Мишел Уелбек

По-широко поле за борбата

Първа част

1

Нощта се превали, а денят се приближи: да отхвърлим прочее делата на мрака и да наденем оръжието на светлината.

Рим. 13:12

В петък вечерта бях поканен на купон у един колега от службата. Бяхме поне трийсет души, все средни кадри на възраст от двайсет и пет до четирийсет години. По едно време някаква патка започна да се съблича. Свали си тениската, след това сутиена, после и полата, като през цялото време правеше невероятни физиономии. Няколко секунди се повъртя по пликчета, след което започна да се облича, понеже не виждаше какво друго може да прави. Впрочем тя не спи с никого — затова поведението й е толкова абсурдно.

След четвъртата чаша водка доста ми прилоша и се наложи да се излегна на купчина възглавнички зад канапето. Малко след това две момичета се настаниха на въпросното канапе. И двете въобще не бяха хубави — всъщност това са дежурните дропли. Ходят да се хранят заедно и четат книги за развитието на говора при детето или нещо от този род.

Двете веднага почнаха да коментират новините на деня, как едно момиче от службата дошло на работа със страшно „миниатюрен“ минижуп — направо й се виждал задникът.

Мнението им по въпроса ли? Ами било чудесно. Силуетите им, странно уголемени, се очертаваха като театър на сенките върху стената над мен. Гласовете им сякаш идваха свише, малко като Светия Дух. Всъщност изобщо не бях добре — това беше ясно.

Цели петнайсет минути ръсиха тъпотии. Имала право да се облича, както си искала, това въобще не било от желание да съблазнява пичовете, искала просто да си се чувства добре, да се харесва на себе си и прочее. Последни злокобни останки от провала на феминизма. По едно време дори произнесох тези думи на глас: „Последни злокобни останки от провала на феминизма“. Но двете не ме чуха.

Аз също бях забелязал въпросното момиче. Как да не го видиш. Че дори и шефът се беше надървил.

Заспал съм преди края на разговора, но ме споходи мъчителен сън. Двете дропли се държаха под ръка в коридора, който се простира от единия до другия край на службата, маршируваха с високо вдигнат крак и пееха гръмогласно:

Задник гол ще ти покажа

не за да те свалям, не!

С рунтав крак ще те облажа,

тъй си правя кеф поне.

Момичето с минижупа стоеше в рамката на отворена врата, но този път беше с дълга черна рокля, тайнствена и строга. Гледаше ги с усмивка. На раменете й беше кацнал огромен папагал, който всъщност бе шефът. От време на време тя го галеше по перата на корема небрежно и същевременно умело.

Когато се събудих, установих, че съм повърнал върху мокета. Купонът беше към края си. Скрих повърнята под купчина възглавнички и станах, за да се опитам да се прибера у дома. Тогава забелязах, че съм си изгубил ключовете за колата.

2

Сред Марселовци

По-следващият ден беше неделя. Върнах се в квартала, но пак не можах да си намеря колата. Всъщност не помнех къде съм паркирал — всичките улици ми се струваха еднакво подходящи за тази цел. Улица „Марсел Самба“, „Марсел Дасо“… много Марселовци. Правоъгълни блокове, в които живеят хората. Силно усещане за идентичност. Но къде ли беше колата ми?

Както си ходех из тези Марселовци, постепенно заради колите и нещата от този свят ме обзе някакво чувство на умора. Откакто бях купил моето „Пежо-104“, си бях имал само неприятности: множество непонятни ремонти, няколко ожулвания… Разбира се, шофьорите насреща разиграват спокойствие, вадят формуляр за констативен протокол по взаимно съгласие, казват: „Окей, разбрахме се“; всъщност обаче в очите им се чете омраза — много е неприятно.

Пък и ако се замислим, ходех на работа с метрото. Вече не пътувах никъде през уикендите поради липса на подходяща дестинация. За отпуските най-често се насочвах към груповите екскурзии, понякога към ваканционни клубове. „За какво ми е тази кола?“ — повтарях си нетърпеливо, свивайки по улица „Емил Ландрен“.

И ето че едва когато излязох на авеню „Фердинан Бюисон“, ми хрумна да подам сигнал за кражба. В наши дни се крадат много коли, най-вече в близките предградия. Случката щеше да бъде лесно допустима и възприета както от застрахователната компания, така и от моите колеги. Защото как да призная, че съм си изгубил колата? Би било непредпазливо — веднага щяха да ме вземат за шегобиец и дори за ненормален или за палячо. С тия работи шега не бива — именно в такива ситуации другите си създават мнение за теб, завързват се и се развързват приятелства. Познавам живота, имам представа. Да признаеш, че си изгубил колата си, означава на практика да се отлъчиш от обществото. Така че я по-добре да я обявя за открадната.

По-късно вечерта самотата ми стана болезнено осезаема. По кухненската маса се въргаляха листове, леко изцапани с риба тон по каталонски на фирмата „Сопике“. Върху тях бях нахвърлял бележки за анималистично повествование. Анималистичното повествование е литературен жанр като всички останали, може би по-висш от други. Така или иначе, аз пиша анималистични повествования. Въпросното беше озаглавено „Диалозите на кравата и кобилката“. Би могло да бъде определено като етическо разсъждение. Бях се вдъхновил за него при кратка служебна командировка в областта Леон в Бретан. Ето един характерен откъс от съчинението:

„Да разгледаме най-напред бретонската крава: през цялата година тя мисли само за хрупане, лъсналата й муцуна се свежда и издига с впечатляваща равномерност и никаква трепетна боязън не смущава трогателния поглед на светлокафявите й очи. И това е тъй благонравно, и това е сякаш свидетелство за дълбока екзистенциална цялост, за завидна в много отношения тъждественост между нейното битие-в-света и нейното битие-за-себе си. Уви, в случая философът се лъже и неговите изводи, макар и основаващи се на правилна, дълбока интуиция, ще бъдат обезсилени, ако той предварително не се е застраховал и не е потърсил услугите на естествоизпитателя. Защото природата на бретонската крава е двойствена. В определени периоди от годината (опиращи се тъкмо на безотказно функциониращата генетична предопределеност) в нейното битие настъпва причудлива революция. Мученето й се засилва, става продължително, хармоничната му структура се променя и понякога стъписващо заприличва на някои стенания, които убягват на човеците. Движенията й стават по-бързи, по-нервни и понякога тя пристъпва в тръс. Дори муцуната й, която дотогава с лъсналата си равномерност е изглеждала създадена само да отразява абсолютната перманентност на една скалоподобна мъдрост, сега се свива и гърчи под болезненото въздействие на наистина силно желание.

Разковничето на загадката е твърде просто: както казват говедовъдите на циничния си жаргон, бретонската крава иска само (проявявайки така — за което трябва да й бъдем благодарни — едничкото желание в своя живот) «да бъде натъпкана». И тя бива натъпкана, малко или много, директно; спринцовката за изкуствено осеменяване действително може, макар и с цената на някои емоционални усложнения, да замени пениса на бика при това действие. И в двата случая кравата се успокоява и се връща към първоначалното си състояние на вглъбена медитация, с тази разлика, че след няколко месеца ще роди прекрасно малко теленце. А това, между другото, е чиста печалба за говедовъда.“

Естествено, говедовъдът символизира Бог. Воден от ирационална симпатия към кобилката, той още в следващата глава й обещава вечна наслада с множество жребци, а кравата, съгрешила поради възгордяване, постепенно ще бъде осъдена на тъжните наслади на изкуственото осеменяване. С печалното си мучене говедото не съумява да отмени присъдата на Великия архитект. Сформираната в знак на солидарност делегация от овце също не успява в това отношение. Както виждаме, в това кратко повествование Бог не е всемилостив.

3

Трудността идва оттам, че не е достатъчно да се живее по правилата. Действително успявате (понякога на косъм, ама много на косъм, но все пак успявате) да живеете по правилата. Подавате данъчните си декларации навреме. Плащате си сметките на точната дата. Никога не излизате без документ за самоличност (и без калъфчето с банковата карта!…).

Само дето нямате приятели.

Правилата са сложни, многопластови. В извънработно време трябва да се правят покупки, да се теглят пари от банкоматите (пред които тъй често се налага да чакате на опашка). А не бива да се забравят и всевъзможните плащания в полза на органите, от които зависят различни аспекти на вашия живот. На всичкото отгоре може да се разболеете, а това води до нови разходи и формалности.

Остава ви обаче свободно време. Какво да правите? Как да го оползотворите? Като се поставите в услуга на ближния? Само че ближният изобщо не ви интересува. Да слушате дискове? Някога това е било решение, но съгласете се, че с годините музиката все по-слабо ви вълнува.

Майсторенето вкъщи, разгледано в най-широк смисъл, може да бъде някакъв изход от положението. Ала нищо не може да попречи на все по-честото настъпване на онези мигове, в които абсолютната ви самота, усещането за всеобща празнота, предчувствието, че съществуването ви се доближава до болезнена и безвъзвратна катастрофа, се съчетават, за да ви докарат до състояние на реално страдание.

Само че дори и тогава все още не ви се умира.

Имали сте някакъв живот. Имало е моменти, в които сте имали живот. Разбира се, не ги помните добре, но някои снимки са свидетелство за тях. Това вероятно се е случило през юношеството или някъде там. Как само ви се е живеело тогава! Животът ви е изглеждал изпълнен с безподобни възможности. Можели сте да станете естраден певец, да отидете във Венецуела.

По-изненадващото е, че сте имали и детство. Наблюдавайте сега седемгодишно дете, което играе с фигурки на войници на килима в хола. Моля да го наблюдавате внимателно. След развода вече няма баща. Рядко вижда майка си, която заема важна длъжност в козметична фирма. И все пак то играе с войничетата и явно живо се интересува от заложените в тях представи за света и войната. Е, липсва му обич, но пък я как се интересува от света!

И вие сте се интересували от света. Преди много години — моля, спомнете си. Сферата на правилата вече не е била достатъчна; не сте можели да живеете повече в сферата на правилата и сте навлезли в полето на борбата. Моля ви да се върнете точно към този момент. Било е отдавна, нали? Спомнете си — водата е била студена.

Сега сте далече от брега — о, да, колко далече сте от брега! Дълго сте вярвали в съществуването на друг бряг, но вече не вярвате. Обаче продължавате да плувате и с всяко движение се доближавате до удавянето. Задушавате се, белите ви дробове сякаш горят. Водата ви се струва все по-студена и най-вече все по-горчива. А и не сте толкова млад. Ей сегичка ще умрете. Няма нищо. Тук съм. Няма да ви изоставя. Продължавайте да четете.

Спомнете си пак как сте навлезли в полето на борбата.

Следващите страници представляват роман; в смисъл — поредица от случки, чийто герой съм аз. Изборът да пиша автобиографично съчинение всъщност не е избор — просто нямам друг изход. Ако не опиша какво съм видял, ще страдам — може би дори малко повече. Само малко — наблягам на това. Писането никак не облекчава. То очертава, отграничава. Внася елемент на свързаност, представа за реализъм. Все тъй се губим в кървава мъгла, но съществуват и някои ориентири. Хаосът вече е само на метри. Всъщност — слаб успех.

Какъв контраст с абсолютното, чудотворно удоволствие от четенето! Цял живот четене би ме удовлетворил напълно — знаех си го още на седем години. Текстурата на света е болезнена, неадекватна и дори, струва ми се, непроменима. Наистина вярвам, че цял живот четене би ми допаднал повече.

Но не ми е бил даден такъв живот.

Скоро навърших трийсет години. След хаотично начало завърших успешно висшето си образование. Днес съм среден кадър. Анализатор програмист във фирма за компютърни услуги, заплатата ми е 2,5 пъти колкото минималната — това осигурява добра покупателна способност. Мога да се надявам на значителен растеж в йерархията на фирмата, освен ако не реша, както правят мнозина, да постъпя при някой клиент. Изобщо имам основание да бъда доволен от социалния си статус. В сексуално отношение обаче успехът не е толкова блестящ. Имал съм отношения с жени, но ограничени във времето. Не притежавам красота и личен чар, често изпадам в депресивни състояния, съвсем не отговарям на основните изисквания на жените. Ето защо у жените, разтваряли за мен органите си, винаги съм усещал известна резервираност — за тях всъщност съм бил само все пак нещо. А всеки би се съгласил, че това не дава идеални изгледи за продължителна връзка.

