу, хоча ніхто на мою свободу й не зазіхав. Але печатка в паспорті була справжньою, і вона, можна сказати, «неприємно свербіла», як укус комара чи блохи. Зараз її відмінили іншою печаткою. «Сверблячка» минулась, виникло бажання відсвяткувати цю справу. I я попрямував до магазину, куди мене вже кілька разів «по-доброму» посилала Віра. Витратив п’ятсот баксів і перетворився на хлопчика з обкладинки кольорового угорського журналу. На американський чи французький журнал я ще не тягнув. Але витрачені долари додали мені впевненості, і я відразу ж зателефонував Вірі на роботу і запросив її в бар. На мій подив, вона погодилася.

Ми зустрілися ввечері і, спільними зусиллями вибравши симпатичний бар на Подолі, зависли там до першої ночі, до початку стрип-програми. Стриптиз не цікавив Віру, до того ж після десятка келихів мартіні вона почала позіхати.

Яскраве зоряне небо додавало нам мінімум бадьорості, необхідної для того, щоб пішки піднятися Володимирським узвозом. Час від часу ми зупинялись і обнімалися, облизуючи одне одного поцілунками. Як підлітки. I я, мов підліток, не мав куди повести налаштовану залишитися зі мною до ранку Віру. Вештатися з нею вулицями порожнього міста було безглуздо. До того ж, вона з кожним кроком погойдувалась. Я взяв біля готелю «Дніпро» таксі й відвіз її додому, на Печерськ. Таксист витрусив з мене десять доларів, а коли я запротестував, відповів: «Не будь жлобом! Он твій піджак коштує половину моєї машини!» Я не став з ним сперечатися. Віддав зелену десятку, а додому пішов пішки. До речі, мій піджак коштував сто вісімдесят баксів, тож, у кращому випадку, він тягнув на чверть його старої «Волги».

194

Київ. 16 січня 2005 року.

Цей козак з булавою снився мені навіть вночі. А тепер я п’ю каву на кухні, милуючись містом, яке вкрите снігом, з висоти тринадцятого поверху, і думаю: «Мені ж не сказали, як має висіти картина — горизонтально чи вертикально? Мені лише дали розміри — два на метр шістдесят. Картину директор мені встромив вертикальну. В себе вдома я такої б не почепив, але для робочого кабінету — досить непогано. Грізний козак з булавою у руці дивиться досить люто кудись убік. У будь-якому випадку — це дуже патріотична картина, у зв’язку з тим прем’єр, який ще гірше за мене розуміється на мистецтві, заперечувати не повинен. Адже для нього головне — розміри. Та й вираз обличчя в козака такий, який завжди буває у прем’єра. Цікаво було б знати, на яку стінку він збирається її повісити. Добре, якби почепив так, щоб козак дивився на кожного, хто зайде в кабінет. Ефект був би ще той — подвійний погляд. Щось на кшталт стерео-відео!»

А за вікном сипле сніг. Світлана спить. Я оглядаюся на прочинені кухонні двері, потім проводжу поглядом по кухні та бачу на плоскій хромованій половині мийки два коньячні келихи з відбитками різної помади.

Підводжусь, відчиняю дверцята тумбочки під мийкою, бачу у відерці для сміття дві порожні пляшечки від коньяку «Коктебель». Коли вони встигли?

Пригадую минулий вечір, і тут мене ніби підкидає. Я ж прийшов додому десь опівночі. До половини дванадцятої сидів на роботі в очікуванні якогось дуже важливого дзвінка з-за кордону. Шеф так і наказав: сиди, поки не дочекаєшся дзвінка! Я клював носом, а коли очунявся, та поглянув на годинник, який показував пів на дванадцяту, викликав машину й помчав додому. У квартирі було тихо, коли я увійшов...

Я виходжу з кухні, тихенько зазираю в нашу спальню. I бачу, що Світлана знову спить, обійнявшись із Жанною. Жанні, мабуть, було цієї ночі жарко. Її повернуте до мене й до Світлани обличчя лежить на подушці, але ковдра відкинута і прикриває лише сідниці. Красива спина й маленькі акуратні груди викликають у мене дивну цікавість. Вірніше, я просто відзначаю цю красу, як би «на потім», а думаю зовсім про інше. Думаю про те, що я зовсім не потрібний Світлані. Принаймні, зараз. Їй потрібна жінка, яка зрозуміє її краще, ніж будь-який самець, нехай навіть найкмітливіший. Вона ж переживає через смерть малюків. Це переживання напевно фізіологічне. На рівні інстинкту. Це ми, чоловіки, створіння раціональні до корисливості. Підтвердити це можу я своїми нещодавніми діями. I тим, що приховую від Світлани результати своїх аналізів, і тим фактом, що я погодився на рафінування своєї сперми заради народження здорової дитини.

Я повертаюсь на кухню. Допиваю каву. Потім одягаюся і виходжу. Машина вже стоїть біля під’їзду, але Віктор Андрійович якийсь нерадісний, він занурений в себе глибше, ніж зазвичай.

Щойно я зачиняю дверцята, він запускає двигун, і машина рухається. Кілька разів він кидає на мене занепокоєні погляди.

— Якісь проблеми? — питаю я.

Він киває.

— Ваш закордонний паспорт на роботі? — цікавиться несподівано Віктор Андрійович.

— Так, а що, потрібно кудись летіти?

— Не знаю, мене просто попросили сказати вам, щоб ви його взяли.

— Хто попросив?

— Дзвонила шефова секретарка, Лілія Павлівна.

— Вона більше нічого не казала?

— Ні.

Далі ми їдемо мовчки. Я намагаюся згадати: чи чув я які-небудь розмови про поїздку за кордон? Здається, ні. У січні не заведено посилати делегації.

«Та нічого, — заспокоюю себе я. — Головне, щоб не в Монголію!»

195

Карпати. Лютий 2016 року. Середа.

— Потрібно терміново реагувати. — Львович схвильований.

Він розклав на столі кілька газет. На верхній заголовок повідомляв: «Колишній президент захопився еротикою». Далі йшлося про те, що календар з еротичними фотографіями, які зняв колишній президент, побив усі рекорди з продажу. Понад два мільйони примірників!

Свєтлов стояв поруч. Він стежив за моєю реакцією.

— Може, подати в суд? — запитав я, дивлячись на своїх головних помічників. — Адже ці фотографії мої, а їх використовують без моєї згоди...

— Можна, але потім, — різко обірвав Свєтлов. — Зараз вам потрібно змінити свій імідж, інакше до виборів у електорату в голові буде тіло Ніли, а не ваше обличчя! Вам необхідно підготуватися до прийняття важливого рішення!

Я швидко обернувся до Свєтлова. Останнім часом я тільки те й робив, що приймав серйозні рішення.

— Ми майже вийшли на слід пульта дистанційного керування вашим серцем, а це означає, що згодом ви зможете повернутися в Київ і нічого не боятися. Але Казимир розкрутив справу з фотографіями сильніше, ніж ми гадали...

— То що ти пропонуєш? — запитав я досить різко. — Мені самому сфотографуватися голим для «Плейбою» чи щось таке?

— Це погана ідея. — Свєтлов плямкнув губами та поглянув на Львовича, ніби до цієї миті той мав би підключитися до розмови, як важка артилерія до піхотної атаки.

— Ми вважаємо, що вам потрібно одружитися, — неголосно починає Коля Львович.

— З ким? — моє здивування від почутого вибухнуло сміхом.

— З Нілою, — вкидає своїх п’ять копійок генерал Свєтлов. — Вона хороша, красива жінка. Буде надійною дружиною президента... Можу ручатися.

— Ручатися за мою майбутню жінку?!

— Але це ще не все, — Коля Львович набрав для сміливості повні легені повітря. — Вибори призначені на 8 Березня. Цього ж дня має відбутися ваше вінчання. Ніла має бути відрекомендована для країни як ваша багаторічна коханка, яка вже має від вас дорослу дитину...

— Але на мить вінчання вона має бути знову вагітною! — додає Свєтлов.

Від зображеної Свєтловим і Львовичем картинки мого власного життя мені замиготіло в очах. I я замружився. Права рука стислася в кулак. Дуже закортіло врізати Колі Львовичу в рило. Але Львович, старий покидьок, ніби відчуваючи на відстані мої бажання, схопився за пляшку «Аберлору», яка вже третій день стовбичила на столі, й почав розливати віскі по склянках.

— Нам потрібно терміново вирішити, — заторохкотів він нервово, намагаючись одночасно дивитися мені у вічі та у склянки, які він наповнював. — Якщо ви погодитесь, ми вже виграли!

— Ніла згодна, — прохрипів тремтячим голосом Свєтлов, також обережно зазираючи мені у вічі.

— Ніла згодна, — повторив я. — Залишилось запитати лише мене... Ви знаєте, що мій перший шлюб був через вагітність, — єхидно тиснув я, переводячи погляд зі Свєтлова на Львовича. — Ви знаєте, чим він закінчився?

— Знаємо, — спокійно відповів Свєтлов. — Але цей шлюб буде через вагітність країни. Не буває мертвонароджених президентів. Біля труни Міттерана стояли дружина, коханка і улюблена, народжена поза законом, донька. А ви матимете все за законом ще за життя!

— А ви прорахували дії Казимира? Він що, буде спокійно спостерігати за здійсненням вашого плану?

— Він уже має серйозну роботу, — посміхнувся Свєтлов. — Ми дали витік інформації. Про те, що він тримає вас у заручниках десь у Карпатах. До того ж, розпустили плітки про те, що це може бути якось пов’язано зі зникненням кількох російських вищих держслужбовців. Зараз він мусить кинути всі свої сили на нейтралізацію цих чуток і версій...

— Так, але тоді він почне шукати мене! I ви йому натякнули де!

— Таж він не дурень, він не буде шукати вас там, де йому підказали! — Свєтлов узяв склянку з віскі. — Скажіть, Сергію Павловичу, заради Бога, заради України! Скажіть, ви згодні?

Склянка у моїй руці тремтіла. Маленьке жовто-коричневе море віскі плюскотіло в ньому, лижучи хвилями прямовисні прозорі скляні береги.

Я притулив краєчок склянки до нижньої губи. В ніс вдарило знайомим улюбленим запахом. Усе моє тіло і мозок напружились тієї миті. Вперше я відчув справжню, найвищою мірою чоловічу відповідальність за рішення, яке я мушу прийняти.

Мій погляд ковзнув униз, на чорно-білі роздруки фотографій Ніли і спинився на них твердо, наче був якорем великого корабля, котрий нарешті досяг дна.

— Згоден, — витиснув я з себе, не підіймаючи очей на Свєтлова і Львовича, котрі сиділи навпроти мене.

Я почув, як вони випили одним подихом. Знервовано й водночас із великою полегкістю.

Хвилин п’ять у кімнаті панувала тиша.

— Ти щось там казав про дорослу доньку? — Допивши свій віскі, я поглянув генералові у вічі.

— Так, я мав на увазі вашу доньку Лізу, яка зараз в Америці. Їй доведеться повернутися. Хоча б на деякий час.

— Ліза?! — повторив я, і на моїх очах виступили всупереч моєму бажанню сльози. — Я не бачив її стільки років!

Свєтлов і Львович перезирнулись і підвелися на ноги.

— Ми зайдемо трішки пізніше, — тихенько промовив Львович.

Через сльози в очах два нечіткі розпливчасті силуети вийшли в розмиті прочинені двері. Двері за ними зачинилися.

Може, я був просто п’яний. Може, нерви мої вже не витримували цього ув’язнення. Може, я справді відчув свою провину перед Лізою, перед єдиним паростком мого практично зниклого з лиця землі сімейного кола, мого роду.

196

Київ. Серпень 1992 року.

«Чоловіки — прихоже і відхоже, а жінки — вічне». Це Мира сказала мені сама, а зараз своїми діями доводить мені протилежне. Її хлопець влаштувався на роботу в кочегарку при лікарні. Працює добу через три, і я легко орієнтуюся в його трудовому графіку. В кочегарці є й диван, і столик, і навіть маленький холодильник «Морозко». Мабуть, там досить місця для фальсифікації щасливого сімейного життя. Принаймні, Мира тепер теж чергує там «добу через три». Я ж сподіваюся, що вона не відволікає свого кочегара від виконання службових обов’язків. Якщо бути відвертим, мені дуже важко уявити собі роботу кочегара в серпні, коли надворі температура — тридцять три градуси вище нуля, а в будь-якому приміщенні — двадцять п’ять, і також з плюсом. Може, він просто підігріває воду для умивальників?

Та хай би що він там грів, а Мира повертається додому після цих чергувань щаслива і радісна. I, що найдивніше, одразу лягає спати!

Я нарешті повідомив маму про розлучення. Гадав, що вона сприйме цю новину спокійно, а вона засмутилася.

— Слухай! Ти ж із самого початку знала, що все це фікція! — щиро здивувався я.

— Половина подій у житті починається з того, що ти називаєш «фікцією», а стає нормальною життєвою правдою, реальністю. Бо існує таке поняття, як відповідальність дорослої людини за свої вчинки!

— Ти це чого? — я ще більше здивувався. — Може, тобі варто пожити в гостях у Дмитра? Там з тобою відразу погодяться!

Ця позавчорашня розмова, як і очікувалося, скінчилася сльозами й докорами. І погрозами з розряду — «Постривай, будуть у тебе діти, тоді зрозумієш!»