Откакто се разделихме с Вероник преди две години, не съм имал връзка с жена; крехките ми и несъстоятелни опити за нещо подобно завършваха с предвидим неуспех. Две години — това си изглежда доста дълъг период. В действителност, когато човек работи, минават много бързо. Кой не би го потвърдил — много бързо минават.

Възможно е, симпатични ми читатели-приятели, самите вие да сте жени. Не се притеснявайте, случват се такива работи. Впрочем това с нищо не променя нещата, които искам да ви кажа. Целя максимален обхват.

Нямам намерение да ви очаровам с изтънчени психологически оценки. Нито пък амбицията да си спечеля аплодисменти чрез финес или хумор. Има автори, които впрягат таланта си за деликатни описания на различни душевни състояния, черти на характера и прочее. Аз не съм от тях. Всичкото това трупане на реалистични подробности, предназначени да описват ясно охарактеризирани герои, винаги ми се е струвало, извинявам се за израза, пълна тъпня. Даниел бил приятел с Ерве, но донякъде не одобрявал Жерар. Фантазиите на Пол намерили въплъщение във Виржини, пътуването на братовчедка ми до Венеция… всичко това може да отнеме часове. По-добре да наблюдаваме омари, които са се накачулили един връз друг в аквариум (за целта е достатъчно да отидем в някой рибен ресторант). Не обичам много да общувам с хората.

Напротив — за постигането на тази иначе философска цел, която съм си поставил, трябва да окастрям. Да опростявам. Да премахвам една по една цяла купчина подробности. Ще ми помага само ходът на събитията. Светът се уеднаквява пред очите ни, средствата за масова комуникация напредват, интериорът на апартаментите се обогатява с нови уреди. Човешките взаимоотношения постепенно стават невъзможни, а това намалява количеството случки, от които е изграден всеки живот. И постепенно лицето на смъртта се появява в цялото си великолепие. Третото хилядолетие изглежда многообещаващо.

4

Бернар, о, Бернар

Когато дойде понеделник и отидох на работа, научих, че фирмата продала някакъв софтуер на Министерството на земеделието и че съм избран да обуча служителите да боравят с него. Новината ми съобщи Анри Ла Брет (той много държи името му да се пише с игрек накрая вместо с „и“, а фамилията му — разделено). И той като мен е на трийсет години, но ми е пряк началник; отношенията ни са обагрени с прикрита враждебност. Затова той още от самото начало уточни с видимо злорадство, сякаш се радваше да ме притисне, че покрай този договор ще се наложи да пътувам неведнъж: до Руан, до Ла Рош-сюр-Йон и къде ли още не. Подобни командировки винаги са били кошмарни за мен; Анри Ла Брет много добре го знае. Можех да възразя, че в такъв случай напускам, но не го направих.

Далече преди да стане модно, фирмата ми бе разгърнала истинска екипна подготовка (създаде си лого, раздаде суичъри на служителите, организира поощрителни семинари в Турция). Тя е високоефективно предприятие и се радва на завидна репутация в бранша — добра фирма, откъдето и да се погледне. Сигурно разбирате, че не мога да напусна само защото така ми е щукнало.

Десет сутринта е. Седя в тих бял кабинет срещу един тип, малко по-млад от мен, който наскоро постъпи във фирмата. Май се казва Бернар. Посредствеността му е отчайваща. Непрекъснато говори за пари и за вложения: инвестиционни фондове, държавни облигации, спестовни влогове за жилище… край няма. Разчита на лихвен процент, малко по-висок от инфлационния. Досаден ми е — не успявам да му отговоря. А мустакът му мърда.

Когато излиза от кабинета, отново настъпва тишина. Работим в напълно опустошен квартал, заприличал почти на лунен пейзаж, някъде в тринайсети парижки район. Като пристигаш с автобус, ти се струва, че току-що е свършила третата световна война. Нищо подобно — просто поредният градоустройствен план.

Прозорците ни гледат към запустял терен, който практически се простира докъдето ти поглед стига — кален, с настръхнали огради. Няколко скелети на сгради. Неподвижни кранове. Атмосферата е спокойна и хладна.

Бернар се връща. За по-весело му разказвам, че в кооперацията ми се носи воня. Забелязал съм, че обикновено хората обичат подобни смрадливи истории; пък и действително тази сутрин, като слизах по стълбите, наистина усетих отвратителна миризма. Какво прави чистачката? Обикновено е толкова работлива.

Той казва: „Сигурно някъде е умрял плъх“. Незнайно защо, тази вероятност видимо го забавлява. Мустакът му леко помръдва.

Горкият Бернар всъщност. Как ли живее? Дали си купува сидита от FNAC?[1] Човек като него трябва да има деца; ако имаше деца, бихме могли да се надяваме все нещо да излезе от гъмжилото дребни Бернаровци. Но не, той дори не е женен. Напразно се надяваме.

Всъщност не е чак толкова за оплакване добрият Бернар, милият Бернар. Дори си мисля, че е щастлив в отредената му мярка, разбира се — в мярката му на Бернар.

5

Установяване на контакт

По-късно си уговорих среща в Министерството на земеделието с една жена, на име Катрин Льошардоа. Софтуерът се казваше „Сикомор“, тоест клен. Истинският клен е дърво, което се цени в мебелното производство и освен това дава сладък сироп, расте в някои студени части на умерения пояс, особено в Канада. Софтуерът „Сикомор“ е създаден на езика „Паскал“, а в някои свои части и на езика „Си плюс плюс“. Паскал е френски писател от XVII век, автор на прословутите „Мисли“. Това е и силно структуриран език за програмиране, особено подходящ за статистическа обработка, който бях усвоил в миналото. Софтуерът „Сикомор“ трябваше да служи за изплащането на държавните помощи за земеделските производители — област, с която беше натоварена Катрин Льошардоа, в компютърен аспект, разбира се. Дотогава с нея все още не се бяхме срещали. Така че това беше „първо установяване на контакт“.

Най-очарователната страна на нашите професии от областта на компютърното инженерство несъмнено е контактът с клиентите, или поне това обичат да изтъкват ръководителите на фирмата на чашка смокинова ракия (неведнъж съм подочувал плажните им приказки при последния семинар във ваканционния клуб в Кушадасъ).

Що се отнася до мен, винаги съм подхождал с известни опасения към първия контакт с нов клиент. Има различни хора, организирани в дадена структура, и човек трябва да свикне да общува с тях — трудна работа. Разбира се, опитът бързо ме научи, че ми се пада все да срещам, ако не напълно еднакви хора, то поне напълно подобни в своите навици, виждания, вкусове и подход към живота. Така че на теория няма от какво да ме е страх, още повече че професионалният характер на срещата по принцип е гаранция за нейната безопасност. Това не ми е попречило обаче да осъзная също, че хората често обичат да се налагат посредством изтънчено неприятни особености, недостатъци, черти на характера и така нататък — несъмнено за да задължат събеседниците си да ги третират като отделни индивиди. Така например някой си обича тенис, друг си пада по езда, трети играе голф. Някои висши кадри лудеят по филе от херинга, други го ненавиждат. Колкото хора, толкова и варианти. Общата рамка на „първия контакт с клиента“ може и да е ясно очертана, но за съжаление, винаги си остава някакъв процент несигурност.

В конкретния случай, когато се явих в кабинет 6017, Катрин Льошардоа я нямаше. Бях уведомен, че „се забавила в централната сграда за допълнителна настройка“. Поканиха ме да седна, за да я изчакам, което и направих. Разговаряха за атентата, извършен предния ден на „Шан-з-Елизе“. Някой заложил бомба под диван в едно кафене. Двама души загинали. Трети останал без крака и половин лице; щял да остане осакатен и сляп. Научих, че това не било първият атентат — няколко дни преди това избухнала бомба в поща до парижкото кметство и разкъсала петдесетина годишна жена. Научих също, че тези бомби били залагани от арабски терористи, които настоявали за освобождаването на други арабски терористи, задържани във Франция за различни убийства.

Към седемнайсет часа се наложи да отида в полицейското управление, за да подам жалба за кражбата на моята кола. Катрин Льошардоа още не беше дошла и аз изобщо не се бях включил в разговора. Предполагам, че ще установим контакт някой друг ден.

Инспекторът, който натрака жалбата ми, беше горе-долу на моите години. Явно беше от Прованс и носеше брачна халка. Зачудих се дали жена му, децата му и той самият са щастливи в Париж. Дали жена му работи в пощата? Дали децата му ходят на ясла? Няма как да узная.

Както можеше да се очаква, той беше леко огорчен и разочарован: „То кражбите… не спират по цял ден… никакъв шанс… после, така или иначе, ги пускат веднага…“. Кимах утвърдително със симпатия, докато той произнасяше тези прости и верни думи, плод на ежедневния му опит, но нищо не можех да направя, за да облекча неговия товар.

Към края обаче ми се стори, че огорчението му се обагри с леко положителна краска: „Хайде, довиждане! Колата ви може и да се намери все пак! Случва се!…“. Мисля, че искаше да каже и нещо повече, но нямаше какво.

6

Вторият шанс

На другата сутрин научавам, че съм допуснал грешка. Трябвало да настоявам да се срещна с Катрин Льошардоа — тръгването ми без никакви обяснения било изтълкувано зле от Министерството на земеделието.

Научавам също така — това вече е изненада, — че работата ми в рамките на предишния договор не била достатъчно задоволителна. Досега го премълчавали, но наистина не ме били харесали. В известен смисъл чрез сегашния договор с Министерството на земеделието ми се давал втори шанс. Моят началник-отдел добива напрегнато изражение като в американски сериал и ми казва: „Ние сме в услуга на клиента, нали разбирате. В нашите професии, уви, рядко ни се дава втори шанс…“.

Съжалявам, че съм разочаровал този човек. Много е красив. Лице, едновременно чувствено и мъжествено, късо подстригани сиви коси. Бяла риза от безупречен, много фин плат, под която личат мощни, загорели гръдни мускули. Вратовръзка на широки райета. Естествени, твърди движения, признак за съвършена физическа кондиция.

Единственото извинение, което ми хрумва — и което ми се струва твърде слабо, — е, че са ми откраднали колата. После докладвам за психическо разстройство в начален стадий, с което веднага съм се заел да се боря. Тогава у моя началник-отдел нещо коренно се променя — кражбата на колата ми видимо го възмущава. Не знаел, нямало как да отгатне сам. Сега вече разбирал по-добре. И когато излизах от кабинета му, той — прав до вратата, здраво стъпил върху дебелия бисерносив мокет — развълнувано ми пожела „да не се предавам“.

7

Катрин, мила моя Катрин

Good times are coming

I Hear it everywhere I go

Good times are coming

But they’re sure coming slow[2].

Нийл Йънг

Жената на регистратурата в Министерството на земеделието отново е с кожен минижуп, но този път нямам нужда от нея, за да открия кабинет 6017.

Още от самото начало Катрин Льошардоа потвърждава всичките ми опасения. На 25 години е, има диплома за средно образование по програмиране, развалени предни зъби. Агресивността й е учудваща:

— Да се надяваме, че програмата ви ще работи! Ако е като предишната, която купихме от вас… голям боклук. Разбира се, не аз решавам какво да се купи. Аз съм само слугинчето, дето оправя бакиите на другите…

И тъй нататък.

Обяснявам й, че и аз не решавам какво да продаваме. Или какво да произвеждаме. Всъщност нищо не решавам. Нито аз, нито тя решаваме каквото и да било. Дошъл съм просто да й помогна, да й дам бройки от упътването, да се опитам да доуточня с нея един график за обучение… Но нищо не успява да я усмири. Яростта й е дива, яростта й е дълбока. Сега вече говори за методология. Според нея всички трябвало да се съобразяват със строга методология, основана на структурирано планиране; вместо това обаче царяла анархия, графиците се изготвяли както падне, всеки правел каквото си иска и не му пукало за другите, нямало съгласуване, нямало общ проект, нямало хармония, Париж бил отвратителен град, хората не се срещали, дори не се интересували от работата си, всичко било повърхностно, всеки се прибирал у дома в шест, пък дали си е свършил работата — на никого не му пука.