Я не став відповідати на докори. Не було найменшого бажання. Лише жалість до зацикленої на якихось абсурдних ідеях постарілої матері. «Може, це початок старечого маразму?» — спало мені на думку. Але я знав, що маразм — явище, більш характерне для чоловіків, ніж для жінок. I списав все це на притуплення розуму в зв’язку з припиненням дії радянської моралі. Адже зараз взагалі будь-яка мораль відсутня. Мораль зникла майже одночасно зі зникненням радянського карбованця. Зараз скрізь долари, а я з дитинства пам’ятаю, що там, де долари, немає ні моралі, ні справедливості.

Загалом, мій щомісячний конверт на роботі потовстішав до шести сотень баксів. Та й дійсно, я змінився. Мені зараз спокійніше, я стаю добрішим до близьких і навколишніх. Он мама ще й не знає, що я збираюся придбати їй мікрохвилівку за сто доларів. I Дмитрові що-небудь куплю. І Віруньці, хоча далі п’яних поцілунків у нас із нею справи поки що не посувалися. Використовувати Мирині «чергування» для того, щоб приводити сюди цю яскраву цукерочку в переповнену запахами минулого комуналку, в мене немає ні найменшого бажання. Та й вона, як це не дивно, виявилася дівчинкою доброго виховання. I щебече, що ще не підготувала своїх батьків до того, щоб привести до себе додому чоловіка. I все це в двадцять з лишком років!

197

Повітряний простір. 16 січня 2005 року.

Літак вилетів із Борисполя о п’ятнадцятій нуль-нуль. Вже десять по четвертій.

— Можливо, що-небудь з’їсте? — нахиляється наді мною стюардеса-білявка.

— Ні, — хитаю головою. — Дайте ще віскі!

Вона підходить до бару на коліщатах. Я в неї, у стюардеси, сьогодні сам. Сам на весь бізнес-клас. Вона бачить мій стан. Стюардеси — чудові психологи, знають кого пожаліти, кого приструнити. Мене треба жаліти. В мене очі розболілися від жалю до самого себе. Мене всього трусить, щойно я замислююся, уявляю собі, як це все відбулося.

Вранці мене біля кабінету чекав полковник Свєтлов. Обличчя з кам’яним виразом, але очі проникливі, живі. Він привітався зі мною, кивнувши головою. Зайшов за мною слідом. А потім відразу доповів новину тихим вібруючим голосом: «У вас нещастя, Сергію Павловичу. Ваш брат Дмитро і його дружина стрибнули у провалля. Самогубство».

Мене заціпило. У роті пересохло. В голові якийсь глухий дзвін. Я тупо дивлюсь на нього, а вимовити що-небудь не можу. Губи застигли, їх ніби судомою звело. I в горлі якийсь клубок застряг. Холодний, мов шматок льоду. Я намагаюся цей клубок донизу проштовхнути. Нічого не виходить. А він терпляче чекає. Нарешті грудка льоду провалюється усередину, глибоко всередину, туди, де вона вже не заважає розмовляти.

— Як? Чому? — вириваються з мене звільнені від шокової судоми слова.

— Ви мусите летіти. Вас зустрінуть із посольства, усе пояснять. Нікому не розповідайте про це. Принаймні, зараз. Розумієте, така новина, ставши публічною, не прикрасить ні нас, ні вас, ні, тим більше, Україну. В самій Швейцарії місцева влада пішла нам назустріч, і є можливість цю трагедію не випустити на бульварний рівень.

Я погоджуюся. Погоджуюся і дивуюся, наскільки чітко і зрозуміло все пояснює полковник Свєтлов.

— Ваш квиток привезуть вам через півгодини. Рейс на 15.00. Посольство надасть необхідну допомогу.

— А дитина? — раптом запитую я, згадавши про Лізу, доньку Дмитра та Валі. — Що з нею? Що?

— Жива, зараз у лікарні... Це також частина проблеми, яку потрібно буде вирішити відповідно до швейцарських законів і наших інтересів...

Він вийшов швидко і дуже тихо. Я не почув жодного його кроку, дивлячись йому вслід. Так, мабуть, ходять ангели.

Залишившись у кабінеті на самоті, я мордувався із запитанням, яке виникло в мене відразу після того, як пішов Свєтлов. Чому Ліза в лікарні? Значить, із нею все ж таки щось сталося?

Це питання я ставив собі й зараз, у літаку.

— Ще льоду, будь ласка, — попросив я в стюардеси, простягаючи широку склянку для віскі.

Вона підійшла, здивовано зазирнула в порожню склянку й перепитала:

— Віскі з льодом?

Я теж зазирнув у склянку в руці та зрозумів, що важко правильно висловлювати свої бажання, коли голова забита зовсім іншим.

— Так, віскі і багато льоду!

198

Карпати. Лютий 2016 року. Четвер.

Уранці в кімнату постукали. Я попросив зачекати. Підвівся з ліжка. Вдягнувся. Думав-гадав: хто ж це стукає в незачинені двері? Може, генерал Філін? Здається, тільки він поводиться так, як і раніше, до всіх цих потрясінь. Львович і Свєтлов заходили майже завжди не стукаючи або стукали, одночасно відчиняючи двері.

— Можна! — крикнув я, сідаючи за робочий стіл.

Увійшов генерал Свєтлов. Я відразу зауважив його начищені черевики. Лише потім помітив у його руках звичайний конверт.

— Пошта? — запитав я його.

Він багатозначно кивнув. Присів біля іншого боку стола.

Конверт виявився підписаним і недбало розкритим. «Президенту С. П. Буніну» було охайно виведено жіночою рукою.

«Шановний Сергію»,

— прочитав я, і мій погляд відразу побіг униз, до підпису. Дуже вже кортіло дізнатися, хто це собі дозволяє так до мене безцеремонно звертатися?

Підпис із завитками, який неможливо було прочитати, мало про що мені говорив, і я повернувся до початку послання.

«Я розумію, що граюся з вогнем. Вірніше — гралася до кінця минулого року. Тепер мені добре, і я хочу, щоб це «добре» тривало якомога довше. Тому й відкупляюся від тебе інформацією, яка тобі дуже допоможе. Може, навіть урятує тобі життя. А в обмін прошу тебе забути про мене і наказати всім своїм службам і служникам зробити те ж саме. Я залишаюся в Криму з коханою людиною. А тобі раджу знайти хірурга Мінусенка з Жовтневої лікарні й добряче потрусити його. Він, якщо його добряче налякати, може тобі багато чого розповісти про твоє нове серце. До речі, контракт я розірвала. Його більше не існує. Він був мені потрібен до першого кохання. Як зв’язок із щасливим минулим. Зараз, коли в мене вже є це кохання, я вирішила забути все, що було, і всіх, хто був».

— Звідки це? — запитав я у Свєтлова, який терпляче очікував, поки я закінчу читати.

— Від Майї Войцехівської, з Криму.

— Я бачу. Чому лист розкритий?

— Щоб не виявилося сибірки чи ще якої-небудь зарази, — спокійно пояснив генерал.

— Ну а що з цим Мінусенком? Знайшли?

— Звичайно, знайшли...

— I що він вам розповів?

— Він нічого не розповідав. Він віддав нам ось це!

Свєтлов виклав з кишені маленький пультик, більше схожий на вимикач-вмикач центрального замка машини.

— Це ваш власний вимикач...

Я узяв у руки чорну штуковину з двома кнопками, потримав її на долоні.

— Що, просто так узяв і віддав?

— Ну, не зовсім просто, — всміхнувся Свєтлов. — Зате розповів дуже кумедну річ. Цей вимикач у нього придбали люди Казимира за величезну квартиру в будинку на Софіївському майдані. Він, щоправда, помилково віддав їм таку ж саму чорну штучку, але тільки від своєї «ауді». Зараз вони можуть без проблем поцупити його стареньку, але не можуть вимкнути вас... Але нам доведеться якийсь час його охороняти.

— I це ось тут, — я намагався визначити вагу цієї штучки, піднявши її на долоні, — ось тут моя свобода?

— I життя, — додав генерал. — Зате ми можемо починати діяти рішучіше.

— Дій. — Я поглянув з вдячністю на Свєтлова. — Я радий, що не помилився в тобі!

Свєтлов підвівся. Попрямував до дверей. Перед тим як вийти, обернувся.

— Вам треба добре виспатися. Завтра буде довгий і важкий день. I, мабуть, нервовий...

Його погляд зупинився на моїй долоні, у якій я й досі тримав вимикач свого серця.

— Може, віддасте на зберігання? — обережно запитав Свєтлов.

Я заперечно похитав головою.

199

Київ. Серпень 1992 року.

— У мене буде дитина! — за сніданком заявила Мира.

Ми сиділи за столом, як завжди. Моя тахта ще не була накрита пледом, її ліжко теж не було заслане.

Я мало не вдавився яєчнею. I відразу почав пригадувати: коли ми з нею «вовтузились» востаннє. Виникли неприємні підозри, але вона їх швидко розвіяла.

— Ми з Вітею за кілька днів розписуємося, — продовжувала вона.

— I що, будете справляти весілля?

— Маленьке, тільки для його друзів.

— Тут?

— Ні, під час його чергування, у кочегарці.

— Мене запросиш?

— Якщо він не буде проти...

Я розуміюче кивнув.

— Як ти поставишся до того, щоб його тут прописати? — запитала вона після паузи, спрямовуючи на мене напружений погляд.

— Тут? — Я замислився. — Скільки нас вже тут прописано? Ти, я, твоя мама...

— Он бачиш, уже навіть немає значення скільки!

— О, до того ж ще потім приєднається твоя дитина, і всього буде п’ять! — Мої підрахунки перервав істеричний сміх. — Сюди стількох не пропишуть!

— За п’ятдесят доларів сюди пропишуть ще двох бабусь і трьох єврейських дідусів, — поблажливо, ніби розмовляючи з дурником, промовила вона.

— Прописуй, кого хочеш, — махнув я рукою.

Через півгодини вона пішла, а я залишився сидіти за столом. I почав жалкувати про сказані мною останні слова. Бо мій куток у цій квартирі міг би зменшитись від семи метрів до чотирьох. I що мені тоді залишиться робити? Повертатися до мами? Ні! Потрібно шукати інший вихід.

Увечері, після робочого дня, я зателефонував до отця Василія і запропонував зустрітися. Він радо погодився.

Ми домовилися про вечірнє купання. Спускаючись до Олександрівської колони, я думав про Віру. Думав, що треба післязавтра, у суботу, запросити її на пляж. На Труханів або в Гідропарк!

Отець Василій уже чекав мене внизу. Бадьорим кроком ми перейшли через Пішохідний міст, поплавали в Дніпрі. Повітря вже було не дуже розпечене, але пісок на пляжі все ще тримав у собі енергію минулого дня. I ми лежали на піску без різних там підстилок.

Я розповів батюшці про Миру, її вагітність і весілля, про прописку.

— Мирська суєта, — махнув він рукою. — I ця кімната дріб’язкова! Легко прийшла, легко й піде. Скажемо так: ти зберіг її для близьких старого. Він вдячний тобі з неба!

Я не знав, що сказати. Я очікував почути слушну пораду, а не вислуховувати проповідь.

— Ходімо до нього! — запропонував отець Василій.

На той час ми вже обсохли.

На місці землянки не виявилося ні могили, ні пам’ятника. Ми зупинилися на галявині, що була вщерть вкрита слідами трактора. Могилку стерли з лиця землі так само, як і колись землянку. Коли я побачив цю рукотворну порожнечу, мені закололо серце. I справді, всі ці проблеми з прописками й Мирою виявилися дріб’язковими і недостойними. Якщо ось так легко можна зрівняти з землею могилу людини, тим самим стерши пам’ять про неї, то чи варто переживати про себе, живого? Ну, буде в мене чотири квадратні метри. На небіжчика розраховано два квадратні метри, та й ті можуть забрати! Ось таким чином, трактором або бульдозером!

— Треба сказати Мирі та її мамі, — скорботно вимовив я.

— Бачиш, — басом сказав отець Василій. — Людина — дуже рідкісна сволота, і ніяка релігія її як вид не порятує. Рятувати потрібно таких, як ти, близьких за духом, тих, хто шукає підтримки! Всіх інших — на хер з Ноєвого ковчега!

Уперше я почув від батюшки вульгарне слово, і пролунало воно настільки впевнено, що ніякого протесту всередині мене не викликало.

«На хер їх усіх, на хер!» — подумки повторив я.

А потім подумав, що слова отця Василія виявилися співзвучні з моїми нещодавніми роздумами. Рятувати потрібно близьких!

I я вирішив завтра ж придбати мамі мікрохвилівку, а Дмитрові які-небудь книжки. Зараз він захопився історією і під час нашого останнього візиту вилив на мене силу-силенну фактів із життя маршала Жукова. Візьму-но я пошукаю йому біографію маршала Будьонного.

200

Швейцарія. 16 січня 2005 року.

В аеропорту мене зустрів водій посольства. Поселив мене в готелі «Флорхоф» і поїхав до ранку. Він був небагатослівним, та й я не вирізнявся зараз красномовством. За вікном готельного номера періщить дощ. Назва готелю «Флорхоф» означає «квіткове подвір’я». Але подвір’я зараз перенесли до невеликого холу. Суцільна зелень. Правду кажучи, і сам невеликий триповерховий готель розташований на подвір’ї, відгородженому від вузької вулички живоплотом голих кущів. От якби земля була бодай трохи вкрита снігом, було б набагато красивіше. А так усі ці калюжі, відбиваючи жовте світло вуличних ліхтарів, навівали нудьгу. Осінню нудьгу.