Предлага ми да отидем да пием кафе. Аз, разбира се, приемам. Кафето е от автомат. Нямам монети, тя ми дава два франка. Кафето е отвратително, но това не подкосява нейния устрем. В Париж можело и да пукнеш на улицата, но на никого не му дремело. В родния й край, в областта Беарн, не било така. Всеки уикенд си ходела в родния край, а вечер посещавала курсове в Националната консерватория по изкуствата и занаятите, за да си подобряла положението. След три години може би щяла да вземе диплома за инженер.

Инженер. Аз съм инженер. Трябва да кажа нещо. Опитвам се да се осведомя с леко атрофирал глас:

— На какви курсове ходите?

— По контрол на управлението, факториален анализ, алгоритмика, финансово счетоводство.

— Сигурно не е шега работа… — отбелязвам аз леко отнесено.

Да, не било лесно, но тя не се бояла от работата. Вечер често работела до полунощ в гарсониерата си, за да си напише домашните. Така или иначе, в живота човек трябвало да се бори, за да постигне нещо — винаги била смятала така.

Качваме се по стълбите на път за кабинета й. „Е, тогава бори се, мила моя Катрин…“ — казвам си меланхолично. Наистина не е много хубава. Освен развалени зъби има и коси с убит цвят, дребни очички, които блестят от злоба. Няма очертаващи се гърди или дупе. Бог определено не е бил много добър към нея.

Мисля, че много добре ще се разбираме. Тя видимо е решена всичко да организира, всичко да ръководи, аз само ще ходя там да провеждам обучението. Това прекрасно ме устройва — нямам никакво желание да й противореча. Не мисля, че ще се влюби в мен; имам чувството, че е неспособна да се опита да направи каквото и да било с някой мъж.

Към единайсет часа в кабинета довтасва нов образ. Казва се Патрик Льороа и явно с Катрин работят в един кабинет. Хавайска риза, стегнати в таза дънки и закачена за колана му връзка ключове, която подрънква при всяка негова крачка. Бил малко скапан, казва ни той. Прекарал нощта в джаз бар с приятел, двамата успели „да забият две мацки“. Така де, доволен е.

Прекарва остатъка от деня в телефонни разговори. Говори високо.

При третия телефонен разговор подхваща една сама по себе си тъжна тема: някаква обща приятелка — негова и на гаджето, на което се обажда, — загинала при автомобилна катастрофа. Утежняващо обстоятелство: на волана бил трети приятел, когото нарича „оня Фред“. А на оня Фред нищо му нямало.

Всичко това по принцип е по-скоро потискащо, но той съумява да прикрие тази страна на въпроса чрез нещо като цинична вулгарност с крака на масата и на тарикатски жаргон.

— Беше супер симпатична тая Натали… И страшно готино маце. Егати шибаната история… Ти ходи ли на погребението? Мен погребенията много не ме кефят. Поне да имаше смисъл… Е, може би за старите все пак. А оня Фред ходи ли? Голям късмет извади това копеле.

Когато идва време за обяд, изпитвам истинско облекчение.

Следобед трябваше да се срещна с началника на отдел „Програмни проучвания“. Не знам точно защо. Във всеки случай поне аз нямах какво да му кажа.

Чаках час и половина в празен, полумрачен кабинет. Нямах особено желание да светна лампата, донякъде от страх да не забележат присъствието ми.

Преди да ме пратят в този кабинет, ми бяха дали обемист доклад, озаглавен „Ръководна схема на плана за компютризация на Министерството на земеделието“. И пак — защо? Този документ изобщо не ме засягаше. Ако можех да се доверя на предговора, беше посветен на „опит за предварително определяне на различните архетипни сценарии, замислени в името на един основен подход — целите“. Самите цели, „оправдани от по-фин анализ от гледна точка на желателността“, бяха например ориентиране на политиката за подпомагане на земеделските производители и животновъдите, развитие на по-конкурентоспособен параземеделски сектор на европейско равнище, възстановяване на търговския баланс в областта на пресните продукти… Прелистих набързо доклада, подчертавайки с молив забавните изречения. Например: „Стратегическият аспект се състои в осъществяването на всеобхватна информационна система, изградена чрез интегриране на разпространяваните разнородни подсистеми“. Или: „Налага се спешно да се валидира един каноничен релационен модел в организационна динамика, която да доведе в средносрочен план до изграждането на обектноориентирана база данни“. Най-накрая някаква секретарка дойде да ми съобщи, че заседанието се проточило и че за съжаление, шефът й нямало да може да ме приеме днес.

Тогава се прибрах вкъщи. Нали и бездруго ми тече заплатата, ха-ха-ха!…

В метростанция „Севр-Бабилон“ видях странен надпис със спрей, който гласеше: „Бог допуска неравенството, а не несправедливостта“. Зачудих се кой ли е така добре осведомен за Божиите намерения.

8

Обикновено през уикендите не се срещам с никого. Стоя вкъщи, подреждам си нещата и тихо се депресирам.

Само че тази събота от двайсет до двайсет и три часа ми се полага общуване. Ще вечерям с приятел свещеник в мексикански ресторант. Ресторантът е добър — в това отношение няма никакъв проблем. Но приятелят ми още ли ми е приятел?

Учихме заедно — бяхме на двайсет години. Все още доста млади. Сега сме на трийсет. След като си взе дипломата за инженер, се записа в Семинарията — просто пое в друга посока. Днес вече е кюре във Витри. Не е лесна енория.

Ям фахита с червен боб, а Жан-Пиер Бюве ми говори за сексуалността. Според него мнимият интерес на нашето общество към еротиката (чрез рекламата, списанията, изобщо медиите) е абсолютно фалшив. На повечето хора всъщност им е писнало от тази тема, но се преструват, че я харесват, поради някакво странно лицемерие с обратен знак.

Заговаря за дисертацията си. „Нашата цивилизация — казва той — страда от изтощение на жизнените сили. По времето на Луи XIV, когато хората са имали силно желание за живот, официалната култура поставяла ударението върху отричането от удоволствията и плътта, настойчиво повтаряла, че светският живот дава само несъвършена радост, че Бог е единственият извор на щастие. Днес — продължава той — такъв начин на говорене не би бил толериран. Имаме нужда от приключения и еротика, защото обичаме да повтаряме, че животът е прекрасен и възбуждащ, но, разбира се, сами се съмняваме в това.“

Струва ми се, че за него съм символ на това изтощение на жизнените сили. Никаква сексуалност, никаква амбиция, никакви развлечения. Не знам какво да му отговоря — имам чувството, че всички хора са горе-долу такива. Считам се за нормален човек. Е, може би не точно нормален, но пък кой е абсолютно нормален, а? Да кажем, че съм 80% нормален.

Само за да не мълча, отбелязвам, че в наши дни всеки човек на даден етап от живота си непременно стига до усещането, че се е провалил. По този пункт сме съгласни.

Разговорът буксува. Човъркам в чинията си с карамелизирано фиде. Той ме съветва да се обърна към Бог или да се подложа на психоанализа. Подскачам, щом чувам това сравнение. Той доразвива мисълта си, интересува се от моя случай — явно мисли, че съм закъсал. Бил съм сам, прекалено сам — според него това било неестествено.

Поръчваме си по чашка твърд алкохол. Той сваля картите: според него решението е Исус — източникът на живот. На богат и жив живот. „Трябва да приемеш божествената си природа!“ — възкликва той. Хората от съседната маса се обръщат към нас. Чувствам се малко уморен; струва ми се, че сме стигнали до задънена улица. Усмихвам се за всеки случай. Нямам много приятели, не държа да загубя и този. „Трябва да приемеш божествената си природа…“ — повтаря той по-тихо. Аз обещавам да се постарая. Добавям няколко изречения, опитвам се да възстановя консенсуса.

После кафе и хайде по къщите. В крайна сметка не беше лоша вечер.

9

Сега шестима души са се събрали около красива овална маса, вероятно от имитация на махагон. Тъмнозелените завеси са спуснати; човек би казал, че се намираме по-скоро в малък салон. Изведнъж ме обзема предчувствието, че заседанието ще продължи цяла сутрин.

Първият представител на Министерството на земеделието е синеок. Млад е, носи малки кръгли очила, сигурно до неотдавна е бил студент. Въпреки младата си възраст създава забележително впечатление за сериозност. През целия предобед си води записки, понякога в най-неочаквани моменти. Явно е някакъв шеф или поне бъдещ шеф.

Вторият представител на Министерството е човек на средна възраст с обрамчваща лицето му брадица, като строгите възпитатели от „Великолепната петорка“[3]. Той явно упражнява силно въздействие върху седящата до него Катрин Льошардоа. Голям теоретик. С всичките си изказвания цели да припомни колко важна е методологията и изобщо — да се мисли, преди да се действа. В случая не виждам защо: софтуерът вече е купен, няма какво повече да се мисли, но се въздържам да го кажа на глас. Веднага усещам, че той нещо не ме долюбва. Как да направя тъй, че да ме залюби? Решавам, докато трае заседанието, на няколко пъти да подкрепя изказванията му с леко глуповат израз на възхищение, сякаш ми е открил невероятни перспективи, в които личи мъдрост и широта на възгледите. По принцип би трябвало да си направи заключението, че съм добронамерен хлапак, готов да последва неговите наставления относно правилната насока.

Третият представител на Министерството е Катрин Льошардоа. Горката — тази сутрин има тъжен вид. Цялата й борбеност от миналия път като че ли я е напуснала. Дребното й грозно личице е начумерено и тя непрекъснато си бърше очилата. Питам се дали не е плакала — представям си как избухва в ридания сутрин, преди да се облече, съвсем самичка.

Четвъртият представител на Министерството е някаква карикатура на земеделец социалист — носи ботуши и канадка, сякаш се връща от теренна експедиция. Има голяма брада и пуши лула. Не бих искал да съм му син. На масата пред себе си е изложил на показ книга, озаглавена „Производството на сирена и новите техники“. Не разбирам какво прави тук, явно нищо не разбира от разглежданата тема; може би е представител на широката база. Във всеки случай явно си е поставил за цел да вгорчава обстановката и да предизвика конфликт чрез непрекъснати забележки относно „безполезността на тези заседания, които никога не водят доникъде“ или относно „тези софтуери, избрани в някакъв кабинет в Министерството, които никога не отговарят на действителните нужди на хората по места“.

Срещу него седи един тип от моята фирма, който неуморно оборва неговите възражения — според мен доста несръчно — с престорената позиция, че оня преувеличава и дори че чисто и просто, се шегува. Той е един от преките ми началници — май се казва Норбер Льожаи. Не знаех, че ще бъде тук, и не мога да кажа, че съм очарован от присъствието му. Този човек има физиономия и поведение на свиня. Възползва се от всяка възможност да се хили дълго и мазно. Когато не се хили, бавно си потрива ръцете една в друга. Пълен е, дори тлъст, а самочувствието му, което няма никакво солидно покритие, обикновено ми е непоносимо. Но тази сутрин наистина се чувствам добре и дори на два пъти се изсмивам с него в отзвук на уместните му забележки.

През целия предобед един седми герой се появява епизодично и разведрява сбирката. Става дума за началника на отдел „Програмни проучвания“ в Министерството на земеделието, с когото се разминах оня ден. Човекът явно си е поставил за цел да въплъщава свръхнаелектризиран образ на млад и динамичен шеф. В това отношение води с няколко обиколки пред всички подобни случаи, които съм наблюдавал досега. Разгърдил се е, сякаш не е имал време да си закопчае ризата, а вратовръзката му е наклонена настрани, все едно заметната от вятъра при придвижването. Наистина, той не ходи по коридорите, а се плъзга. Даже би летял, ако можеше. Лицето му лъщи, косата му е разрошена и влажна, все едно току-що е излязъл от басейна.