Завтра посольська машина відвезе мене спочатку в Берн, де хтось із посольства хоче зі мною зустрітися. Потім цей самий «хтось» поїде зі мною в Лейкербад. Я не хочу думати про завтрашній день. Я взагалі ні про що не хочу думати. I спати не хочу.

Я беру в холі готельну парасолю і йду поблукати містом. П’ять хвилин під дощем — і я вже на площі з трамвайними зупинками та музеєм сучасного мистецтва. I нікого навколо, тільки трамваї, як пляшки, наповнені світлом, яскраво й дзвінко котяться вузькими рейками повз мене.

Спускаюся до озера. Там тихо й порожньо. Лише за прозорими стінками та вікнами кафе й ресторанчиків іде життя. Не кипить, не вирує, а саме йде.

«Вони обоє — цілковиті шизофреники, — думаю я про брата і Валю. — Створити сім’ю, народити здорову дитину й покінчити життя самогубством?! Як це? Я, нормальна, здорова людина, цього не розумію! Через що? Навіщо? Про що вони думали?»

Переді мною різко відкриваються двері ресторану, вивалюється компанія молоді, на ходу вистрілюючи у небо парасолями-автоматами. Я шарахаюсь від них і їхніх парасоль. Зупиняюся. Встигаю помітити в дверях затишну середину бару й прямую туди — в тепло, сухість, в інший світ.

У кишені пальто долари і кредитка. Я викладаю перед барменом і те, й інше. Той вибирає пальцем долари і вказує мені поглядом на полиці, заставлені пляшками.

«Ну от, — думаю я. — Дощ я тут не перечекаю, але зігрітися — зігріюся!»

Я вибираю американський віскі «Бурбон».

«Цікаво, — міркую я, присідаючи за столик поблизу вікна, по якому стікає дощова швейцарська зима. — Я швидко нап’юся?»

Про всяк випадок кладу на стільницю пропуск до готелю. Щоб, принаймні, знали, звідки до них завітав непередбачуваний навіть для самого себе клієнт.

201

Карпати. Лютий 2016 року. П'ятниця.

Уночі я не спав. Щоп’ятнадцять хвилин бігав у туалет. У перервах притримував обома руками хворий живіт, сидячи на самому краєчку стільця. Лягати не було сенсу.

В усьому винний, напевно, був тюремний кухар. Або в тушонки, яку він просто висипав у зварену картоплю, закінчився термін зберігання. В будь-якому випадку, вже під час вечері я відчув неприємний післясмак на язиці. Відразу після чаю щось закололо в животі. Потім я почав блювати. Я навіть не замислювався, чому цього вечора ніхто не склав мені за вечерею компанію: ні Філін, ні Львович, ні сам Свєтлов.

А рано-вранці за вікном почалася стрілянина. Кулеметні черги. Я не злякався. Через отруєння мені було однаково, що діється навкруг, аби тільки шлях від мого стола до туалету був вільний. Але вже за п’ять хвилин коридором затупотіли важкі чоботи чи черевики. До кімнати увірвалося кілька дужих бійців у камуфляжах і масках. Підхопили мене попід руки і мовчки потягли, вірніше, легко понесли коридором, мов пір’їнку. До них назустріч бігли інші — теж у камуфляжах. I теж когось тягли. А я хотів у туалет, хотів якомога швидше прикипіти задом до холодного унітазу, на якому не було навіть сидіння. Але ці люди несли мене повз двері, і я вже не розумів, де я й що зі мною.

Потім до вух долинув гуркіт вертольотного двигуна. Мені дали пігулку і склянку води. I я відрубався, встигнувши помітити, як дедалі швидше і швидше крутиться м’ясорубка вертольотного гвинта. Також я помітив поруч інші вертольоти.

— Ніяких запитань! Ніяких запитань! — розбудив мене знайомий голос.

Але цей голос не говорив, а кричав. Нервово, збуджено.

Я розплющив очі й побачив кілька телекамер, спрямованих прямісінько мені в обличчя. Яскраве світло примусило замружитися, затулитися рукою.

Повільно відживала моя голова, вже почали з’являтися перші думки: що зі мною? Де я? В полоні? Що діється?

Але мені дали ще одну пігулку. I я полинув усередину свого тіла, занурився кудись на рівень зі шлунком, котрий вже заспокоївся. Туди, де тепло й трохи мутно.

— Поправте подушку, — долинуло звідкись згори.

Це вже відбувалося пізніше, кілька годин по тому. Але я про це вже й не підозрював, поки мої очі не розплющились і не спробували відшукати точку опори для нестійкого, мутного погляду.

Цією точкою для мене стало чиєсь обличчя, яке зависло наді мною. Коли погляд відстоявся, сфокусувався, я упізнав Свєтлова. Його очі були червоними, припухлими.

Я щось хотів був запитати, але він, помітивши ворушіння моїх губ, спинив мої зусилля рухом піднятої долоні й сказав:

— Усе в нормі!

202

Київ. Серпень 1992 року.

— Через тиждень летимо в Польщу! — весело повідомив мені вранці Жора Степанович. — Будемо готувати польсько-українську конференцію підприємців!

— Надовго? — поцікавився я.

— Три дні. А в тебе що, якісь невідкладні справи?

— Ні.

Жора Степанович прибрав веселість зі свого обличчя. Він людина прониклива, та й зрозуміти з мого голосу, що в мене не все гаразд, зумів би навіть глухий.

— У чому річ? — запитав Жора.

— Квартирне питання, — зізнався я. — Моя колишня дружина завтра справляє весілля. Вона вагітна. В кімнаті доведеться прописувати її майбутнього чоловіка...

— Що?! — Він замислився. Просвердлив мене допитливим поглядом. Потім провів долонею по їжачку свого нещодавно обстриженого волосся. — Давай поки що будемо готуватися до Польщі, а як приїдемо, обміркуємо твоє квартирне питання!

Його обіцянка збадьорила мене більше, ніж кава, приготовлена Вірою. «А раптом він справді що-небудь вигадає? Вони, «комсомольці дев’яностих», хлопці кмітливі й досі пам’ятають про взаємовиручку!»

Він уже залишив мій кабінетик, його каблуки відстукотіли коридорним паркетом у напрямку приймальні головного шефа. А я тепер сидів і міркував про те, що із шістьох тут працюючих лише я один не підстригся коротко. Першою цю моду запровадила Віра. Точніше, вона була першою «власницею» короткої зачіски, коли я тут з’явився. I, звичайно, її «їжачок» був відносним. Моє волосся мало таку саму довжину, але не мало форми й було нечепурне, попри те, що я постійно мив його в комунальній ванні, засуваючи голову під довжелезний гусак крану. I от я, перебравши у пам’яті усіх співпрацівників і самого шефа нашої Асоціації підприємців, зрозумів, що всі, крім мене, недавно побували у перукарні і набули, можна сказати, спортивного й співзвучного з добою вигляду. I це мене стурбувало.

Я попередив Віру, що вийду на годинку. Спустився двадцятим тролейбусом на Хрещатик і зазирнув у перукарню «Чарівниця». Не виявивши черги, швидко зайняв вільне місце перед дзеркалом.

За моєю спиною з’явилася п’ятидесятирічна пані з фіолетовими кучерями.

Вона задумливо оглядала мою потилицю. А я стежив за її відображенням у дзеркалі.

— Що будемо робити? — запитала вона.

— Бобрик!

Увійшовши в наш офіс, я натикнувся на шефа, який проводив якогось високопосадового відвідувача. Він на мить відволікся на мою нову зачіску, усміхнувся і промовив: «Відчуття єдиної команди — це найважливіше!» Може, він продовжував розмову з відвідувачем. А може, оцінив моє бажання підстригтися «під команду». Хай там що це було, та, всівшись за робочий стіл, я відчув вищезгадане «відчуття єдиної команди» і, знявши слухавку, попросив Віру зайти до мене на хвилинку. Зараз для мене була важлива її реакція.

203

Швейцарія. 17 січня 2005 року.

Через годину після від’їзду з дощового Цюріха ми в’їхали у вкриті снігом гори.

Я дуже здивувався, побачивши в посольській машині іншого водія, але, як виявилося, везти мене в Лейкербад вирішив сам другий секретар посольства. Він відрекомендувався, але я встиг почути лише ім’я — Володимир.

— Ви погано спали? — запитав він відразу, як тільки опустив мою дорожню сумку в багажник сріблястої «ауді».

— Мало спав, — зізнався я. — I, напевно, погано.

Я промовчав, що до п’ятої ранку просидів у барі, час від часу підіймаючись до стійки і розраховуючись доларами за курсом бармена за наступну склянку віскі. I як тільки мій організм таке витримував! Я навіть спробував поспілкуватися з якоюсь проституткою. Вірніше, це вона підсіла до мене й щось пояснювала мені німецькою, потім чортихнулася більш зрозумілою мовою. Виявилася болгаркою. Я їй пояснив, що мене зараз більше цікавить алкоголь, ніж секс, і вона відійшла в сторону, всілася на високий круглий стілець біля самої стійки бару.

— Я вам перекладатиму й підказуватиму, — обіцяє мені Володимир, не відриваючи погляду від вузького шосе, на яке ми звернули з автостради. — Зазвичай нам ідуть назустріч. У будь-якому випадку, нічого не потрапило навіть до місцевої преси. Спочатку ми мусимо заїхати до поліції, потім уже найважчі питання...

Важкі питання вже крутилися у моїй голові. Я уявляв, що мені доведеться впізнавати їхні покалічені від падіння обличчя, тіла. Я взагалі не хотів дотикатися до смерті, але будь-яке життя постійно до неї дотикається. В цьому, мабуть, і полягає сенс продовження життя. Дотикнувся до смерті — і живеш собі далі, до наступного дотикання. Поки хто-небудь не дотикнеться до твоєї смерті. І продовжить твоє життя.

— Вам вже зараз потрібно визначитися, що ви збираєтеся робити, — після паузи знову заговорив Володимир. — Перевозити тіла для поховання на батьківщині — річ важка для психіки й не дешева. Звичайно, якщо ви зважитесь, ми вам допоможемо. Це входить в обов’язки посольства. Можна кремувати, а на батьківщину перевезти прах. Можна поховати тут. Ви не сповіщали дружину?

— Ні.

— Це добре. Поліція попередила нас, що хоче щось вам пред’явити. Скоріш за все, вони мали на увазі особисті речі загиблих. З ними теж потрібно буде щось робити.

О пів на першу ми в’їхали в Лейк. Саме там, а не в курортному Лейкербаді, знаходилось місцеве управління поліції.

Володимир відрекомендував мене якомусь поліцейському, привітному невисокому чоловікові у формі з короткими, акуратно підстриженими вусиками.

Потім повернувся до мене, вислухавши кілька фраз німецькою.

— Пан майор відведе нас до кабінету, де дасть прочитати знайденні у загиблих папери. Просто для ознайомлення. Потім ми продовжимо розмову.

Кабінетом виявилася малесенька кімнатка зі старим письмовим столом і стільцем. На столі, крім настільної лампи, нічого не було. Поліцейський жестом запропонував мені присісти. На мить зник і з’явився з чорною папкою. Папку простяг мені й причинив двері зовні.

Я сам-один залишився в кімнаті, котра на кілька секунд видалася мені камерою-одиночкою. Може, через те, що я зараз був у поліції. Може, тому, що подібні сцени часто показують у фільмах: підозрюваному щось показують у тюремному кабінеті.

Я розкрив папку. У папці в окремих файлах до десятка папірців. Я взяв у руки верхній файлик. Це був мій останній лист.

«Дорогий Дмитре, — читав я акуратні рядки. Перші слова написані «паркером», далі — звичайною кульковою ручкою. — На жаль, фінансова ситуація наближає необхідність твого повернення. За моїми приблизними підрахунками, наших зі Світланою грошей вистачить для вас до кінця лютого. Так що налаштовуйся на спокійне життя тут, у Києві. Мама чекає тебе та усю твою сім’ю. Квитки для вас я забронюю відразу після Нового року. Сподіваюся, що Новий рік ви зустрінете гідно. Для нас це свято буде сумним. Світлана досі не відійшла від втрати дітей, і мені інколи з нею важко. Але, на щастя, з’явилася нова надія.

В аеропорту я вас зустріну, як і має бути. Коли збиратимеш речі, не забудь взяти у професора копії своїх медичних паперів.

Обнімаю, твій брат Сергій».

Я весь тремчу. Мої таємні підозри, яким я не давав вирватися на волю навіть як припущенням, починають виправдовуватися. Адже він якось заприсягся, що ніколи не повернеться. Чи то заприсягся, чи то пообіцяв. У будь-якому разі він дотримав СЛОВА. СЛОВА, яке він дав, а я — пропустив повз вуха.

Наступний файлик змусив мене здригнутися. Прощальна записка, адресована мені.

«Дорогий брате. Дякую за новорічні привітання. I за все, що ти для мене зробив. Я розумію, що ти більше не в змозі що-небудь зробити і, мабуть, вважаєш, що доля була до тебе несправедливою. У цьому я з тобою згоден. Ви не заслужили такого горя, ви обоє — хороші люди. Я чудово розумію, що це слабка втіха, але ми заповідаємо тобі нашу донечку Лізу. Здорова сім’я повинна мати дітей! Нам з нею пощастило з якоїсь верховної помилки. Я виправляю цю помилку і бажаю тобі щастя! Дмитро.»

— Ідіот! — виривається у мене супроти моєї волі. — Якого щастя ти мені бажаєш!?

А в очах моїх сльози, і вони от-от потечуть по щоках. I добре, що я один у цій камері-кабінеті. Добре, що мене ніхто не бачить. Я схиляю голову до стільниці. Мої плечі тремтять. Стає дуже холодно, і цей холод вирізняється ворожістю, чужерідністю, ніби всередину мене проникає холодний метал невидимого ножа. Через деякий час у двері стукають. Я відриваю голову від стола, обертаюсь. I бачу уважне обличчя того ж поліцейського майора.

Підводжуся.

Він жестом пропонує мені йти за ним.

I ось ми знов утрьох. Він, я та Володимир з посольства.

— Пан майор пояснив, що всі ці папери на деякий час залишаться тут, до офіційного визнання даної ситуації нещасним випадком. Потім їх мають знищити.

— Але ж це не нещасний випадок, а самогубство, — негучно заперечую я.

— Самогубство душевнохворих кваліфікується у Швейцарії як нещасний випадок, — спокійно пояснює мені Володимир. — Для нас це теж важливо.

Я погоджуюсь, а сам міркую: «Як добре, що ці папери знищать! Адже по них будь-який ідіот зрозуміє причину їхнього самогубства».

Поліцейський про щось розпитує Володимира. Володимир переводить погляд на мене. Я відволікаюся від роздумів.

— Ви хочете побачити те місце, звідки вони стрибнули? — запитує Володимир.

Поліцейський майор дуже серйозно дивиться мені в обличчя. Він чекає відповіді.

— Ні, — відповідаю я. — Не хочу. А де дитина?

— Дівчинка в дитячому шпиталі. Більше нікуди її було віддати навіть на деякий час. Вона ж ще маленька.

— Там, — я киваю головою у напрямі коридору, яким повертався з камери-кабінету, — у своїй останній записці Дмитро заповідає доньку мені...

— Це дуже складне питання. — Володимир дивиться впритул на мене своїми карими очима. Погляд його досить твердий, таким поглядом можна посилати будь-кого на три букви, не розкриваючи при цьому рота. — Ми обговоримо це пізніше. Нас зараз чекають у Лейкербаді в реєстратора.

Слово «реєстратор» викликає в моїй пам’яті образ жінки в чорному платті-балахоні. Тієї жінки, яка допомагала нам вирішувати питання з похованням Олега й Віри.

— А дівчинка тут чи в Цюріху? — цікавлюся я.

— У Берні, — відповідає Володимир. — Нам так було зручніше. Адже посольство в Берні. Нам час!

Поліцейський міцно тисне мені на прощання руку. Він мені співчуває. Я бачу це і відчуваю в його голосі.

Срібляста «ауді» виблискує на альпійському сонці. На небі — жодної хмаринки. Чудова зимова погода. I дорогою, що тягнеться в Лейкербад, одна за одною, не поспішаючи, їдуть дорогі машини з лижами і сноубордами, прикріпленими до верхніх багажників. Зимовий сезон продовжується. Це в мене він закінчився. Закінчився навіть не цієї зими, а ще раніше. Торік, у жовтні.

204

Київ. Лютий 2016 року. Субота.

— Перекрути ще раз! — наказую я Львовичу слабким голосом.

Ми сиділи у вітальні моєї квартири на Десятинній перед великим телевізором. Він перемотав плівку на відеомагнітофоні та знову пустив останній випуск новин.

Темрява, прожектори, ліхтарики, кулеметна стрілянина, окремі вигуки з матюками і люди в камуфляжах. Усе це тривало кілька хвилин без коментарів. Потім телеведуча, щиро схвильована, тремтячим голосом розповідала про те, як перед світанком було проведено спецоперацію зі звільнення захопленого в заручники президента. Зовсім випадково в цьому ж місці було виявлено тринадцятьох зниклих кілька місяців тому значних російських чиновників. Двоє з них загинули від випадкових куль під час перестрілки з охороною таємної в’язниці. Серед загиблих охоронців були опізнані двоє охоронців Казимира. Сам Казимир устиг втекти на своєму літаку в Москву, але МЗС України уже сповістило Росію про нього. Потім знову страшне, синє, опухле від безсонної ночі й болю обличчя, обличчя людини, яка не розуміє, що відбувається навкруги. I вже знайомі вигуки Свєтлова: «Ніяких запитань! Ніяких запитань!»

Додивившись новини вже вп’яте до кінця, я уважно та мовчки поглянув на Львовича.

— Ще раз? — послужливо запитав він.

Я заперечно хитнув головою.

— Чим ви мене отруїли? — запитав я після короткої паузи.

— Звичайною армійською тушонкою... Ми й не думали, що буде так боляче...

— Мудаки! — без люті в голосі видихнув я, все ще відчуваючи біль у шлунку. Потім додав: — Але й молодці!..

Львович втомлено всміхнувся.

— Може, холодну ванну? — запропонував він.

Я не заперечував.

За вікном ванної кімнати простягалася безкінечна темрява зимового вечора.

На мармуровому підвіконні стояла пляшка віскі «Гленфіддіш» 1948 року. Поруч низенька склянка. У ванній ледь чутно плюскотіла холодна вода.

Я підтягнув пасок на важкому «імперському» халаті, озирнувся, почувши, що хтось відчиняє двері.

Увійшов Львович зі срібним відерцем для шампанського. У відерці іскрилися кубики льоду, які срібним градом посипалися у ванну.

— А де цей? — поцікавився я.

— Хто?

— Черговий помічник!

— А як його звали?

Цього я не знав.

— У нас зараз повна заміна кадрового складу, — спокійно пояснив він. — Після того, що сталося, потрібні нові люди, але перш ніж допустити їх до служби, необхідна ретельна перевірка. Тож майте терпіння, пане президенте...

Львович тихо пішов, не промовивши більше жодного слова. Я наповнив свою склянку і акуратно опустився у крижану ванну. Виловив пальцями кілька кубиків льоду і кинув їх у склянку з віскі.

Тиша зовнішнього світу почала тихенько просякати всередину. Віскі потрапляло у кров, а тиша — у душу, думки. I думки мої ставали тихими, ніби хотіли гармоніювати з цим дивним спокоєм свідомості. Усе, що нещодавно відбувалося, повільно відійшло в історію. В історію Держави Української. Усе ставало історією, крім мого внутрішнього світу, який завмер.

Допивши віскі, я підвівся. Ступив на пожбурений долі халат. Знову підійшов до вікна.

Завмерлий у зимовій вечірній напівтемряві Андріївський узвіз видався мені ріднішим, ніж раніше. Він був схожий на змерзлого сироту, який лежав нерухомо, чекаючи милостині чи співчуття. Лише одне віконце в якомусь напівпідвалі сяяло по-домашньому жовтим світлом. Жодного перехожого, жодної машини з палаючими фарами.

Я завмер, вдивляючись нерухомим поглядом у нерухомість пейзажу. Минуло, напевно, кілька хвилин, аж щось ворухнулось у цьому пейзажі. У нього зайшла з-за нижньої загорожі церкви жінка в довгому темному пальті. Вона тримала в руках палаючу свічку. Мені видалося дуже дивним, що з цієї відстані було добре помітно тремтячий від холоду вогник. А вона зупинилася, притулившись спиною до церковної загорожі. І схилила голову над вогником, немовби захищаючи його від вітру.

Я довго дивився на цю жінку й її свічку. В горлі мені пересохло. Рука намацала пляшку, наповнила склянку. I коли я випадково поглянув на склянку, перевіряючи рівень віскі, жінка кудись зникла. Піти вона могла лише вниз, узвозом. Права сторона тротуару ховалася за церковною загорожею.

Приємний смак віскі все ж таки не відвернув мене від розчарування. Мені здавалося, що я не додивився якийсь дуже цікавий фільм. Недослухав розповідь, у якій найцікавіше, як і має бути, пояснювалося у фіналі.

Нерухомий і знову мертвий пейзаж утратив щось дуже важливе для мене. Звичайно, ще мерехтіло жовтим сяйвом віконце, де могло проходити життя. Але жінки зі свічкою більше не було. Я повернувся у ванну. Знову додав кілька вже зменшених у розмірах кубиків льоду у склянку. Ковтнув віскі. Підсунув під потилицю гумову непромокальну подушечку. І заплющив очі.

205

Київ. Серпень 1992 року.

У кочегарці було тепліше, ніж надворі. Та й гості приходять у футболках і шортах. Викладають на спільний довгий стіл, зібраний з трьох шматків фанери, пляшки, консерви і судки з салатами. На їхніх обличчях — почуття цілковитої свободи. Це хлопці мого віку, а може, навіть молодші, але мені вони чомусь нагадують іноземців. Я намагаюся зрозуміти: звідки це відчуття? Від того, що я прийшов з подарунком — кухонним комбайном за сорок доларів, а вони прийшли з пляшками і чудовим настроєм?

— Тобі допомогти? — запитую я в Мири.

Не можна сказати, що вона не заклопотана святом. I обличчя намальоване, і джинси напрасовані, зі стрілочками. Вбрання їй зовсім не личить. Її станові пасує лише те, що цей стан приховує! I роззирається вона якось незрозуміло, ніби й їй ці гості незрозумілі.

— А мама де? — цікавлюсь я і ловлю себе на тому, що турбуюся про Миру майже по-родинному, ніби це я віддаю її заміж.

— Вона не прийде, — сумно відповідає Мира. — Вітя ж не єврей, він із Молдавії.

— Тільки через це? — дивуюся я.

— Не тільки. Мама сказала, що вона по кочегарках не ходить!

— Кочегарки бувають різні, — заспокоюю я Миру, даючи їй зрозуміти, що ця кочегарка мені подобається.

Мій погляд зупиняється на старому продавленому дивані, що стоїть у кутку просторого приміщення. Він має дуже жалюгідний вигляд. Мабуть, на ньому вони зачали свою майбутню дитину.

Своїм поглядом я перевіряю розміри живота Мири. Її вагітність поки що непомітна.

Віконечка тут лише під стелею, до того ж дуже маленькі. Безліч металевих труб, котли, купа вугілля нам не заважають — вони ніби збоку, біля протилежної торцевої стіни, за хмарою сигаретного диму.

Я дивлюся на Миру. Вона не може відірвати погляду від Віті — патлатого худорлявого парубійка у джинсах і квітчастій «гавайській» сорочці навипуск. Але він, на жаль, не дивиться на наречену. Він теревенить із двома приятелями. Мені кортить її відволікти. Я повідомляю їй те, що до цієї миті тримав у таємниці. Повідомляю про зникнення могили й пам’ятника Давида Ісааковича.

— Це ми його перепоховали, — спокійно каже мені Мира. — На Сирецькому цвинтарі. У нього там мама лежить.

— Скільки ж це коштувало?! — дивуюся я.

— Єврейський Фонд Пам’яті за все заплатив.

Розмова вичерпана. Я, виявляється, переживав, казати їй чи ні, мучився через те, що вирішив не розповідати, а тут усе так просто! Проїхали своїм єврейським бульдозером по минулому Давида Ісааковича, переселили його до колективу, щоб не виділявся! Не дали йому залишитися після смерті таким самим відлюдьком, яким він був при житті! Ми ж бо з отцем Василієм його краще розуміли, ніж ці...

Стіл уже «накритий», люду тупцює чоловік тридцять. Саме час сідати та починати святкувати подію. Лавки, вірніше, дошки, що розташовані на табуретках, вже наготові. Потрібно подати сигнал.

— Гірко! — волаю я.

I бачу на звернених до мене обличчях повне здивування. Я дивлюся на них збентежено, але потім, прослідкувавши у напрямку погляду дівчини, прикрашеної червоними шнурочками, які теліпаються у неї на шиї й зап’ястках, розумію, що вона роздивляється мою краватку, дивиться на неї, як на кобру, що наміряється стрибнути. В її очах — затуманений жах.

«Ну, Миро, ти влипла!» — міркую я і розумію, що треба звідси йти.

Озираюся, дивлюся на молоду. А вимовити не можу нічого. Язик не повертається.

— Гей, хлопаки! — вигукує хтось голосно. — Шампаньйола перегрілася! Потрібно відкрити!

I гості починають усідатися за фанерний стіл, передають одне іншому картонні тарілочки, відкривають пластмасові судки.

«А можливо, вони всі з Молдавії? — міркую я. — Тому й видаються мені іноземцями?»

— Гей, Миро! — гукає свою наречену Вітя, поплескуючи долонею по вільному місцю на лавці поруч.

А я стою і думаю: залишитися чи піти? Стою і не знаю, що маю робити.

— Відкрий-но пляшку, бо в мене не виходить! — дівчина в чорних шкіряних шортах і маєчці простягає мені пляшку горілки.

Я з чималими зусиллями відкручую кришечку й повертаю пляшку дівчині.

— Сідай! Не миготи перед очима! — каже мені весело ця ж дівчина у шкіряних шортах і так само, як Вітя Мирі, поплескує долонею по вільному місцю на лавці. Біля неї.