При първото си влизане забелязва мен и моя шеф; мълниеносно се озовава до нас, без да съм разбрал как — сигурно е изминал десетте метра за по-малко от пет секунди, във всеки случай не успях да проследя пробега му.

Полага ръка на рамото ми и ми говори мило колко съжалявал, че оня ден ме е накарал да чакам напразно. Усмихвам му се като някаква мадона, казвам, че няма проблеми, че разбирам много добре и че знам, рано или късно, ще се срещнем. Искрен съм. Мигът е особено нежен; навел се е над мен, единствено над мен — някой може да си помисли, че сме влюбени, които животът отново е събрал след дълга раздяла.

Преди да дойде обед, той се появява още два пъти, но всеки път остава на прага и се обръща само към очилатия младеж. Всеки път започва с извинения за безпокойството, усмихвайки се чаровно. Стои на прага, подпрян на крилата на вратата, стъпил само на един крак, сякаш вътрешното напрежение, което го задвижва, не му позволява да се застоява прав на едно място за дълго време.

От самото заседание са ми останали немного спомени; така или иначе, не беше взето никакво конкретно решение, освен през последните петнайсет минути (много набързо, точно преди да отидем да обядваме), когато направихме план-график на обучението в провинцията. Това пряко ме засяга, понеже аз ще трябва да пътувам дотам. Ето защо набързо записвам определените дати и места на хартийка, която изгубвам още същата вечер.

На другия ден всичко ще ми бъде повторно обяснено на брифинг с теоретика. Така например научавам, че Министерството (тоест той, ако правилно съм разбрал) е разработило сложна, тристепенна система за обучение. Целта е да се посрещнат оптимално нуждите на потребителите посредством навързване на допълващи се, но напълно независими едно от друго обучения. Във всичко това, разбира се, личи почеркът на един остър ум.

По-конкретно аз ще трябва да направя обиколка, като най-напред ще отида в Руан за двуседмичен период, после в Дижон за една седмица и накрая в Ла Рош-сюр-Йон. Ще замина на първи декември и ще се прибера обратно за Коледа, за да мога „да прекарам празниците в семейна обстановка“. Има и елемент на човещина. Прекрасно.

Научавам също така — и тук е изненадата, — че няма само аз да провеждам тези обучения. Фирмата ни е решила да прати двама души. Така че ще действаме в тандем. В течение на двайсет и пет минути, сред тревожна тишина теоретикът подробно излага предимствата и недостатъците на обучението в тандем. В крайна сметка в последния момент се оказва, че предимствата май са повече.

Нямам представа кое е другото лице, което ще ме съпровожда. Вероятно някой, когото познавам. Във всеки случай никой не е сметнал за нужно да ме уведоми.

Умело възползвайки се от направена от него странична забележка, теоретикът изтъква, че било жалко, че въпросното друго лице (чиято самоличност до последно ще си остане загадка) не било тук и че никой не счел за уместно да го извика. Изяснявайки аргумента си, той дори имплицитно намеква, че при тези обстоятелства моето присъствие също не е нужно или поне не чак толкова. И аз съм на това мнение.

10

Степени на свобода според Ж.-И. Фрео

После се връщам в офиса на фирмата. Посрещат ме добре — явно съм си възвърнал позициите в дружеството.

Моят началник-отдел ме извиква настрани и ми разкрива важността на този договор. Знае, че съм сериозно момче. Казва няколко горчиво реалистични думи относно кражбата на колата ми. Това е един вид разговор по мъжки до автомата за топли напитки. Признавам този човек за голям специалист по управление на човешките ресурси. Вътрешно ликувам. Изглежда ми все по-красив.

По-късно следобед отивам на прощалния коктейл на Жан-Ив Фрео. „Напуска ни един ценен кадър — подчертава началник-отделът, — един опитен експерт.“ Сигурно в по-нататъшната си кариера ще постига поне същите успехи, както в досегашната — това било единственото зло, което му желаел. И да наминавал, щом му се приискало, да пийва по чашка със старите си приятели! „Първият трудов договор — свойски заключава той — е нещо, което не може да се забрави; почти като първата любов.“ В този миг се питам дали не се е почерпил малко повече.

Кратки ръкопляскания. Настъпва раздвижване около Ж.-Ив Фрео. Той бавно се върти около себе си с доволен вид. Познавам донякъде това момче. Постъпихме по едно и също време във фирмата преди три години, работихме в един кабинет. Веднъж говорихме за цивилизацията. Той казваше — и в известен смисъл си вярваше, — че повишаването на потока от информация в обществото само по себе си е нещо добро. Че свободата не е нищо друго освен възможност за установяване на разнообразни връзки между индивиди, проекти, органи, служби. Според него максималната свобода се състояла в максимален брой възможности за избор. Служейки си с метафора, заета от физиката на твърдото тяло, той наричаше тези възможности за избор „степени на свобода“.

Помня, че седяхме до централния компютър. Климатикът тихо бръмчеше. В известен смисъл колегата сравняваше обществото с мозък, а индивидите — с мозъчни клетки, за които наистина е желателно да изграждат максимум връзки помежду си. Но аналогията свършваше дотук. Защото той беше либерал, което ще рече противник на нещо толкова необходимо за един мозък — проект за обединение.

По-късно щях да науча, че личният му живот е изключително функционален. Живееше в гарсониера в петнайсети район. Отоплението влизало в наема. Той само спял там, защото всъщност много работел — и често в извънработно време четял списание „Микросистеми“. Що се отнасяше до самия него, прословутите степени на свобода се състояха в това, да избира вечерята си по Минител (беше абониран за тази нова за онова време услуга, която осигуряваше доставки по домовете на топли ястия в точно определен час и за относително кратък срок).

Обичах вечер да го гледам как си избира меню, използвайки Минитела в левия край на бюрото си. Закачах го за „розовия чат“, но в действителност бях убеден, че е девствен.

В известен смисъл беше щастлив. Напълно основателно се чувстваше като фактор на телематичната революция. Той действително възприемаше всяко нарастване на компютърната мощ, всяка крачка напред към глобализацията на мрежата като лична победа. Гласуваше за Социалистическата партия. И странно, но обожаваше Гоген.

11

Никога повече нямаше да видя Жан-Ив Фрео, а и защо ми е да го виждам? В крайна сметка не си бяхме симпатизирали. Така или иначе, в наши дни хората не се виждат отново кой знае колко дори когато връзката им е започнала доста ентусиазирано. Понякога се водят запъхтени разговори за общи аспекти на живота, пак понякога се случва някоя гореща прегръдка. Разбира се, разменят се телефонни номера, но по принцип хората рядко се обаждат. И дори когато се обаждат и се виждат, разочарованието и огорчението бързо изместват първоначалния ентусиазъм. Вярвайте ми, познавам живота — механизмът действа безотказно.

Това постепенно изличаване на човешките взаимоотношения донякъде създава проблеми на романа. Ами да — как да сътвориш разказ за буйни страсти, които траят дълги години и понякога засягат няколко поколения? Далече сме от „Брулени хълмове“ — това е най-малкото, което може да се каже. Романът като форма не е замислен за описване на безразличието или на небитието — би трябвало да се намери някаква по-плоска, по-сбита и по-мрачна конструкция.

Ако човешките взаимоотношения постепенно стават невъзможни, това, разбира се, е поради въпросното мултиплициране на степените на свобода, чийто ентусиазиран пророк беше Жан-Ив Фрео. Сигурен съм, че самият той не бе имал никакви връзки с никого — намираше се в състояние на крайна свобода. Не влагам нищо язвително в тези думи. Както вече казах, този човек беше щастлив. Което обаче не означава, че му завиждам за това щастие.

Видът мислители програмисти, към който принадлежеше Жан-Ив Фрео, не е толкова рядък, колкото може да ни се стори. Във всяка средно голяма фирма има по един такъв, по-рядко двама. Освен това повечето хора неопределено допускат, че всяка връзка, и по-специално всяко човешко взаимоотношение, се свежда до обмен на информация (разбира се, ако в понятието „информация“ включим посланията, които не са от неутрално естество, сиреч подразбират възнаграждение или наказание). При тези условия мислителят програмист бързо се превръща в мислител на обществения напредък. Начинът му на говорене често е блестящ и поради това убедителен. Тук може да се включи дори и емоционалното измерение.

На другия ден — пак по повод на прощален коктейл, само че този път в Министерството на земеделието — имах случай да говоря с теоретика, съпроводен както обикновено от Катрин Льошардоа. Той никога не се беше срещал с Жан-Ив Фрео и надали щеше да го срещне. Но при една среща си представям, че интелектуалният обмен би бил любезен, но и по-извисен. Двамата сигурно биха постигнали консенсус по някои ценности като свободата, прозрачността и необходимостта от установяване на система на повсеместни трансакции, обхващащи всички обществени дейности.

Целта на това задушевно събиране беше да се отпразнува пенсионирането на шейсетина годишен човечец с посивели коси и големи очила. Колегите му бяха събрали пари, за да му подарят въдица — японски модел, много ефикасен, с трискоростен спининг и променлива амплитуда само чрез натискане с пръст, — но той все още не знаеше. Стоеше на видно място до бутилките шампанско. Всички един по един отиваха при него, за да го потупат приятелски или да си спомнят някакво общо преживяване.

После началникът на отдел „Програмни проучвания“ взе думата. „Незавидна участ е — започна той — да се вмести в няколко изречения една трийсетгодишна кариера, изцяло отдадена на селскостопанското програмиране. Луи Лендон — припомни той — преживя епичните години на компютризацията. Перфокартите! Спирането на тока! Магнитните барабани!“ При всяко възклицание енергично разперваше ръце, сякаш за да прикани присъстващите да оставят въображението си да полети към този отминал период.

Човечецът, за когото се отнасяше изказването, слушаше с лукаво изражение и хапеше мустака си по не особено приятен начин, но като цяло се държеше прилично.

„Луи Лендон — пламенно завърши началник-отделът — остави свой отпечатък върху селскостопанското програмиране. Без него компютърната система на Министерството на земеделието нямаше да бъде точно такава, каквато е днес. А това никой от сегашните му и дори бъдещи колеги (тук гласът му леко потрепери) не би могъл да забрави напълно.“

Последваха бурни ръкопляскания, които продължиха около трийсет секунди. Младо момиче, избрано сред най-непорочните, връчи въдицата на бъдещия пенсионер. Той срамежливо я размаха. Това беше сигнал за втурване към бюфета. Началник-отделът се доближи до Луи Лендон и го отведе настрана с бавна стъпка и с ръка на рамото, за да размени с него няколко по-нежни и лични думи.

Теоретикът избра точно този момент, за да ми пошушне, че Лендон все пак принадлежи на друго поколение в програмирането. Като програмист нямал реален метод, а действал малко интуитивно — винаги му било трудно да се приспособи към принципите на функционалния анализ. За него понятията от метода „Мьориз“ до голяма степен останали само на книга. Всъщност наложило се всички разработени от него програми да бъдат пренаписани. От две години вече не му възлагали нищо съществено — в известен смисъл го държали в девета глуха. „Разбира се — разпалено добави моят събеседник, — тук съвсем не говорим за личните му качества. Просто нещата се променят, нормално е.“

След като запрати Луи Лендон в дебрите на миналото, теоретикът вече можеше да се отдаде на любимата си тема. Според него въвеждането и придвижването на информацията трябвало да претърпят същите промени като производството и движението на стоките: преход от занаятчийски към индустриален стадий. „В областта на въвеждането на информация — горчиво отбеляза той — все още сме далече от безпогрешността. Претрупаността и неточността често са закон. Недостатъчно развитите мрежи за разпространение на информация си остават неточни и анахронични (Например — гневно изтъкна той — телефонните оператори продължават да разпространяват указатели на хартиен носител!).“ Слава богу, младите искали все повече и по-надеждна информация. Слава богу, те ставали все по-взискателни спрямо времето за отговор. Но все още ни чакал дълъг път, докато стигнем до съвършено информирано, съвършено прозрачно и комуникиращо общество.