Я сідаю.

— Щось мені від цієї дурі дах зносить, — скаржиться мені сусід праворуч.

Я погоджуюся. Удаю, що співчуваю. Пропоную йому налити горілки.

— Ти чого? — лякається він. — Не можна змішувати грішне з праведним!

«Гаразд, — міркую я. — «Праведне» я не курю, буду грішити.»

І наливаю собі повний пластмасовий стакан горілки.

206

Повітряний простір. 18 січня 2005 року.

За бортом «боїнга» — п’ятдесят два градуси нижче нуля. У душі — нуль. У склянці — сорокаградусна горілка. Вперше за досить довгий час я не захотів віскі. Може, тому, що в барі бізнес-класу виявилася лише пляшка «Teachers». У перекладі «Віскі вчительське». Може, це неправильний переклад. Може, це просто прізвище власника торгівельної марки. Та мене ця деталь дуже роздратувала. Вірніше, не роздратувала, а відштовхнула. Не треба мене вчити. Я про це й Володимиру казав ще сьогодні вранці перед відбуттям в аеропорт. Але він слухав мої слова з кам’яним, спокійним виразом обличчя, так ніби я городив якусь нісенітницю, а він був психіатром і перечікував мій приступ.

Ні, головні питання ми вирішили, та й на себе він узяв чимало. Рідне посольство практично розв’язало мою сумну задачу. Бідних Дмитра й Валю завтра кремують, а прах розвіють на Цюріхському кладовищі, неподалік від «Саду Льюїса Керролла», де ростуть дві троянди: «Vira» і «Oleg». Щоправда, дорослим не пропонують віддавати свої імена трояндам. Це правильно. Навіть обірване дитинство повинно мати свої привілеї.

Цього разу над моєю душею висить уже не стюардеса, а стюард. Молодий хлопець із короткою стрижкою. Він зрозумів, що я п’ю горілку. Зрозумів, що в мене важкий душевний стан. Зрозумів і сидить на передньому кріслі з якимось журналом у руках. Лиш інколи підіймається і ловить мій погляд, перевіряючи, чи не хочу я чогось.

Те, чого я хотів учора, сьогодні вже недосяжне. Але зараз мене переповнюють сумніви. Володимир мав рацію, наполягаючи, що дівчинка повинна поки що залишитись у Швейцарії. По-перше, їй ще немає трьох місяців. По-друге, поява в моїй сім’ї неновонародженої дитини викличе силу-силенну запитань і дасть кому-небудь привід докопатися до недавньої трагедії. По-третє, Світлані, враховуючи її сьогоднішній психічний стан, краще нічого не знати про загибель сестри й Дмитра. Звідки Володимиру відомо про психічний стан моєї дружини? Я лише зараз, згадавши його доводи, замислився: він занадто багато про мене знає! Але я не відчуваю ні обурення, ні роздратування. I намагаюся дослівно пригадати нашу вчорашню з ним розмову.

«Ми знайдемо можливість влаштувати її, Лізу, в хороші приватні ясла, — обіцяв він, попиваючи кампарі з апельсиновим соком. — Ми сиділи в приємному кабінеті посольства України в Берні. — Щоб оформити опікунство чи вдочеріння, знадобиться купа паперів і безліч часу. Прийде час, і ми самі допоможемо вам у цій справі. Але зараз удавайте, ніби нічого й не сталося. Ви просто поїхали у термінове відрядження. Ваш брат із дружиною й донькою збираються емігрувати у США. Вони отримали медичний грант. Якщо ви самі в це повірите, буде набагато краще.»

«Чому він говорив про Америку? — замислююся я. — Ні, це він просто пропонував легенду для Світлани і моєї матері. Він же мало не підморгував, кажучи це.»

«Потрібно все це зберегти в таємниці! А про дитину ми вам постійно повідомлятимемо. Знайдемо таку можливість!»

Дивно, але горілка мене не гріє. I пити її більше немає бажання. Я прошу в стюарда чаю.

— З коньяком? — запитує той.

— Так, із коньяком, — погоджуюсь я. — І лимончик не забудьте!

Стюард усміхається. Йому здається, що усмішка на моєму обличчі була спричинена його пропозицією коньяку. Ні, він не правий. Та я не буду його розчаровувати. Усмішка, яку я вже зігнав зі своїх губ, була спричинена спогадами. Спогадами про те, як вагітна Світлана просила мене підійти в Парижі до мулатки-проститутки і поцікавитись вартістю послуг. Дивно, але я досі пам’ятав цю сцену в усіх подробицях. Але чому я згадав про це? Чому саме зараз? Мабуть, я хотів назад у минуле, назад, у період очікування щастя і глобальних життєвих змін! Адже тоді я собі й уявити не міг, чим закінчиться моя раптова цікавість до Валі Віленської та її сестри. Я й не здогадувався, чим скінчиться романтична подорож Дмитра і Валі у Швейцарію. Але, в будь-якому разі, їхня романтична подорож уже скінчилась, а моя ще досі триває, тільки вона вже не романтична.

207

Київ. Лютий 2016 року. Понеділок.

Кабінет після незвично довгої перерви видався мені занадто теплим. Довелося відкрити на десять хвилин вікна.

Шкіряна папка з тисненим золотим тризубом ледве вміщала стос указів і законів, які чекали мого підпису.

Я пив чай, міркуючи: відкривати її вже зараз чи зачекати?

I поки я міркував, у кабінет зайшов Львович. Відпрасований, відмитий, виштукатурений, виголений до блиску. Новенький костюм, нова краватка.

У відповідь на мій здивований погляд він лише усміхнувся.

— Я візьму переглянути, — кивнув він сміливо на папку, до якої я так і не доторкнувся. — Адже це документи ще з минулого року. А тепер уже багато змінилося.

Я не заперечував.

— Підписувати все одно будете після восьмого березня, після перевиборів... До речі! Головна новина — Казимира в Москві заарештували. Разом із його російським партнером! Сміливо! Вже й звинувачення пред’явили — у зв’язках із чеченськими бойовиками і в організації викрадення громадян Росії.

— Думаєш, не випустять?

— Стільки публічно пред’явлених звинувачень! Це серйозно! Думаю, років двадцять ми його не побачимо. Головне — не вимагати екстрадиції!

— Гаразд, не будемо, — посміхнувся я.

I раптом щось неприємно різонуло в душі. З чого це я такий добрий і зговірливий? Де моя президентська твердість? Де моє хамство і зверхність, які повинні бути в мені у зв’язку з моїм рангом? Де я їх розгубив?

В очах на мить спалахнув гнів, але відразу ж згас. Я це відчув якось дуже боляче. Я був не у формі. Я вже давно був не в формі! А Львович нахабно стояв переді мною. На його обличчі все ще трималася легка і самовпевнена усмішка. А мій мозок метушливо шукав пояснення його поведінці, ніби я щойно прокинувся після летаргічного сну і пам’ятав себе зовсім іншим, лякливим і боязким.

— Свєтлов просив його прийняти. — Львович задумливо озирнувся на двері. — Закликати?

— Так. Заклич.

Львович вийшов. А я раптом відчув тривогу. Рука потяглася до кишені піджака. Витягла звідти мій власний «вимикач» — чорну штучку з двома кнопками. Поклала на стіл. Поглядом я пошукав шкіряну папку з тисненим золотим тризубом, яка щойно лежала тут. Звичайно, її хотів узяти Львович... Та я не помітив, як він її взяв. I йшов він ніби без неї. Ні, він не міг вийти без неї, інакше вона залишалася б на столі.

Я труснув головою. Вона заболіла у відповідь, ніби в ній здійнялась каламутна хвиля, віддавшись непривітним відголосом у потилиці.

Мій погляд спинився на «вимикачеві». Пригадалась казка про Кощія Безсмертного. Голка — в яйці, яйце — в качці й так далі...

Я сховав дистанційний «вимикач» у шухляду.

Втупився поглядом у те місце, де колись стояв диван майора Мельниченка.

Зайшов Свєтлов.

— Здрастуй. — Я підвівся з-за столу.

Потиск рук був по-чоловічому міцним.

— Ну як? — поцікавився я.

— Щодо виборів — усе гаразд! Усі, крім комуніста, зняли свої кандидатури. Є листи від робітників з проханням відмінити вибори й проводити їх згідно з Конституцією через два роки... Але гадаю, відступати нам не можна. По-перше, це підтвердження мандата довіри, а по-друге, збільшення вашого терміну на два роки...

— Так-так, — зітхнув я. — От із терміном — це точно!

— Так, пане президенте...

— Називай мене простіше, — запропонував я дружньо.

— Сергію Павловичу, є прохання від Управління з виконання покарань. Хочуть провести голосування у в’язницях та колоніях вже першого березня, щоб показати народові, за кого голосують самі низи...

— Що ти маєш на увазі?

— Ув’язнені заявили, що віддадуть за вас сто відсотків усіх голосів. Без усіляких там підтасувань! Тим самим вони хочуть подякувати за упровадження системи внутрішньотюремної освіти, за те, що вони тепер можуть здобувати нормальні професії, не виходячи на волю...

— Ну, за це потрібно дякувати Миколі.

— Йому також, але згоду дали ви.

— Так, дав. Вирішуй з Центрвиборчкомом! I ще одне — візьми на себе пошуки дивана майора Мельниченка! — Я кивнув на порожнє місце під стіною. — Перерий усю країну, але постав його на місце!

— Спробую! — пообіцяв Свєтлов. Потім поклав на стіл поштовий конверт і вийшов, козирнувши по-військовому.

На мене знову накотилася фізична втома. Я без усякої цікавості дивився на білий непідписаний конверт. Дивився і уявляв собі, що там лежить чергове послання від Майї з Криму, в якому вона замість своєї свободи і недоторканності пропонує ще яку-небудь таємницю. А мені стало нудно навіть від самої згадки про Майю. Під її «скуйовдженим» знаком у мене минув цілий рік, який приніс мені й країні самі лише неприємності та потрясіння. Як там казав Столипін революціонерам? «Вам потрібні великі потрясіння. А мені потрібна велика Росія!» От і мені. Мені потрібна велика Україна...

У двері постукали, потім вони відчинилися і зазирнув вісімнадцятирічний молодик з блискучим від лаку, охайно прилизаним волоссям. У чорному костюмі й гостроносих модних черевиках.

— Пане президенте! Чаю? Кави? Капучіно? — На його обличчі з’явилася така послужливість, що я не міг відмовитися скористатися його стараннями.

— Чаю, — відповів я. — З лимоном і медом. Ти тут давно?

— Перший день.

У моїй душі пробудилося якесь людське почуття, мені закортіло запитати його ім’я, чим він займався раніше. Але я стримався, обмежившись лише стримано-привітним кивком.

Залишившись знову на самоті, я розкрив конверт. Дістав дві фотографії та записку. Поклав перед собою. Два дуже добре знайомих обличчя, жінка і дівчинка.

Записка коротенька. Почерк жіночий, неквапливий.

«Дорогий Сергію Павловичу!

Ми з Лізою відразу потоваришували. Вона — сама чарівність. Хоча російською їй важко розмовляти. Російської мови її навчала сім’я емігрантів-естонців.

Процедура в лікарні штучного запліднення пройшла легко. Професор дає дев’яносто сім відсотків успіху. Наші «малята» вже зустрілися! Я буду на сьомому небі від щастя, коли все це відбудеться! Мені вже давно ворожка сказала, щоб я трималася вас, і тоді все моє життя буде сонячним. Чекаємо весни і зустрічі.

Нілочка і Ліза».

Я поглянув на фотографії. Ліза була дуже схожа на Валю, та й на Світлану також. Я вже нібито бачив її обличчя в майбутньому, через десять років. Гордовита, самовпевнена красуня.

Нілочка дійсно майже не змінилася. Лише біля сміхотливих оченят уже почали з’являтися маленькі зморшки.

Молодик заніс піднос із чаєм і мовчки позадкував за двері, не бажаючи переривати мої роздуми.

«Молодець, — подумав я про Свєтлова. — Знає, про що можна доповідати, а що краще мовчки залишити на столі».

208

Київ. Вересень 1992 року.

Вітя, новий чоловік Мири, виявився великим невдахою. Можна навіть сказати, ідеальним прикладом несправедливості долі. Хоча було б, звичайно, дурістю шукати винного у його нещастях, бо він був сам режисером-постановником усього того, що з ним коїлося.

Позавчора вночі його викликали по телефону відкачувати приятеля від передозування. Приятеля врятували, але Вітя на зворотному шляху за свою чуйність заплатив сповна. Гальманув машину. Зупинилися «жигулі», з них вийшло троє. Побили його, зняли куртку, перетрусили кишені, в яких майже завжди було порожньо, і жбурнули у колодязь вуличної каналізації. Чавунну кришку-решітку колодязя поцупили мисливці за металом, і таким чином один злочин допоміг іншому.

З’явився він під шосту годину ранку. Брова і губи розбиті, на обличчі багнюка й синці. А о сьомій ранку приїхала мама Мири обговорити питання прописки Віті в комуналці. Вона сама, дякувати Богу, пригальмувала процес після того, як Вітя не з’явився на офіційне святкування весілля, влаштоване тещею для своїх друзів і подруг у їдальні авіазаводу. Відтоді Вітя перебував під пильним наглядом тещі. Вона дала йому місяць випробувального терміну, і от, коли місяць минув і вона приїхала перевірити стан справ, її зустрів побитий, потоптаний і просякнутий наскрізь «ароматом» міської каналізації зятьок.

Цирк, котрий тривав на моїх очах від початку весілля в кочегарці, добігав кінця. I треба сказати, не було в цьому цирку ні акробатів, ні дресирувальників. Були лише самі клоуни. Але сумні. Сам я також став трішки клоуном, відмовившись піти з кімнати, зі своїх законних квадратних метрів. Розстелив на підлозі під батареєю матрац, влаштувавши собі там місце для спання, а їм віддав ліжко з тахтою. Вони зіставили ці різні за висотою два м’які предмети й іноді «вовтузилися» на них, але мляво й мовчки. Тоді вони, може, вірили, що я сплю. Іноді я справді спав. Але навіть якщо й не спав, то на їхнє особисте життя не звертав найменшої уваги.

I от Мирина мама, пробувши в кімнаті лиш п’ять хвилин і відмовившись від чудової розчинної кави, проголосила вирок: «Ніякої прописки!» — і грюкнула дверима.

— Тоді ми поїдемо звідси, — гукнула їй услід Мира.

— Куди ви поїдете? — поцікавився я.

— У Німеччину! Німеччина почала брати євреїв! Вони нам винні за Бабин Яр.

На це я змовчав. Замислився. I відчув дивний, ледь відчутний душевно-родинний зв’язок із Мирою. Як з рідною сестрою, з якою проворогував усе дитинство, але зараз, передбачаючи її від’їзд, заздалегідь засумував.

— А його пустять? — запитав я після паузи, киваючи на сплячого в брудному одязі на тахті молдаванина Вітю.

— Його пустять. — Мира опустила погляд на свій вже помітний живіт та погладила його. — Ось тут справжній єврей, — ніжно сказала вона. — А батько в нього — нещастя! Але все ж таки батько.

Я кинув погляд на свій новий годинник — подарунок від самого київського мера за організацію і активну участь у першій польсько-українській конференції підприємців. Половина дев’ятої, а в центрі циферблата — золотий тризуб.

— Ти його горілкою промий, — кивнув я на Вітю. — І пластиром заклей, щоб інфекція не потрапила. Бо не доживе він до твоєї Німеччини!

Мира кивнула, подивилася на мене жалібно і навіть з докором, ніби я був винний в усіх її нещастях.

«Тримайся-тримайся!» — подумки побажав я їй витримки і, почепивши на шию краватку з червоним польським орлом посередині — подарунок із цієї ж конференції, попрямував на роботу.

209

Київ. Січень 2005 року. Вечір.

Я спочатку не звернув уваги на дивну тишу у квартирі. Прийшов, пожбурив дорожню сумку у кабінет-спальню та відразу попрямував на кухню.

У мийці — купа брудного посуду. Світлана ще досі не навчилася завантажувати посудомийну машину. Але це не страшно. Вона за своєю природою не домогосподарка. Ніколи раніше не була нею і тепер, мабуть, не стане.

Моє перше бажання — випити чаю — я залишив непогамованим. Але мені спало на думку, що замість чаю буде набагато логічнішим зігрітися якимось міцнішим напоєм. Мій вибір спинився на коньякові. Щоб продовжити після смакування тригодинного польоту. Мій домашній коньяк виявився зовсім не гіршим від того, що мені пропонував стюард. Тільки там це був «Мартель», а я тут побалував себе «Ларсоном». I те, й інше — Франція. М’який, приємний, розслаблюючий смак.

I знову тиша привернула мою увагу. Потрібно зазирнути в спальню. Може, Світлана спить?

На годиннику — половина дев’ятої. Наче зарано. Зарано, щоб лягати відпочивати.

Я зазираю у спальню. Бачу застелене ліжко. Аж занадто застелене, ніби з якоюсь особливою ретельністю.

Тупо дивлюсь на наше широченне ліжко, яке вже давно забула моя спина. I раптом помічаю на подушці записку.

«Пробач, я все ще хочу побути сама. Поки що переїду до Жанни. Її телефон — 239-00-45. Телефонуватиме Валя — продиктуй їй. Сам телефонуй лише за крайньої необхідності.

Цілую. Світлана.»

На кухні я все ще тримаю записку в руках. Заліз на стілець біля барної стійки. Дивлюсь на телефонний номер, намагаюся збагнути, в якому районі мешкає Жанна. Чи це її мобільний?

За вікном знову в зимовій нічній темряві сипле сніг. Я не хочу ні чаю, ні кави. Я не хочу й самоти. Але я знаходжу одну втішну думку, яка «згладжує» мій настрій. Мені не доводиться брехати. Я не маю кому брехати. Мені не потрібно вигадувати, куди й чому я літав. Світлана сама зробила все так, щоб не дізнатися правди. Може, вона щось передчуває. Але, ймовірніше, їй зараз ніхто не потрібний. Їй, мабуть, і Жанна також не потрібна. Але за Жанну вона, мабуть, відповідає. «Ми відповідаємо за тих, кого приручили!» Вона забрала Жанну з Великої Об’їзної, переодягла її, причесала, і тепер у неї є Жанна, як в інших багатих панянок є чау-чау чи інші породисті живі іграшки. Жанна, якщо бути відвертим, не породиста, зате швидко навчається і вміє розмовляти.

I чого це я накинувся на бідну Жанну? Я тріпаю головою, дивуючись зі своєї раптової люті. Ні, Жанна хороша, Жанна бідолашна, бо зараз стати щасливою й веселою, перебуваючи поруч із моєю, або з колишньою моєю, Світланою Віленською, неможливо.

А чи можна стати щасливою біля мене?

Я знову доливаю собі в келих коньяк й замислено зітхаю.

Дзвонить телефон.

— Алло? — видихаю я у слухавку.

— Сергію Павловичу? Це лікар Кнутиш. Процес завершено! Все чудово, я перевіряв під мікроскопом! Майже сто відсотків гарантії! Можна запускати в діло хоч зараз!

— У яке діло? — спантеличено перепитую я.

— Це лікар Кнутиш, з лікарні.

— Так! Справді! А що «зараз»?

— Я можу домовитися на завтрашній ранок, щоб провести штучне запліднення. Ваша дружина зможе завтра вранці?

— Завтра вранці? Не зможе. Краще зачекати.

— То що тоді? Охолодити чи заморозити?

— А яка різниця?

— Ну, якщо це питання двох-трьох днів, то ліпше охолодити. Якщо на довший термін — тоді заморозити.

— Заморожуйте! — рішуче кажу я у слухавку.

— Ви втомилися? — турботливо лунає голос лікаря Кнутиша. — Давайте, я зателефоную до вас завтра вранці!

— Зателефонуйте, — погоджуюся я. Попрощавшись, кладу слухавку.

210

Київ. Лютий 2016 року. Середа. Вечір.

За єдиним вікном у торцевій «Андріївській» стіні будинку на Десятинній валить сніг. Валить не рівномірно, а ніби хтось жбурляє згори лопату за лопатою. I я ясно бачу проміжки між цими кидками. То він йде густо, то звільняє від себе мій улюблений пейзаж, мій улюблений краєвид з вікна на перші будинки Андріївського узвозу, на церкву із загорожею та вкриті снігом кам’яні сходи, на застиглу бронзову пару зі старої, ще радянської кінокомедії. Час комедій вже давно минув. Зараз було б саме добре зняти кілька епічних трагедій з життя. Але кіно в нас вже давно не знімають. Як сказав передостанній міністр культури: «Ця галузь виявилась неперспективною в Україні, у зв’язку з відсутністю творчих кадрів.»

Чому мені тут так добре, у цій просторій та прохолодній ванній кімнаті? Звичайно, прохолодна вона лише завдяки моєму бажанню. Це я кілька років тому наказав вимкнути всі обігрівачі під підлогою. Чому мені тут так добре самому, чи навіть з тим самим спантеличеним Львовичем, який щоразу заходить сюди з таким виглядом, ніби його заманюють у пастку?

Колись я так само любив кухню. Тісну, прохолодну кухню із застояним запахом підгорілої соняшникової олії, з закопченою стелею, з двома горщиками алое на фарбованому-перефарбованому підвіконні. Романтика свободи поблизу джерела їжі. Як чудово було на кухні вночі, коли мати й Дмитро вже спали. I я міг, не вмикаючи світла, дивитися на освітлені вікна будинків навпроти. Практично усі ці вікна були кухонними. Майже за кожним із таких вікон хтось сидів за столом та, можливо, думав про вічність.

Я от також можу думати про вічність. Мої останні два дні промайнули в якомусь дивному заціпенінні. Львович нагадав мені, що до 8 Березня я — виконувач обов’язків президента, тобто ВОП! I ніяких конкретних рішень я приймати не можу і не мушу. Я й не збирався приймати ніяких конкретних рішень, але з іншого боку, Свєтлов та Філін на моє прохання принесли списки своїх співробітників, яких потрібно було заохотити за відстоювання конституційного ладу. I от, виявляється, до Жіночого дня всеукраїнських виборів президента я не можу навіть роздавати маленьких слоників, не кажучи вже про слонів!

— Я теж підготую список, — пригрозив мені Львович, помітивши списки Свєтлова й Філіна.

— Давай-давай! — сказав йому я. — Можеш і себе туди вставити!

Я трішки жартував. Жартував сердито. Але Львович пропустив жарт повз вуха.

— Мене вже вставив генерал Філін, а я вставлю його у свій список, — пояснив він. — Таким чином, ніхто не доскіпається!

На широкому мармуровому підвіконні стояли тепер дві срібні рамочки з фотографіями Ніли та Лізи. Я впирався у них своїм поглядом, як на ікони. Я навіть відчував, як мій погляд майже фізично нагрівається, стає теплим і сентиментальним. Ніби між очима й фотографіями виникає якесь напруження, електричний розряд. Дивно, як природно вийшли на фотографіях обличчя Ніли й Лізи. Ні манірності, ні американської посмішки, ні пози. Сум у поглядах і спокій на обличчях — просто життя з усіма можливими відтінками емоцій.

Я налив собі віскі. Трішки. Покрутив у руці склянку, так, щоб віскі закружляло стінками склянки, як мотоциклісти на вертикальній стіні в цирку мого дитинства. Приємний запах піднявся, дістався до носа. А погляд знову вловив перерву між двома небесними лопатами снігу і зупинився на палаючому віконечку напівпідвальчика в другому будинку Андріївського узвозу. Тепле жовте світло цього віконця вабило до себе. Може, там чиясь кухня?

Я ковтнув слину. Подумав про їжу. Я що, голодний?

Годинник показував половину другої ночі. Навіть якби я був голодний, то не їв би так пізно.

— Викликати машину? — запитав охоронець, здивовано вирячившись на моє довге чорне пальто.

— Ні, — відповів я. — Я зараз повернуся...

На вулиці дув вітер — гострий, холодний. I сніжинки, які залазили мені за комір і липли до обличчя, були гострими й колючими.

Переходячи бруківку проїжджої частини, я, спіткнувшись, мало не впав.

Біля світлого віконця зупинився. Зазирнув туди, але нічого не побачив. Воно було зсередини чимось заклеєне. Прислухався. До вух долинули кілька чоловічих голосів, котрі неквапно про щось розмовляли.

Я зазирнув у прохід — саме там, у торцевій стіні дві сходинки сходили донизу, до дверцят цього напівпідвалу.

Я грюкнув кулаком у залізні двері та потяг їх на себе. Вони відчинилися. Я зайшов. I відразу впіймав на собі цікаві погляди чотирьох чоловіків, що сиділи за журнальним столиком у маленькій кімнатці-купе ліворуч від входу.

— Можна? — запитав я.

— Присідайте! — відповів найстарший з них, сивий, з примруженим поглядом.

Я присів на краєчок старого дивана з порепаною шкіряною оббивкою.

Мені відразу налили срібну стопочку горілки та вказали поглядом на тарілку з порізаним сальтисоном і на баночку з хроном.

— Ваше здоров’я! — сказав сивий, піднімаючи свою срібну стопочку з вигравіруваним малюнком і числом «60».

— Ваше також, — відповів я, підносячи стопку до рота.

— Десь я вас уже тут бачив, — задумливо промовив вусатий чолов’яга, який сидів навпроти сивого.

— Я тут неподалік мешкаю, на Десятинній.

— А-а! — кивнув вусатий. — Тоді зрозуміло. Значить, десь тут і бачив. Обличчя у вас таке... Дуже легко можна сплутати...

Я погодився. А сам пошукав поглядом дзеркало. Знайшов одне маленьке, що висіло високо на стіні.

— А в нас тут проблеми, — зітхнув сивий.

— Які?

— Та виселяють нас звідси, — він оглянув кімнатку-купе, потім кинув погляд у маленьку залу, де на стінах висіли картини.

— I хто ж це виселяє? — зі співчуттям поцікавився я.

Сивому було ліньки розповідати.

— Влада, — зітхнув він.

— Миловзоров? — прочитав я вголос.

— Так, це я, — кивнув він. — А це кращі художники, які на хер нікому тут непотрібні! Блудов, Лебедінець... А це Сергій Тарнавський.

— Ну а чого ж це кращі художники і нікому не потрібні? — поцікавився я.

— Та так. — Сивий скис, знову стомлено зітхнув. — Важка тема. Іншим разом. Налий! — звернувся він до вусатого Сергія, вказавши на мою порожню стопку.