Разви и други идеи. Катрин Льошардоа не се откъсваше от него. От време на време се намесваше, потвърждавайки: „Да, това е важно“. Имаше червило по устата и син грим по очите. Полата й достигаше до средата на бедрата, а чорапогащникът й беше черен. Внезапно си казах, че навярно си купува пликчета, може би дори прашки. Шумът от говора в помещението се позасили. Представих си я как избира в „Галери Лафайет“ яркочервени бразилски дантелени прашки. Обзе ме прилив на болезнено съчувствие.

В този миг до теоретика се приближи някакъв негов колега. Двамата леко се извърнаха и се почерпиха с хавански пури „Панатела“. Двамата с Катрин Льошардоа останахме лице в лице. Последва неловко мълчание. По едно време тя намери изход и заговори за хармонизирането на работните процедури между фирмата за услуги и Министерството, сиреч между нас двамата. Беше се приближила още към мен — между телата ни имаше разстояние от трийсет сантиметра, не повече. По едно време, сигурно неволно, леко стисна с пръсти ревера на сакото ми.

Не изпитвах никакво влечение към Катрин Льошардоа. Въобще не ми се искаше да я шибам. Тя ме гледаше усмихнато, пиеше пенливо вино, опитваше се да бъде смела, но аз си знаех — така й се искаше да бъде нашибана. Онази дупка между краката й сигурно й се струваше толкова ненужна. Един кур винаги може да бъде отрязан, но как да забравиш празнотата на влагалището? Положението й ми се струваше отчайващо, а вратовръзката започваше леко да ми стяга. След третата чаша едва не й предложих да си тръгнем заедно, да се изчукаме в някой кабинет, на бюрото или на мокета, все едно; чувствах се готов да извърша необходимите действия. Но си замълчах. А и не мисля, че тя би приела. Или пък трябваше най-напред да я хвана през кръста, да й кажа, че е хубава, да я целуна нежно по устата. Определено нямаше изход. Извиних се набързо и отидох да повръщам в тоалетните.

Когато се върнах, теоретикът се беше върнал при нея и тя го слушаше покорно. В крайна сметка бе успяла да си възвърне самоконтрола — може би така беше по-добре за нея.

12

Този коктейл в чест на пенсионирането на служителя се оказа жалък апогей на отношенията ми с Министерството на земеделието. Бях събрал всички необходими сведения за курса по подготовка. Нямаше да ни се налага повече да се виждаме. Оставаше ми седмица до отпътуването за Руан.

Тъжна седмица. Беше краят на ноември — месец, който обикновено се признава от всички за тъжен. Струваше ми се нормално, при отсъствие на по-осезаеми събития, промените в климата да заемат известно място в моя живот. Впрочем говори се, че старците вече дори не могат да говорят за нещо друго.

Толкова малко съм живял, та съм склонен да си въобразявам, че няма да умра. Струва ми се неправдоподобно човешкият живот да бъде толкова незначителен — представяме си, щем не щем, че нещо рано или късно ще се случи. Груба грешка. Животът може да бъде едновременно кух и кратък. Дните се изнизват плачевно, без следа или спомен, и после изведнъж секват.

Понякога съм си мислил също, че ще успея да се задържа по-трайно в някакъв отнесен живот. Че скуката, относително безболезнена, ще ми позволи да продължавам да върша обичайните неща от ежедневието. Отново грешка. Продължителната скука е нещо неудържимо — рано или късно, се превръща в доста по-мъчително усещане за несъмнена болка. Точно това се случва с мен.

Може би, казвам си, тази командировка в провинцията ще ме пренастрои, сигурно в отрицателен смисъл, но ще ме пренастрои — ще причини поне някакво преобразувание, някакъв трус.

Втора част

1

Малко преди Бабелмандебския проток под двусмислено неизменната морска повърхност се таят големи коралови рифове, разположени на неравно разстояние едни от други, и представляват реална опасност за корабоплаването. Издава ги само някое подаващо се червеникаво парченце, някаква съвсем лека разлика в оцветяването на водата. И стига мимолетният пътник да пожелае да си припомни невероятната гъстота на популацията от акули в този участък на Червено море (ако не ме лъже паметта, там имало близо две хиляди акули на квадратен километър), ще разберете, че го побиват леки тръпки въпреки смазващата, почти нереална жега, която кара околния въздух да трепти от лепкава мараня малко преди Бабелмандебския проток.

За късмет небето осигурява своеобразна компенсация — времето винаги е хубаво, прекалено хубаво, а хоризонтът никога не губи нажежения до бяло блясък, който може да се наблюдава и в металургичните заводи при третата фаза от обработката на желязната руда (имам предвид мига, когато се разлива — сякаш увиснала във въздуха и странно единосъщна с вътрешното си естество — новообразуваната, все още течна стомана). Ето защо повечето лоцмани преодоляват това препятствие без проблем и продължават тихо да порят кротките, топли, багрещи се в цветовете на дъгата води на Аденския залив.

Понякога такива неща наистина се случват и проявяват. Сега е понеделник сутрин, първи декември. Студено е и чакам Тисран до табелата за тръгване на влака за Руан. Намирам се на гара „Сен Лазар“, все по-студено ми е и все повече ми писва. Тисран пристига в последния момент. Трудно ще си намерим места. Освен ако не си е взел билет за първа класа — би му подхождало.

Можех да бъда в тандем с четирима или петима от фирмата, но ми се падна Тисран. Не се радвам особено. Той обаче твърди, че е очарован. „Двамата с теб сме суперекип — заявява той още от самото начало. — Чувствам, че ще се сработим много добре… (и прави някакво въртеливо движение с ръце, сякаш за да онагледи бъдещия ни сговор).“

Вече познавам този младеж — неведнъж сме си бъбрили до автомата за топли напитки. Обикновено разказва солени вицове. Чувствам, че тази командировка в провинцията ще бъде зловеща.

Малко по-късно влакът вече е потеглил. Сядаме сред група приказливи студенти, които явно учат в търговско училище. Настанявам се до прозореца, за да избегна донякъде околния шум. Тисран вади от дипломатическото си куфарче разни цветни брошури за счетоводен софтуер. Те нямат нищо общо с обучението, което ще провеждаме. Решавам да отбележа този факт. Спътникът ми отвръща неопределено: „О, да, «Сикомор» също е готин…“. След това продължава монолога си. Струва ми се, че по отношение на техническите подробности сто процента разчита на мен.

Носи великолепен костюм с червени, жълти и зелени мотиви — почти като средновековен гоблен. От сакото му се подава кърпичка по-скоро в стил „пътуване до Марс“, съчетана с подходяща вратовръзка. Цялото му облекло издава свръхдинамичния специалист по продажби, нелишен от чувство за хумор. Аз пък нося ватирана канадка и дебел пуловер в стил „уикенд на Хебридските острови“. Представям си, че в играта на роли, която се заформя, аз ще представлявам „експерта по системи и мрежи“, компетентния, но недодялан специалист, който няма време да мисли за облеклото си и е дълбоко неспособен да води диалог с потребителя. Това напълно ме устройва. Прав е — добър екип сме.

Като вади всички тези брошури, се питам дали не се опитва да привлече вниманието на седящото вляво от него момиче — студентка от търговското училище, голяма красавица, бога ми. Значи, всичките му приказки са предназначени за мен само привидно. Позволявам си да хвърля някой и друг поглед към пейзажа. Започва да се развиделява. Слънцето изгрява, кървавочервено, ужасно червено, над тъмнозелените поля и над обвитите в омара езерца. Малки селища пушат далече в равнината. Гледката е прекрасна, леко страховита. Тисран не й обръща внимание, но затова пък се опитва да привлече погледа на студентката отляво. Проблемът на Рафаел Тисран — всъщност основната негова черта — е, че е много грозен. Толкова грозен, че видът му отблъсква жените и те не искат да спят с него. Той обаче не се отказва, опитва с всички сили, но не се получава. Не го искат и това е.

И все пак тялото му е близко до нормата: той е средиземноморски тип, макар и леко пълен — както се казва, „набит“. Освен това плешивината му явно напредва бързо. Е, всичко това се ядва, но големият проблем е лицето му. Фасонът му е точно жабешки — дебели, груби, широки, безформени черти, пълна противоположност на красотата. Лъскавата му пъпчива кожа сякаш непрекъснато отделя някаква мазна слуз. Носи бифокални очила, защото на всичкото отгоре е силно късоглед, но се боя, че дори и да носеше контактни лещи, това не би решило проблема. Освен това при разговор му липсва финес, фантазия, хумор, няма абсолютно никакъв чар (чарът е качество, което понякога може да замести красотата, поне при мъжете; впрочем често се казва „той е много чаровен“ или „най-важен е чарът“ — поне така се казва). При това положение той, разбира се, ужасно страда. Но какво да направя? Гледам си пейзажа.

По-късно той вече говори със студентката. Пътуваме по протежение на Сена — алена, изцяло потопена в лъчите на изгряващото слънце, — човек наистина би си помислил, че реката е от кръв, а не от вода.

Към девет часа пристигаме в Руан. Студентката си взема довиждане с Тисран и разбира се, отказва да му даде телефонния си номер. Той ще изпадне в униние за няколко минути и ще се наложи аз да търся автобус.

Сградата на Департаменталната дирекция по земеделието е зловеща, освен това сме закъснели. Тук работят от осем часа — по-късно ще науча, че често е така в провинцията. Обучението започва веднага. Тисран взема думата — представя се, представя ме, представя и фирмата. Предполагам, че после ще говори за програмирането, за интегрираните софтуери и техните предимства. Би могъл да представи и курса, възприетия от нас метод на работа, много неща. Така без проблем бихме могли да изкараме до обед, особено ако не се лишим от добрата стара кафе пауза. Свалям си канадката, разстилам няколко бумаги край себе си.

Публиката се състои от петнайсетина души. Има секретарки и средни кадри, предполагам, техници — приличат на такива. Не изглеждат много лоши или много заинтересувани от програмирането — и все пак, викам си наум, програмирането ще промени живота им.

Веднага си давам сметка откъде ще дойде опасността — от един млад тип с очила, дълъг, тънък и гъвкав. Седи в дъното, сякаш за да надзирава всички. Дълбоко в себе си го наричам Змията, но в действителност той ще ни се представи още по време на кафе паузата под името Шнебеле. Той е бъдещият началник на новосъздадения отдел по програмиране и видимо е много доволен от това. До него седи някакъв тип на петдесетина години, доста якичък, със злобен вид и с изтънена рижа брада. Сигурно е бивш старшина или нещо от сорта. Едното му око е неподвижно — Индокитай, предполагам — и той дълго ще ме гледа с него, сякаш за да ме принуди да обясня причините за присъствието си тук. Изглежда предан телом и духом на шефа си Змията. Прилича по-скоро на дог — тъй де, на онази порода кучета, които захапят ли веднъж жертвата, никога не я пускат.

Съвсем скоро Змията ще зададе въпроси с цел да дестабилизира Тисран, да докаже колко е некомпетентен. Тисран е некомпетентен, това е факт, но не се оставя лесно. Той е професионалист. С лекота ще отблъсне всички атаки — ту ще избегне някой въпрос, ту ще отложи друг за по-нататък. Понякога дори ще успее да внуши, че въпросът сигурно би имал смисъл в по-стари времена, преди да се развие информатиката, но сега вече е безпредметен.

По обед ни прекъсва неприятно остър звънец. Шнебеле се люшва към нас. „Нали ще обядваме заедно?“ Въпросът му не търпи възражение.

Заявява ни, че трябвало да свърши няколко неща преди обяда, извинява се. Но можело да дойдем с него, за да ни „разведе“. Повлича ни по коридорите. Сподвижникът му ни следва на две крачки отзад. Тисран успява да ми каже, че би „предпочел да обядва с двете мацки от третата редица“. Значи, е успял да засече потенциалните си жертви сред публиката. Това беше почти неизбежно, но все пак малко се притеснявам.

Влизаме в кабинета на Шнебеле. Сподвижникът му застива на прага в изчаквателна поза, като че ли е на стража. Кабинетът е просторен, даже прекалено за толкова млад кадър, и отначало си мисля, че ни е довел тук само за да ни го покаже, защото нищо не прави — само чука нервно по телефона. Свличам се на кресло пред бюрото. Тисран прави същото. А оня глупак благоволява да ни разреши: „Ами да, седнете…“. В същия миг от странична врата изниква някаква секретарка и почтително се приближава до бюрото. Тя е доста възрастна, с очила. В ръцете си носи папка с писма за подпис. Ето най-сетне, мисля си аз, причината за целия този мизансцен.

Шнебеле играе ролята си впечатляващо. Преди да подпише първия документ, той дълго го изучава с важно изражение. Посочва някакъв „несполучлив в синтактично отношение израз“. Секретарката казва смутено: „Мога да го поправя, господине“. Оня великодушно отговаря: „Ама моля ви, може да остане и така“.

Отегчителният церемониал се повтаря и с втори, после с трети документ. Започвам да огладнявам. Ставам, за да разгледам снимките по стената. Любителски снимки, грижливо отпечатани и поставени в рамки. Явно изобразяват гейзери, ледни образувания, все неща от този сорт. Сигурно ги е разпечатал сам след ваканцията си в Исландия — вероятно туристическа обиколка, организирана от „Нувел Фронтиер“. Но всяка снимка е обработил със соларизация, с филтри за блик и други подобни, така че на практика нищо не може да се разпознае и се е получило много грозно.

Забелязвайки моя интерес, се доближава и заявява:

— Това е Исландия… Готино местенце.

— Аха… — отговарям аз.

Най-сетне ще ядем. Шнебеле върви пред нас по коридорите, като коментира разположението на кабинетите и „разпределението на пространството“, все едно че току-що е придобил всичко това. От време на време, когато взема завой под прав ъгъл, ми обгръща раменете с ръка, без обаче да ме докосва, слава богу. Крачи бързо, а късокракият Тисран едвам успява да го настигне — чувам го как пъхти до мен. Сподвижникът върви последен, на две крачки зад нас, сякаш за да предотврати някоя ненадейна атака.

Обядът се проточва до безкрай. Отначало всичко върви добре, Шнебеле говори за себе си. Отново ни уведомява, че на двайсет и пет години е началник на отдел „Програмиране“ или поне е на път да стане такъв в непосредствено бъдеще. Три пъти между предястията и основното блюдо ще ни припомни възрастта си: двайсет и пет години.

После поисква да научи какво „образование“ имаме, вероятно за да се увери, че е по-ниско от неговото (самият той бил инженер по селскостопански, водни и горски науки и очевидно се гордее с това; не знам точно какво означава, но по-нататък ще науча, че тези инженери са особена разновидност висши функционери, които се срещат само в ресора на Министерството на земеделието — нещо като възпитаниците на Висшия институт по администрация, но не чак като тях). В това отношение Тисран напълно го задоволява: твърди, че е завършил Висшето търговско училище в Бастия или нещо такова, на границата на достоверността. А аз си дъвча говеждия стек по беарнски и се преструвам, че не съм чул въпроса. Старшината ме гледа с неподвижното си око и за миг се питам дали няма да се развика: „Отговаряйте, като ви питат!“. Просто извръщам глава в друга посока. Накрая Тисран отговаря вместо мен и ме представя като „инженер по компютърни системи и мрежи“. За да придам достоверност на информацията, казвам няколко думи за скандинавските норми и комутацията на мрежи. Шнебеле заема отбранително положение, като се свива на стола си. А аз отивам да си взема крем карамел.

Следобедът ще бъде посветен на практически занятия с компютър. Тук се намесвам аз. Докато Тисран продължава с обясненията, аз обхождам групите, за да проверявам дали всички разбират и правилно изпълняват упражненията. Справям се нелошо — нали това ми е професията.

Двете мацки често ме викат за помощ — те са секретарки и явно за пръв път сядат пред компютър, поради което често изпадат в паника, впрочем напълно основателно. Но всеки път когато се приближа до тях, Тисран се намесва, без да се колебае да прекъсне експозето си. Струва ми се, че го привлича най-вече едната от тях — вярно, че е сладка, сочна, много секси. Носи черно дантелено бюстие, а под него гърдите й леко шават. Уви — всеки път когато той се приближава до горката малка секретарка, лицето й неволно се сгърчва от погнуса, почти би могло да се каже от отвращение. Съдба.

В седемнайсет часа отново отеква неприятният звънец. Курсистите си събират нещата, готвят се да си тръгват, но Шнебеле се приближава до нас — отровният персонаж явно крие още един коз. Най-напред се опитва да ме изолира чрез предварителна забележка: „Мисля, че този въпрос се отнася по-скоро до специалист по системите и мрежите като вас…“. И излага проблема си: трябвало ли да закупят инвертор, за да стабилизират входящото напрежение на тока, захранващ мрежовия сървър? Досега получавал все противоречиви отговори. Нищо не знам по въпроса и се готвя да му го кажа, но Тисран явно е в суперформа и ме изпреварва мълниеносно: по тази тема наскоро излязло проучване — дръзко твърди той. Изводът бил ясен: от определено ниво на експлоатация инверторът бързо си възвръщал парите, във всеки случай за по-малко от три години. За съжаление, не носел проучването в себе си и дори не му помнел точното заглавие, но обещавал да прати копие веднага щом се върне в Париж.

Браво. Шнебеле се измъква напълно сразен. Дори ни пожелава приятна вечер.

Вечерта засега преминава в търсенето на хотел. По инициатива на Тисран се настаняваме в „Арм Кошоаз“. Хубав хотел, даже много хубав, пък и нали не ние плащаме командировъчните си разходи?

После да сме пийнели по едно. Ама иска ли питане!…

В кафенето избира маса недалече от две момичета. Сяда, а двете си тръгват. Дето има една дума, пълен синхрон. Браво, момичета, браво!

В пристъп на отчаяние той поръчва сухо мартини. Аз се задоволявам с една бира. Нещо ми е нервно, непрекъснато пуша, буквално паля цигара от цигара.

Съобщава ми, че се записал в клуб по гимнастика, за да поотслабне „и за да свалям мадами, разбира се“. Чудесно, нямам никакво възражение.

Забелязвам, че пуша все повече — сигурно поне по четири кутии на ден. Пушенето на цигари е станало единствената истинска свобода в моето съществуване. Единствената дейност, зад която заставам напълно, с цялото си същество. Единственият ми проект.

После Тисран подхваща една от любимите си теми, а именно, че „ние, програмистите, сме царе“. Предполагам, че под това разбира висока заплата, известно професионално уважение, възможност за лесна смяна на работното място. Да, тук е прав. Царе сме.

Той доразвива мисълта си. Аз начевам петата кутия „Кемъл“. Не след дълго той си допива мартинито. Иска да се върне в хотела, за да се преоблече преди вечеря. Добре, чудесно, хайде да тръгваме.

Докато го чакам във фоайето, гледам телевизия. Говорят за студентски демонстрации. Една от тях, в Париж, особено се била разгърнала — според журналистите имало поне триста хиляди протестиращи по улиците. Отначало трябвало да бъде мирна демонстрация, нещо като голям купон. И като всички мирни демонстрации се изродила: на един студент му изболи окото, на някакъв полицай му откъснали ръката от китката и прочее.

На другия ден след тази огромна демонстрация в Париж се провела манифестация в знак на протест срещу „полицейското насилие“, която протекла в атмосфера на „затрогващо достойнство“, по думите на коментатора, който явно е на страната на студентите. Цялото това достойнство леко ми омръзва — сменям канала и попадам на секси клип. Накрая изключвам телевизора.

Тисран се връща, облечен в нещо като вечерен анцуг, черен, със златни кантове, който му придава вид на скарабей. Е, добре, да тръгваме.

По мое внушение отиваме в ресторант от веригата „Флънч“. Там можем да ядем пържени картофи с неограничено количество майонеза (просто си я сипваш на воля от една кофа). Впрочем ще се задоволя с чиния пържени картофи, удавени в майонеза, и с една бира. Тисран пък си поръчва кралски кускус и бутилка „Сиди Брахим“. След втората чаша вино той отново започва да заглежда сервитьорките, клиентките, който падне. Горкото момче. Горкото, горкото момче. Много добре знам защо всъщност цени моята компания — защото никога не говоря за моите приятелки, никога не се хваля със своя успех сред жените. Ето защо си мисли, че има основание да смята (и с право), че по определена причина не водя полов живот, а за него това е едно страдание по-малко, известно облекчение на неговите мъки. Спомням си една неприятна сцена в деня, когато Тисран беше представен на Томасен, който тъкмо беше постъпил в нашата фирма. Томасен е от шведски произход. Много е висок (струва ми се, малко над два метра), страхотно добре сложен, а лицето му е невероятно красиво, слънчево, лъчезарно — все едно гледаш свръхчовек, полубог.

Най-напред Томасен се ръкува с мен, после се приближи към Тисран. Тисран стана и осъзна, че оня го надвишава поне с четирийсет сантиметра. Рязко седна, лицето му пламна, стори ми се, че ще хване другия за гърлото — беше ужасна гледка.

След това на няколко пъти съм ходил с Томасен в провинцията за курсове от същото естество. Много добре се разбирахме. Неведнъж съм забелязвал, че изключително красивите хора често са скромни, любезни, приветливи, внимателни. Трудно създават приятелства, поне сред мъжете. Трябва непрекъснато да полагат усилия, за да омаловажават своето превъзходство, макар и само донякъде.

Слава богу, Тисран никога не е бил командирован с Томасен. Но знам, че всеки път, когато се задава поредица от курсове, той вътрешно се бои и прекарва ужасни нощи.

След вечеря решава, че му се ходело в някое „готино кафене“ Чудесно.

Тръгвам с него и трябва да призная, че този път изборът му се оказва отличен: влизаме в нещо като голямо сводесто мазе със старинни греди, явно автентични. Почти навсякъде са разположени малки дървени маси, осветени от свещи. В огромна камина в дъното гори огън. Цялата обстановка създава усещане за сполучлива импровизация, за симпатичен безпорядък.

Сядаме. Той си поръчва бърбън с вода, аз продължавам с бира. Оглеждам се и си казвам, че този път на моя нещастен спътник може да му се отвори парашутът. Намираме се в студентско кафене, всички са весели, всеки иска да се забавлява. Има няколко маси с по две-три момичета, дори има няколко самотни момичета на бара.

Гледам Тисран с най-добронамереното изражение, на което съм способен. В кафенето момчетата и момичетата се докосват. Жените отмятат косите си назад с грациозни жестове. Кръстосват крака, очакват случай да се изкикотят. Изобщо забавляват се. Сега му е майката да правиш свалки, точно в този миг, на това изключително подходящо място.

Тисран вдига очи от чашата си и ме поглежда иззад очилата. И виждам, че вече няма сили. Не може, няма смелост да опита, писнало му е отвсякъде. Гледа ме. Лицето му леко потреперва. Сигурно е от алкохола — изпи много вино с яденето, глупакът му с глупак. Питам се дали няма да избухне в плач, да ми разкаже отделните етапи от пътя си към Голгота, усещам, че е готов на всякакво подобно нещо — очилата му са леко овлажнели от сълзи.

Няма значение, готов съм да приема и това, да го изслушам докрай, ако трябва, и да го занеса до хотела, но знам, че утре сутринта ще ми е сърдит.

Мълча. Чакам безмълвно. Не виждам нищо смислено за казване. Несигурността трае цяла минута, после кризата отминава. Със странно слаб, почти писклив гласец той казва: „По-добре да си ходим. Утре трябва да ставаме рано“.

Добре, да си ходим. Само да си допием чашите, и тръгваме. Паля последна цигара, отново поглеждам Тисран. Явно е напълно замаян. Тихомълком ме оставя да платя сметката, тихомълком ме последва, когато тръгвам към вратата. Прегърбен, сломен, срамува се от себе си, мрази се, ще му се да е умрял.