— Може, зможу допомогти, — пообіцяв я, підчепивши спільною алюмінієвою виделкою шматочок сальтисону.

— З нас тоді по картині й по пляшці! — пообіцяв сивий.

— Домовились. — Я самовпевнено посміхнувся.

— Може, залишите візитівку? — запитав вусатий Сергій.

— Я не маю, — зізнався я. — Давайте я вам запишу телефон секретаря.

У зошит із записами цін на картини я записав номер мобілки Львовича. І розпрощався.

Сніг і далі сипав з неба на бруківку Андріївського узвозу. Зліва від арки, що вела у двір, стояв джип «тойота». Всередині сиділо кілька чоловік. Інший такий самий джип стояв навпроти правіше, саме там, де починалась церковна загорожа, там, звідки вже кілька ночей поспіль виходила нагору, в мій улюблений пейзаж, ця жінка з палаючою свічкою.

Я повернувся в галерею і на мить застиг у дверях.

— Ви часом не знаєте, тут іноді ночами жінка зі свічкою гуляє... вірніше, стоїть під церквою? — запитав я.

— Капніст? — перепитав сивий. — Марія Капніст, вона гуляла. Але це вже було давно. Років із тридцять тому. Її потім машина збила на смерть...

— А інші жінки зі свічками?

Сивий заперечливо хитнув головою.

— Ні, лише вона. На церковні свята. А більше я нікого не бачив, щоб з палаючою свічкою.

— Так?! — Я замислився. Подивився уважно сивому у вічі. — А як ти гадаєш, вікно може виходити не на вулицю, наприклад, а в минуле?

Сивий усміхнувся.

— Звичайно, — сказав він. — У мене майже всі вікна виходять у минуле!.. Це в них ще ні. Молоді вони ще! А в нас...

Я потис йому руку, потім усім іншим. І, кивнувши на прощання, вийшов у засніжену київську ніч.

211

Київ. Жовтень 1992 року.

Золота осінь — чудова пора для змін. Зелене жовтіє та червоніє, стигле опадає, зів’яле лягає плазом на землю і там досихає під слабким осіннім сонцем.

Мира з Вітею поїхали в Німеччину три дні тому. Ми з мамою Мири проводжали їх на вокзалі. Було дивно бачити три однакові сумки-баули, з якими Мира з мамою повернулися з Ізраїлю. Зараз ці сумки, як візитну картку емігранта, завантажили у вагон поїзда «Київ — Варшава — Берлін», і поїзд рушив.

На той час Мира виписалася з комунальної кімнати, і зараз там офіційно мешкали ми з її мамою, але насправді я залишився там сам. Лариса Вадимівна мешкала удвох із подругою десь на Сирці, але часто дзвонила і скаржилась або на подругу, або на життя, або на інфляцію, у якій ніяк не могла розібратися, тому вічно залишалася без грошей.

Асоціацію підприємців поймала приємна гарячковість. Усі ходили збуджені й перешіптувалися. Найголовнішою була чутка про те, що з асоціації створюють спеціальний державний комітет з підприємництва і в цей комітет беруть нас усіх, включаючи і Вірочку, яка нещодавно підстриглася.

До речі, Вірочка встигла мені шепнути, що її батьки летять на Мальту. Шепнула й підморгнула.

А потім у мій міні-кабінет зазирнув Жора Степанович.

— Ну то що, підеш на підвищення? — запитав він весело.

— А квартиру окрему дадуть? — так само весело поцікавився я.

— Звичайно, дадуть. Я ж тобі обіцяв!

— Тоді піду.

Цікаво, що, обіцяючи піти, я мав на увазі не «піти на підвищення», а «піти в гості до Вірочки» у зв’язку з від’їздом її батьків. Але від підвищення я відмовлятися не збирався. Тим більше, що з приводу квартири Жора Степанович, схоже, не жартував.

212

Київ. Лютий 2006 року. Вівторок.

Уже десята година вечора, а я все ще на службі. Мені просто нікуди квапитись. У порожню квартиру на тринадцятому поверсі?

У кабінет зазирає Нілочка.

— Може, вже підете? У вас, Сергію Павловичу, дуже втомлений вигляд!

— Нілочко, ти йди собі додому, а я ще посиджу, поміркую. Скажи Вікторові Андрійовичу, щоб відвіз тебе додому!

Вона прощається усмішкою і тихенько причиняє двері.

Мені ще треба вибрати організації, які звернуться до парламенту з проханням про конституційну реформу. Але всі, навіть кишенькові організації Криму та Івано-Франківська, здобули зараз свою номенклатуру й дуже багато просять натомість. Простіше й дешевше створити нову організацію, яке-небудь об’єднання ветеранів сталеливарної промисловості, і поки воно не перетворилось на монстра, використати його у справі державного будівництва. Не знаю чому, але думки мої почали користуватися формальними висловами, які нічого не означають. Можна ж простіше. Потрібно створити групу маріонеток, дати їм трішки грошей і однокімнатну квартиру для юридичної адреси, доручити кілька ініціатив, з якими рідним політикам та законодавцям виступати соромно й незручно. Всі моральні незручності повинні ініціюватися знизу.

Шеф зараз заклопотаний прийдешніми президентськими виборами. Воно й зрозуміло. Не переоберуть президента — полетить уся наша компанія до бісової мами. Ось тоді я й пошкодую за теплим місцем у тіні міністра економіки. Немає значення, якого за рахунком. Але поки що тут справді тепло. В адміністрації президента середня температура — двадцять п’ять градусів вище нуля. Навіть у коридорах немає прохолодних протягів. Особливий мікроклімат призводить до появи особливих мікроорганізмів і окремої фауни, яка після зміни мікроклімату не може вижити. Ось які думки виникають від самоти, від небажання їхати додому, від дому, в якому холодніше, ніж на службі. А може, поїхати до Нілочки? Ця думка мене зігріває. Але ж Нілочку я вже відправив додому.

Я замовляю по телефону чергову машину. Не поспішаючи переглядаю востаннє графік завтрашнього дня. Нічого життєрадісного. До виборів президента сьогодні рівно рік, і саме сьогодні розпочався цей марафон навіжених ідей, які мають лише одну мету — зберегти нинішнього президента, щоб самим зберегтись у його тіні. А мені, чесно кажучи, не подобається ні він сам, пан Федюк, ні його тінь, мій патрон, ні тінь тіні — я сам. А найбільше я сам собі не подобаюся.

Водієві без імені я називаю адресу Нілочки, і «Тойота Камрі» м’яко рушає з місця.

213

Київ. 8 березня 2016 року.

У перші березневі дні була відлига. Сонце лише випробовувало силу своїх промінчиків на обличчях перехожих. Молодь поквапилася скинути шапки. Старше покоління не поспішало переходити на весняну форму одягу. Усі чекали каверзи. Цього разу — від природи.

Я сумував в очікуванні виборів і нудився в очікуванні зустрічі з Нілою і Лізою. Іноді сидів на Банковій і пив чай. Державні справи вершились механізмом адміністрації президента без моєї активної участі. Львович накопичував папери, щоб вивалити їх мені на стіл відразу після оголошення результатів виборів. У парламенті втомлено обговорювали «Закон про державну мову». Група депутатів просила занести статтю про визнання частково державною кримськотатарську мову. Інша група доводила, що в нас не часткова державність, а цілковита, і тому кримськотатарська повинна стати другою державною. I так далі. Мені принесли роздрук їхніх дискусій. Я посміявся, випив віскі, міркуючи про те, що хтось розумний колись придумав — збирати усіх базік у одному місці та підкидати їм різноманітні теми для суперечок.

Двічі на день я проїжджав містом. Без різних там сирен і машин супроводу. Просто дивився на життя. Дивився на свої передвиборні плакати, на свої натерті мозолями долоні. На плакати свого конкурента, який дуже швидко втрачав рейтинг, де майоріла червона пика і звисаючий ніс.

Ці вибори взагалі треба було б відмінити, щойно в Москві арештували Казимира. Але ніхто не захотів зупиняти процес. В’язниця і армія проголосували, як ми й просили, за тиждень до офіційної дати. Дев’яносто вісім відсотків за мене, нуль — за комуніста. Якщо бути відвертим, все це мене не цікавило.

Я з нетерпінням чекав зустрічі. Зустрічі з Нілою і Лізою. Вони мені зараз здавалися моїми ангелами-охоронцями. Більше в мене нікого не було. Нікого з рідних. Була країна-шатун, якою хитало то на Захід, то на Схід, і я нічого не міг з цим вдіяти. Були таємні та неприховані вороги. Були таємні та неприховані соратники чи, вірніше, члени команди, які боялися за життя свого капітана. Було усе що завгодно, крім тепла, крім близьких людей.

Так, я знав, що з цієї найвагомішої для мене миті зроблять мильну оперу для усієї країни. Але мені на це було начхати. Головне — ми знову будемо разом. Головне, що моє «я», від самотності якого я страшенно втомився, стане нашим «ми».

214

Київ. Жовтень 1992 року.

— Ти мене приємно дивуєш, — шепоче мені Віра.

Її чоло вкрите потом, вона дихає втомлено й солодко, ніби не дихає, а зітхає від задоволення. Два лагідні блакитні вогники нічних світильників, які стоять на тумбочках між ліжками, надають цій кімнаті дещо казкового вигляду.

— А ти що, в мені сумнівалася? — питаю я пошепки, ніжно знімаючи кінчиками пальців з її невисокого лоба піт і пробую його на смак. Він зовсім не солоний. З якимось дуже дивним смаком. Це не чоловічий піт, від якого навіть не завжди дезодоранти рятують. Це солодкий піт кохання.

— Сумнівалася, — зізнається Віра. — Але більше не буду!

Нахиляється до мене й цілує в губи. Знеможено падає на мене. Вона легка, мов пір’їнка, тонка, мов очеретинка. Але вона має усе, щоб бути красивою жінкою. I її пружні груди, як два яблука, приємно впираються у мої груди.

— Моя остання дружина... — починаю розповідати я.

— Та, яка поїхала? — уточнює Віра.

— Так. Вона полюбляла примовляти: чоловіки — прихоже й відхоже, а жінки — вічне! Як бачиш, вона виявляється мала рацію. Я приходжу до тебе, йду та знову приходжу!..

— Неправда, — сміється Віра. Вона влаштовується на мені зручніше. — Буде в тебе окрема квартира, я до тебе теж буду приходити! I може, навіть залишатися!

— У мене вже є! — хвалюсь я. — Правду кажучи, трохи далеченько й однокімнатна. Подарунок від мера!

— Це нормально! В нас теж так було. Спершу обшарпаний приватний будиночок у Запоріжжі, потім однокімнатна квартира на Троєщині, після неї двокімнатна у Дарниці, а зараз чотирикімнатна тут, на Печерську... Мені теж незабаром придбають окрему.

— Слухай, я вже давно хотів тебе запитати: а хто твої батьки?

— Тато — замміністра економіки, мама — власниця двох салонів краси. А твої?

— У мене все простіше, — сумно промовив я. — Батько загинув на полігоні, вже давно. А мати на пенсії.

— Сирітонько моя, — ластиться до мене Віра, цілує у шию. Її тоненькі пальчики проводять на моєму тілі ласкаві лінії. — Ти знаєш, — шепоче вона знову, — сирітки йдуть по життю далі! Вони мстиві.

— I на кого ж виливається їхня помста?

— От життю і мстяться. Мені немає за що мстити, тому я нікуди і не рвуся. Нецікаво? Випити хочеш?

— А що ти маєш?

Ми піднімаємося з ліжка. Обоє голі. Я милуюся її голим тілом, її нічною красою. Я не соромлюся своєї голизни. Віра кличе мене легким порухом руки, і я прямую за нею. Ми заходимо до вітальні. Віра зупиняється перед високою витонченою невеличкою шафою з двома скляними дверцятами.

— Що я маю? — повторює вона моє запитання. Потім відкриває навстіж дверцята шафи, дивиться на полички, заставлені десятками пляшок віскі, горілки, вина і всього, чого лише душа забажає. І трохи сумно видихає: — Все!

215

Київ. Лютий 2006 року. Неділя.

Учора до мене завітав несподіваний гість. Ні, він попередив, що прийде. I навіть запитав дозволу. I прийшов пунктуально, як і обіцяв. О двадцятій нуль-нуль. Це був полковник Свєтлов, який уже не раз давав мені розумні поради і який місяць тому займався моїми швейцарськими сімейними проблемами. Коли він зателефонував і попросив дозволу завітати, я подумав, що розмова піде про Швейцарію, про мою поїздку. Через те, що від мене пішла Світлана, я нечасто згадував про сумні події січня. Більше міркував про себе та свою сімейну невлаштованість.

Свєтлов приніс пляшечку ірландського віскі «Джеймсон» вісімнадцятирічної витримки. Я запропонував йому присісти за барну стійку, але він, іронічно поглянувши на високий стілець, відмовився. I подивився на столик біля вікна. Звичайно, з його невеликим зростом сидіти за барною стійкою було б не лише незручно, але й принизливо. Я про це не подумав.

— Як ви, Сергію Павловичу? — запитав він, відірвавши свій погляд від склянки з віскі. — Важкенько?

Я відповів не відразу. Спочатку зробив два невеликі ковтки.

— Може, й важкенько, — відповів нарешті. — Але що я міг зробити? Тим більше, що Володимир з посольства мені все детально пояснив...

— Я маю на увазі не вашого брата і його дружину, — заперечно похитав головою Свєтлов. — Я про сьогоднішній день. Вам зараз самотньо. Ви відчуваєте свою буденну невлаштованість, порожнечу. I намагаєтесь поспіхом їх заповнити...

Він чекально зазирнув мені у вічі, очікуючи реакції на свої слова. На свої непогано сформульовані думки.

— Ви маєте на увазі Нілу?

— Так.

— Ви вважаєте, що я не повинен...

Свєтлов зупинив мене рухом долоні. На обличчі — спокійна привітність.

— Мені ви нічого не винні. Я просто думаю, що вам немає з ким порадитися. Крім цього, я хотів би підкинути вам інформацію для роздумів. Зі Світланою вам потрібно оформляти розлучення. Вона навряд чи до вас повернеться. Біля неї зараз крутиться ваш давній приятель...

— Який приятель?

— Марат Гусейнов. Вона вже двічі з ним зустрічалася. Але ви тільки не подумайте, що Світлана вам зраджувала. Вони просто вечеряли в ресторанах. У «Липському Особняку» і «Да Вінчі» на Володимирській. Ми оберігаємо вашу біографію і тому наважились на цю розмову. Якщо бажаєте, можемо ізолювати Гусейнова. Раз і назавжди. Якщо ні, то варто подумати про розлучення.

Голос Свєтлова ставав дедалі холоднішим і холоднішим. Я пив віскі й намагався уявити собі Гусейнова зі Світланою в ресторані. Це мені не вдавалось. Вони настільки не підходили одне одному, що я не переставав дивуватися: як вони взагалі могли опинитися поруч? Як вона могла опинитись поруч із ним?

— Ну то що? Дати вам час на роздуми? — запитав Свєтлов. — Адже у вас зараз дуже мало часу, щоб подумати про себе, а незабаром буде його ще менше, бо скоро вибори президента...

— Ну й нехай, — стомлено видихнув я.

— Що нехай?

— Нехай вони ходять по ресторанах...

— Гуманно. Ми самі поговоримо зі Світланою, та й папери про розлучення можемо оформити і без вас. In absentia. Ви згодні?

Мені ставало жарко. У голову вдарив дивний біль, ніби морська хвиля опинилася затиснутою у малесенькій черепній коробці й стала щосили тиснути зсередини, намагаючись пробитися через лобову кістку. В очах через цей біль, а може, зовсім окремо від нього, з’явилися сльози.

— Я віддав останні гроші, — поскаржився я й відразу ж замовк, розуміючи, що поводжуся дивно.

— У вас проблеми з грішми? — досить серйозно поцікавився Свєтлов.

— Та ніби ні. Я просто дуже хотів мати дітей. У мене були проблеми, і от зараз, коли все влаштовано... Я готовий відпустити на волю матір своїх... Що я кажу?

Погляд моїх, напевно, п’яних очей вперся у Свєтлова, як у рятівника, який може не лише чітко формулювати свої іноді непрості думки, але й так само легко читати думки чужих людей, наприклад мої.

— Ви про очищену сперму?

— Ви знаєте? — дивуюся я, хоч відразу й міркую: «Він же знає про Світлану і Гусейнова, що ж тоді тут дивного, якщо відомо все і про мій «рафінад».

— Не турбуйтеся. Ви ж наказали «заморозити!»

— Наказав, — погоджуюся я й пригадую свою нещодавню розмову з фахівцем з мікроочищення лікарем Кнутишом.

— Знаєте, це як у п’єсах: якщо рушниця на стіні з’явилася у першому акті, в останньому вона обов’язково вистрілить. Не хвилюйтеся!

— Ви любите театр? — запитую я.

— Вам потрібно добре відпочити. Хоча б завтра. I ще — Вікторові Андрійовичу й Нілочці можете цілком довіряти, але брати чергову машину і мчати ночувати до Ніли... Самі поміркуйте! Будьте акуратнішім. Адже ваше особисте життя теж частково належить державі...

Коли він пішов, я ще довго лежав у ванні і згадував минуле. Згадував Світлану, Дмитра та Валю. «Ця частина мого особистого життя теж частково належить державі?» — міркував я.

А сьогодні я, як мені і порадив Светлов, відпочиваю. Я лежу на нашому широчезному ліжку, знову звикаючи до цього пружного ортопедичного, чи як його там, матрацу. Я лежу і ніяк не можу відволіктися від своєї самотності, яка ще більше підкреслюється розмірами цього ліжка. I як це Світлана могла спати тут сама? Я дивуюся, але відразу ж згадую ці два рази, коли я бачив, як вона лежала на ліжку в обіймах Жанни. Це ліжко винне в тому, що поруч зі Світланою на ньому з’явилася Жанна. Якби ліжко було меншим, вона, Світлана, ніколи не пустила б до себе під ковдру жінку. Чому я так міркую? Бо саме так мені приємно міркувати. Не можу ж я думати, що Світлані було набагато приємніше спати з Жанною, ніж зі мною.

216

Київ. 8 березня 2016 року.

Зранку то йшов дощ, то світило сонце. Привітний вітерець пестив обличчя. Незвична тиша в аеропорту Бориспіль дивувала. Але все було зрозуміло. Весь аеропорт терпляче очікував спецрейсу з Будапешта. Інші літаки було «відсунуто», і вони терпляче накручували кола десь поблизу Києва, очікуючи на «добро» від диспетчерів знизу.

Над моєю головою молодий помічник тримав парасолю. Ліворуч стояв інший помічник із двома букетами жовтих троянд. Весь інший почет стовбичив за плечима. Попри оточення, яке поставили ще до нашого прибуття в аеропорт, сотням кореспондентів вдалося потрапити всередину. Так що доведеться показатись і їм на очі, але тільки на мить. А потім — вінчання у Володимирській церкві, відвідування виборчої дільниці, і тільки тоді ми зможемо відпочити від спалахів, запитань, поглядів та шуму.

Невеличкий літачок зайшов на посадку. Легко торкнувся бетонної смуги й покотився в нашому напрямі.

За плечима зашепотілися. Я побачив, що навколо мене світить сонечко, і тільки я один стою у тіні від парасолі. Я похмуро озирнувся на помічника. Він зрозумів усе без зайвих слів. I відразу ж на моє обличчя лягли теплі сонячні промені.

А літак наблизився та зупинився. До нього відразу поквапилося двоє, пхаючи поперед себе трап. Ще двоє бігли, несучи в руках килимову доріжку.

Я теж попрямував до літака. Під ногами постійно хлюпотіли дрібні калюжі, але я не дивився під ноги. За спиною гуділо від армії супроводжуючих мене ніг.

Трап установили біля дверцят низенького літака. Килимову доріжку вже розстелили. Я завмер, ступивши на дальній від трапа край цієї доріжки. I подумав: добре, що вона не червона, а якась домашня, з темно-синьою хвилястою лінією скраю і ледь помітними українськими «рушничковими» орнаментами.

Овальні дверцята відчинилися, і на трап першою вийшла стюардеса. На її обличчі спочатку з’явився переляк, потім усмішка. Вона, мабуть, не сподівалася такої навали. Або не розуміла, хто летить у її літачку.

Другою на трап вийшла Ніла, за нею — Ліза. Я вихопив у помічника обидва букети й побіг до них, відчуваючи, що от-от розридаюсь від щастя. Вони були тут. Вони були моїм порятунком. Вони були й порятунком країни, але це не було важливим. Ані для мене, ані для Ніли з Лізою! Так просто співпало. Просто країна вирішила скористатись моїм щастям у користолюбних цілях.

«Наші президенти не бігають!» — пролунав з пам’яті голос Догмазова.

«Господи! — встиг подумати я. — Здається, я молодшаю! До мене повертається пам’ять!»

Я добіг до трапа саме тієї миті, коли мої обидві дівчинки ступили на килимову доріжку. Обидві були налякані, і, лише зупинивши на мені свої погляди, вони відтанули, пожвавішали, вчепилися за моє обличчя поглядами, як за рятувальний круг під час океанської бурі.

Ми обійнялися і дружньо заридали. Вірніше, заридали вони, а я заплакав від щастя. Схиливши голови, обхопивши одне одного руками так, що наш трикутник став рятувальним кругом, ми й стояли. Нам було начхати на телекамери, що пильно вивчали нас і наші почуття своїми об’єктивами, немов для передачі «У світі тварин». Начхати було на всіх, хто зібрався поблизу. На тих, хто споглядав з цікавістю, й на тих, хто сором’язливо дивився вбік. Мені було начхати на всіх!

Пішов дощ, а ми все ще ховалися від світу в нашому маленькому сімейному колі, яке ніби щойно народилося, відгородившись від усього іншого своїми спинами. Й не відразу підійшов до нас помічник із парасолею, теж, мабуть, не знаючи, що робити, не вміючи поводитись у подібній неофіційній людській ситуації.

Львович хотів розсадити нас по різних «мерседесах», але, зустрівшись із моїм сердитим поглядом, погодився, щоб ми усі сіли в одну машину.

Вся кавалькада рушила Бориспільським шосе. Безкінечним ланцюгом з обох боків найкращого українського автобану стояли «струнко» курсанти та міліціонери, мимо яких летіли зі швидкістю вітру десятки машин. Сяяло сонце, знову звільнившись від набридливих маленьких весняних хмарок. Неділя обіцяла бути найприємнішою у моєму житті.

Наше вінчання транслювалося з Володимирівського собору всіма українськими телеканалами вживу, в «реальному часі», як полюбляв говорити один з моїх колишніх прес-секретарів. Це мені вже потім розповіли, що відразу після телетрансляції диктор нагадав телеглядачам, що цієї неділі проходять вибори президента. I телеглядач справді пішов і проголосував. Проголосував за мене нічим не гірше від в’язнів чи солдатів. Бідолашний комуніст набрав лише шість відсотків.

У квартирі на Десятинній від понеділка стало набагато веселіше. Я щедро поділився з Нілою і Лізою своєю службовою житловою площею. Лише ванну кімнату з виглядом на минуле і на Андріївський узвіз залишив виключно за собою. В іншому, дальньому кінці квартири була ще одна ванна кімната. Я не пам’ятаю, щоб коли-небудь нею користувався, але тепер настав і її час. Помічників і блукаючу челядь я переселив у службові приміщення й наказав без виклику не з’являтися. Охоронець на поверсі відразу зрозумів зміни у планах мого особистого життя й став шанобливо віддавати честь не лише мені, а й Нілочці, що їй дуже сподобалось.

Почалося нове життя. I у мене, і в усієї країни. I я вирішив: поки я щасливий, буду робити все, щоб і країна почувалася щасливою.

ЕПІЛОГ

Київ. 15 березня 2016 року.

Новини останніх двох днів не могли не стурбувати мене. Спочатку з Нью-Йорка прийшло повідомлення про те, що на аукціон Сотбіс було виставлено диван майора Мельниченка. Рекламував його сам уже постарілий майор, кілька разів присідаючи на нього й закидаючи руки на спинку дивана. Торги, чесно кажучи, не відбулися, і диван було продано за початкову ціну колишньому прем’єрові Лазаренку, щойно звільненому з американських місць позбавлення волі. CNN кілька разів прокручувало цей репортаж, супроводжуючи його картою Європи з позначенням точних географічних кордонів України.

Львович дозволив собі посміятися з цієї історії, поки я, сидячи у вітальні, уважно проглядав відеозапис. Мені не було смішно. Викрадений диван був чимось на кшталт викраденої національної честі. Адже винних так і не знайшли.

Друга новина, як я відразу зрозумів, збиралась мати набагато серйозніші наслідки для України. Московський патріархат заздалегідь оголосив про свій подарунок для України на честь двадцятип’ятиріччя Незалежності. Подарунок призначався Києво-Печерській лаврі, і цим подарунком були мощі святого великомученика Володимира Ульянова. Російські телеканали показали затверджений маршрут, яким понесуть мощі святого на своїх плечах істинно віруючі православні з Москви до Києва. Маршрут, звиваючись і вигинаючись, проходив через усі великі міста Східної й Південної України. Чим закінчиться такий хресний хід, залишалося лише здогадуватися.

Але для аналізу наслідків і здогадів існувала достатня кількість фахівців і у службі генерала Свєтлова, і в адміністрації президента. Тому я міг зараз про це не турбуватися. Головне — вагітність Нілочки проходила добре, і, попри дуже ранній термін, лікарі робили найблагополучніші прогнози.

Потай я розмірковував про власне майбутнє. «Дистанційку» від мого серця я все ж таки віддав на постійне зберігання Свєтлову. І зараз уявляв собі, як після народження немовляти тихенько піду у відставку. Любити маленьке рідне створіння набагато легше, ніж намагатися любити цілу країну. Легше та приємніше, не кажучи вже про те, що зазвичай дитина відповідає на любов взаємністю. На відміну від країни.

ПІСЛЯМОВА

Гарна історія не закінчується ніколи. Ось і ця закінчилася лише частково. Якщо ви справді бажаєте дізнатися, що було й буде далі, напишіть мені, вашому оповідачеві. І я знову сяду за робочий стіл, щоб відновити минуле та домислити майбутнє.

З повагою

Автор

Content

Андрій Курков
Остання любов президента

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

ЕПІЛОГ

ПІСЛЯМОВА