Вървим към хотела. Започва да вали. Ето, първият ни ден в Руан свършва. За мен е ясно, за мен е очевидно, че и следващите дни ще бъдат абсолютно същите.

2

Всеки ден е нов ден

Днес в „Новите търговски галерии“ станах свидетел на смъртта на един човек. Най-обикновена смърт, ала Патриша Хайсмит (имам предвид с характерните за реалния живот простота и бруталност, които откриваме в романите на Патриша Хайсмит).

Ето как стана всичко. Когато влязох в частта на магазина, определена за самообслужване, забелязах лежащ на пода човек, но не можах да видя лицето му (по-късно научих от подочут разговор между касиерки, че бил някъде към четирийсетте). Край него вече се бяха струпали няколко души. Минах край тях, като се стараех да не се спирам, за да не проявя нездраво любопитство. Беше около осемнайсет часът.

Не купих много неща: сирене и нарязан хляб, за да вечерям в хотелската си стая (нея вечер бях решил да избегна компанията на Тисран, за да си почина). Известно време се колебах пред бутилките вино, твърде разнообразни, изложени на хорския ламтеж. Проблемът беше, че нямах тирбушон. Освен това не обичам вино. Този аргумент се оказа решаващ и затова предпочетох стекче „Туборг“.

Когато отидох на касата, научих, че човекът е починал, от разговора между касиерките и една двойка мъж и жена, присъствали на операцията по спасяването или поне във финалната й фаза. Жената от двойката беше медицинска сестра. Смяташе, че трябвало да му направят сърдечен масаж, че това можело да го спаси. Не знам, не разбирам, но щом е така, защо не му е направила тя такъв масаж? Чудя се на някои хора.

Във всеки случай изводът, който си направих, е, че човек много лесно може да си умре — или не — при определени обстоятелства.

Не може да се каже, че тази смърт беше особено достойна, предвид всичките хора, които минаваха, които си бутаха количките (беше в часа на най-голям наплив), в тази циркова атмосфера, винаги характерна за супермаркетите. Дори помня рекламната песничка на „Новите галерии“ (може междувременно да са я сменили); припевът по-специално звучеше така: „«Новите галерии» днеееес… Всеки ден е нов ден…“.

Когато излизах, човекът още лежеше там. Бяха увили тялото му с килими или по-вероятно с дебели одеяла и здраво го бяха овързали. Вече не беше човек, а колет, тежък и неподвижен; сега се търсеше решение за неговото транспортиране.

Такива ми ти работи. Беше осемнайсет часът и двайсет минути.

3

Играта на площад „Старият пазар“

Взех донякъде абсурдното решение да остана в Руан за уикенда. Тисран много се учуди. Обясних му, че искам да разгледам града и че нямам нищо интересно за правене в Париж. Всъщност изобщо не ми се разглежда градът.

Иначе има много красиви средновековни останки, наистина очарователни старинни къщи. Преди пет-шест века Руан трябва да е бил един от най-красивите френски градове, но сега изглежда скапан. Всичко е мръсно, кирливо, неподдържано, провалено поради вездесъщите коли, шума, замърсяването. Не знам кой е кмет, но ти стига да се разходиш десет минути по улиците на стария град, за да разбереш, че е абсолютно некомпетентен или корумпиран.

За капак на всичко десетки асоциални типове кръстосват улиците, яхнали мотори или малки мотоциклети със скъсен ауспух. Идват от предградията на Руан, които са в състояние на пълна индустриална разруха. Целта им е да издават остри, максимално неприятни звуци, които да бъдат наистина трудно поносими за гражданите. И определено успяват.

Към четиринайсет часа излизам от хотела. Без да се колебая, тръгвам към площад „Старият пазар“. Той е доста широк, изцяло обграден с кафенета, ресторанти и луксозни магазини. Там са изгорили Жана д’Арк преди повече от петстотин години. В памет на събитието е построена нещо като купчина от странно закривени, наполовина забити в земята бетонни плочи, които при по-внимателен оглед се оказват църква. Има и някакви наченки на градинка, цветни лехи и наклонени повърхности, явно предназначени за любителите на скейтборд, освен ако не са за инвалидните колички — трудно е да се каже. Но комплексността на мястото не се изчерпва с това: насред площада има и магазини под нещо като бетонна ротонда, както и приличаща на автогара постройка.

Сядам на една от бетонните плочи, твърдо решен да изясня фактите. Този площад сигурно е сърцето, средоточието на града. Каква точно игра се играе тук?

Най-напред забелязвам, че хората обикновено се движат на тумби или на групички от двама до шестима души. Никоя групичка не ми се струва подобна на другите. Те, разбира се, много си приличат, но тази прилика не може да се нарече тъждественост. Сякаш настоятелно конкретизираха антагонизма, който по необходимост съпровожда всяка индивидуализация, възприемайки определени начини на обличане, на движение, леко различаващи се форми на прегрупиране.

После забелязвам, че всички тези хора изглеждат доволни от себе си и от Вселената — това е учудващо и дори страшничко. Те се разхождат сдържано, някои с хитра усмивка, други с тъпо изражение. Някои от по-младите носят якета с мотиви от най-дивия хардрок; по тях са изписани изречения като Kill them all! („Избий ги до крак!“) или Fuck and destroy! („Еби и руши!“) — но всички живеят с увереността, че си прекарват един приятен следобед, отреден основно за консумация, и дори че по този начин спомагат за укрепването на своето битие.

Накрая осъзнавам, че се чувствам различен от тях, без обаче да мога да определя естеството на това различие.

Най-накрая това безизходно наблюдение ми омръзва и решавам да се подслоня в едно кафене. Пак грешка. Между масите снове огромен немски дог, още по-чудовищен от повечето представители на неговата порода. Спира пред всеки клиент, сякаш се чуди дали може да си позволи да го ухапе.

На два метра от мен младо момиче седи пред голяма чаша какао със сметана. Животното дълго стои пред нея, души чашата с муцуна, като че ли всеки момент ще излочи съдържанието й с един замах на езика. Усещам, че е стресната. Ставам, иде ми да се намеся, мразя такива зверове. Но в крайна сметка песът продължава обиколката си.

После се мотах по малките улички. Съвсем случайно влязох в гробищния ансамбъл „Сен Маклу“ — голям, великолепен квадратен двор, изцяло обграден от готически скулптури от тъмно дърво.

Малко по-нататък видях сватба — тъкмо излизаха от църквата. Много старомодна сватба: сиво-син костюм, бяла рокля и портокалови цветчета, малки шаферки… Седях на пейка не много далече от стъпалата на църквата.

Младоженците не бяха в първа младост. Леко червендалест дебелак с вид на богат селянин, малко по-висока от него жена с ъгловато лице и очила. Със съжаление трябва да изтъкна, че впечатлението беше нелепо. Неколцина млади минувачи се присмиваха на младоженците. Естествено.

Няколко минути наблюдавах това зрелище съвсем обективно. После започна да ме обзема неприятно чувство. Станах и бързо си тръгнах.

Два часа по-късно — вече се беше стъмнило — излязох от хотела. Изядох една пица, прав, сам, в празно заведение, което заслужаваше да си остане такова. Тестото на пицата беше отвратително. Декорът се състоеше от бели мозаечни плочки и от сиви стоманени лампиони като в операционна зала.

После отидох да гледам порно в едно руанско кино, специализирано за такъв вид филми. Салонът беше полупълен, което си е постижение. Предимно пенсионери и имигранти, разбира се. Имаше обаче и няколко двойки.

След известно време с изненада установих, че хората често си сменят местата без видима причина. В стремежа си и аз да разбера причината за това явление се преместих на свой ред, заедно с още един тип. Всъщност е много просто: всеки път когато идва някоя двойка, към нея веднага се насочват двама-трима мъже, сядат на няколко стола разстояние и веднага започват да мастурбират. Мисля си, че се надяват жената от въпросната двойка да забележи члена им.

Постоях около час в това кино, след което отново прекосих Руан по посока към гарата. Във фоайето се влачеха няколко просяци, леко заплашителни. Не им обърнах никакво внимание и си записах графика на влаковете за Париж.

На другия ден станах рано, стигнах навреме за първия влак, купих си билет, чаках, но не тръгнах и не мога да разбера защо. Всичко това е крайно неприятно.

4

На другата вечер се разболях. След вечеря на Тисран му се приходи на заведение. Аз отклоних поканата. Болеше ме лявото рамо, втрисаше ме. След като се върнах в хотела, се опитах да поспя, но не се получи — когато легнах, не можех да дишам. Седнах в леглото. Тапетите бяха обезкуражаващи.

След час започнах да дишам със затруднение, дори и седнал. Отидох до мивката. Лицето ми беше мъртвешки бледо; болката бе започнала да се мести бавно от рамото към сърцето. Тогава си помислих, че може би не съм никак добре — напоследък наистина бях прекалил с цигарите.

Почти двайсет минути стоях подпрян на мивката и усещах как болката постепенно се усилва. Беше ми много досадно, че пак трябва да излизам, да ходя в болницата и прочее.

Към един часа през нощта хлопнах вратата и излязох на улицата. Сега вече болката определено бе стигнала до сърцето. Всяко вдишване ми костваше неимоверни усилия и се проявяваше като приглушено свистене. Не можех да вървя като хората, правех само ситни крачки, трийсет сантиметра, не повече. Постоянно се налагаше да се подпирам на колите.

Няколко минути си почивах при едно „Пежо-104“, после поех нагоре по една улица, която ми се струваше, че води до по-голямо кръстовище. За около половин час едва извървях петстотин метра. Болката вече не се увеличаваше, но и не отслабваше. За сметка на това затрудненията ми с дишането още повече се утежняваха и това беше най-тревожното. Струваше ми се, че ако продължавам така, бързо ще пукна, още в близките часове, във всеки случай преди да съмне. Мисълта за внезапна смърт ме възмущаваше поради своята несправедливост — не можеше да се каже, че съм злоупотребявал с живота. Вярно, че от няколко години бях в затруднено положение, но това не е причина да прекратя експеримента; тъкмо напротив — можеше животът напълно закономерно да реши да ми се усмихне. Всичко това определено беше зле организирано.

Освен това още от самото начало този град и неговите жители ми бяха опротивели. Не само че не исках да умра, но най-вече не исках да умра точно в Руан. Мисълта да умра в Руан, сред руанци, дори ми беше особено неприятна. Това би означавало — мислех си аз в състояние на лек делириум, вероятно поради страданието — да окажа прекалено голяма чест на тези глупави руанци. Спомням си една млада двойка, успях да спра колата им на един светофар — сигурно излизаха от заведение или поне такова впечатление създаваха. Питам ги накъде е болницата. Момата ми указва набързо посоката с известна досада. Следва секунда мълчание. Едва ми стига силата да говоря, да се държа на крака, ясно е, че не съм в състояние да отида сам. Гледам ги, безгласно ги моля за милост, същевременно се питам дали съзнават какво правят. После светва зелено и оня потегля. Разменили ли са по някоя дума след това, за да оправдаят поведението си? Едва ли.

В крайна сметка отнякъде изниква такси. Опитвам се да кажа с изкуствено непринуден тон, че искам да ме закара до болницата, но не се получава и шофьорът, аха, да откаже. Този нещастник обаче намира начин да ме уведоми, точно преди да потеглим, че се надявал „да не му оплескам възглавничките“. Всъщност вече бях чувал, че бременните жени се сблъсквали със същия проблем, когато отивали да раждат — с изключение на някои камбоджанци, всички таксиметрови шофьори отказвали да ги качат от страх да не им изцапат задната седалка с органични течности.

Тъй ами!

Трябва да призная, че в болницата формалностите бързо се уреждат. Поема ме някакъв стажант, подлага ме на серия от тестове. Според мен навярно иска да се застрахова, че няма да умра в ръцете му в близкия час.

След като приключва тестовете, той се приближава до мен и ми съобщава, че съм имал перикардит, а не инфаркт, както си мислел отначало. Обяснява ми, че първите симптоми били абсолютно еднакви, но за разлика от инфаркта, който често е със смъртоносен изход, перикардитът бил много безобидна болест и от нея никога не се умирало. И добавя: „Сигурно сте се уплашили“. Отговарям с „да“, за да не правя изпълнения, но всъщност изобщо не се бях уплашил, просто ми се беше сторило, че ще пукна до няколко минути — не е същото.

После ме пренасят в спешното отделение. Седнал в леглото, започвам да стена. Това донякъде помага. Сам съм в стаята — няма от какво да се притеснявам. От време на време една сестра си подава носа от вратата, уверява се, че стенанията ми са почти постоянни, и се маха.

Съмва се. Докарват някакъв пияница и го слагат на съседното легло. Продължавам да стена тихо, равномерно.

Към осем часа пристига някакъв лекар. Съобщава ми, че щели да ме преместят в кардиологичното отделение и че щял да ми бие инжекция за успокоение. Мисля си, че можеха да се сетят по-рано. Инжекцията действително ме приспива начаса.

Когато се събуждам, виждам Тисран до леглото ми. Видимо е притеснен и същевременно се радва да ме види; малко съм развълнуван от вниманието му. Когато не ме открил в стаята ми, се притеснил, започнал да звъни навсякъде: в Департаменталната дирекция по земеделието, в полицейското управление, във фирмата ни в Париж… Все още изглежда малко обезпокоен. Вярно, че с това бледо лице и с тая система за перфузия сигурно не изглеждам особено здрав. Обяснявам му, че съм прекарал перикардит, нищо страшно, ще се възстановя за няма и две седмици. Той иска от една сестра да потвърди диагнозата, тя обаче нищо не знае. Тогава настоява да говори с лекар, с началника на отделението, с когото и да е… Най-накрая дежурният стажант му дава търсеното успокоение.

Връща се при мен. Обещава да продължи обучението сам, да се обади във фирмата, да ги уведоми, да се заеме с всичко. Пита ме дали имам нужда от нещо. Не, от нищо засега. Тогава си тръгва с широка, дружелюбна, окуражителна усмивка. Заспивам почти веднага.

5

„Тези синове ми принадлежат и това богатство ми принадлежи.“ С такива мисли се терзае глупецът. Самият той не принадлежи на себе си, та какво ли остава тогава за синовете и богатството му?

Дхамапада, V

Човек бързо привиква към болничните условия. Цяла седмица бях твърде зле, нямах никакво желание да се движа или да говоря. Гледах обаче хората край мен как говорят, как си разказват болестите с трескав интерес, с наслаждение, което винаги изглежда малко неприлично в очите на здравите. Виждах и близките им, които ги посещаваха. Общо взето, никой не се оплакваше — всички изглеждаха много доволни от съдбата си, въпреки наложения им неестествен начин на живот, въпреки надвисналата опасност, защото в крайна сметка повечето пациенти в едно кардиологично отделение може да си отидат от тоя свят.

Помня един петдесет и пет годишен работник — за шести път беше на лечение в болницата. Поздравяваше всички: лекаря, сестрите… Беше видимо щастлив, че е там. Иначе в личния си живот този човек бил много активен — майсторял си вкъщи, грижел се за градината си и т.н. Видях жена му — изглеждаше много мила. Двамата бяха направо трогателни, задето се обичаха така дори след петдесетака. Но щом го приемеха в болницата, волята му го напускаше и той доброволно оставяше тялото си в ръцете на науката — нали всичко беше организирано. Явно някой ден щеше да свърши в тази болница; ала и това си беше организирано. Помня как се обръщаше към лекаря с жадно нетърпение, като използваше фамилиарни думички, които не разбирах: „Хайде, кога ще ми правите пневмографийката и венозната катетеризацийка?“ Много държеше на венозната катетеризацийка — всеки ден говореше за нея.

В сравнение с него аз бях по-скоро неприятен пациент. Всъщност изпитвах известни затруднения да си възвърна контрола над себе си. Това е странно усещане. Виждаш краката си като отделни предмети, далече от ума ти, с който са свързани, малко или много, случайно и по-скоро зле. Скептично си се представяш като купчина мърдащи крайници. А колко нужни са ни тези крайници, ужасно нужни. Това не пречи понякога да ни се струват странни, твърде странни. Най-вече краката.

Тисран ми идва на свиждане два пъти, беше възхитителен, донесе ми книги и сладкиши. Долових, че иска да ми достави удоволствие на всяка цена. Тогава му казах кои книги да ми донесе. Но не ми се четеше особено. Умът ми блуждаеше, неясен, малко нещо объркан.

Пусна няколко солени шеги за сестрите, но това беше неизбежно, напълно естествено и аз не го упреквам. Впрочем вярно е, че поради надутото отопление сестрите обикновено са почти голи под престилките си — само сутиен и гащички, които ясно прозират. Това несъмнено поддържа леко, но постоянно еротично напрежение, още повече че ви докосват, а и вие сте доста разголени и прочее. И на болното тяло все още му се иска да изпитва удоволствие, уви. Да си призная, казвам това по-скоро за сведение; самият аз бях в състояние на почти пълна еротична безчувственост, поне през първата седмица от престоя си в болницата.

Усетих, че сестрите и другите пациенти се учудват защо не ме посещава никой друг. Ето защо обясних за всеобщо назидание, че съм бил в командировка в Руан, когато ми се е случило това премеждие — не съм тукашен и никого не познавам в тоя край. Общо взето, съм тук по случайност.

И все пак не желая ли да предупредя, да уведомя някого за моето състояние? Ами не, нямаше кого.

Втората седмица беше малко по-мъчителна. Започвах да се възстановявам, излизаше ми се. Както се казва, животът вземаше връх. Тисран вече го нямаше, за да ми носи сладкиши. Сигурно се подвизаваше пред дижонската публика.

В понеделник сутринта случайно чух от някакъв транзистор, че студентите прекратили протестите си и естествено, получили всичко, каквото искат. За сметка на това пък железопътните работници обявили стачка при много конфликтна обстановка. Официалните синдикати били объркани поради непреклонността и бруталността на стачкуващите. Значи, светът не се беше свършил. Борбата продължаваше.

На другия ден се обадиха от фирмата и поискаха да разговарят с мен. Трудната задача се беше паднала на една секретарка. Тя се държа перфектно — подбирайки си предпазливо думите, ме увери, че моето оздравяване било от първостепенно значение за тях. Само искала да узнае дали ще мога да отида в Ла Рош-сюр-Йон според първоначалния план. Отговорих, че нищо не мога да кажа, но че това е заветната ми цел. Тя се изсмя малко глупаво. Такава си е, глупава — знаех го от по-рано.

6

Руан — Париж

На по-другия ден ме изписаха от болницата — струва ми се, малко по-рано, отколкото всъщност им се искаше на лекарите. Обикновено те се опитват да ви задържат колкото се може по-дълго, за да има по-висока заетост на леглата, но наближаващите празници сигурно ги бяха накарали да проявят снизходителност. Впрочем главният лекар ми беше обещал: „Ще си бъдете у дома за Коледа“. Точно така се изрази. Не знам дали щях да си бъда точно у дома, но все някъде — със сигурност.

Сбогувах се с работника, когото бяха оперирали предния ден. Според лекарите всичко бе минало успешно, въпреки че той изглеждаше направо като пътник.

Жена му поиска на всяка цена да опитам ябълковия сладкиш, който мъжът й нямаше сила да преглътне. Опитах го. Беше превъзходен.

„Кураж, момче!“ — каза ми той на раздяла. Пожелах му същото. Прав беше — куражът винаги може да бъде от полза.

Руан — Париж. Точно преди три седмици пътувах по същата отсечка, само че в обратна посока. Какво се бе променило оттогава? Малки селища все така пушат далече в равнината, като обещание за кротко щастие. Тревата е зелена. Грее слънце, виждат се контрастиращи облачета — светлината е по-скоро пролетна. Но малко по-далече полята са наводнени. Забелязва се бавно потрепване на водата между върбите. Човек си представя възчерна, лепкава кал, в която кракът ненадейно затъва.

Недалече от мен във вагона един негър слуша уокмен, отпивайки от бутилка уиски „J&B“. Полюшва се в коридора с бутилката в ръка. Звяр, вероятно опасен. Опитвам се да избягвам погледа му, макар че е относително дружелюбен.

Срещу мен се настанява някакъв кадър, вероятно обезпокоен от негъра. Той пък какво търси тук! Би трябвало да е в първа класа. Аман от досадници.

Носи часовник „Ролекс“, памучно сако. На безименния пръст на лявата му ръка има златна халка, средна изработка. Лицето му е квадратно, честно, по-скоро симпатично. Може би е четирийсетгодишен. По кремавата му риза се открояват тънки релефни райета с леко по-тъмен кремав цвят. Вратовръзката му е средно широка и разбира се, той чете икономическия всекидневник „Ле-з-Еко“. Не само го чете, но направо го изяжда със запетайките, като че ли това четиво може изведнъж да промени смисъла на живота му.

Принуден съм да се обърна към пейзажа, за да не го гледам повече. Странно, но сега ми се струва, че слънцето отново е почервеняло, както на отиване. Но въобще не ми пука — ако ще и пет-шест червени слънца да имаше, това с нищо нямаше да промени хода на моята медитация.

Не обичам този свят. Определено не го обичам. Обществото, в което живея, ме отвращава; от рекламата ми става лошо; от програмирането ми се повръща. Цялата ми работа на програмист се състои в трупане на справки, съпоставки, критерии за рационални решения. Безсмислено. Честно казано, даже вредно — ненужно затормозяване на невроните. Този свят има нужда от всичко друго, но не и от допълнителна информация.

Пристигането в Париж — все така зловещо. Олющените сгради край гара „Пон Кардине“, отвъд които човек неизменно си представя пенсионери, агонизиращи до котката си Писана — за крокетите й „Фрискис“ отива половината им пенсия. Металните структури, които са се накачулили една връз друга до границата на приличието, за да образуват висяща мрежа от захранващи кабели. И вездесъщата, неизбежна, отвратителна, шарена реклама. „Весело менящ се спектакъл по стените.“ Тъпня. Шибана тъпня.

7

Върнах се в апартамента си без особен ентусиазъм. В пощенската ми кутия имаше само напомнително писмо за плащане на еротичен телефонен разговор („Наташа, пъшкане на живо“) и дълго писмо от магазин „Троа Сюис“, с което ме уведомяваха за създаването на телематична система за улеснени поръчки — „Шушутел“. В качеството си на привилегирован клиент вече съм можел да се възползвам от нея. Целият компютърен екип (снимка в овална рамка) здравата се бил потрудил, за да може услугата да заработи преди Коледа. Още отсега мениджърката по продажбите на „Троа Сюис“ се радвала да ми даде моя личен промоционален код „Шушу“.

Броячът за получени обаждания на телефона ми показваше цифрата 1. Това донякъде ме изненада — сигурно беше грешка. В отговор на мое старо съобщение някаква уморено-злобна жена бе просъскала: „Нещастен глупак…“, и бе тряснала слушалката. Така че нищо не ме задържаше в Париж.

Пък и много ми се ходеше във Вандея. От тази област са ми останали много спомени за летувания (е, по-скоро неприятни, но и това е нещо). Бях записал един от тях във вид на анималистично повествование, озаглавено „Диалозите на дакела и пудела“, което би могло да се определи като юношески автопортрет. В последната глава на съчинението едното куче чете на спътника си ръкопис, открит в писалището на младия му господар:

„Миналата година около 23 август се разхождах заедно с пудела си по плажа на Сабл д’Олон. Докато четириногият ми приятел видимо се възползваше неограничено от ласката на морския въздух и от слънчевия блясък (особено жив и приятен в тази късна сутрин), не успях да попреча на менгемето на размисъла да стисне прозирното ми чело и натежалата ми от непосилно бреме глава тъжно бе оборена на гърдите ми.

В такова разположение се спрях пред една девойка, която вероятно беше на около четиринайсет години. Играеше с баща си федербал или някаква друга игра, за която се използват ракети и летящ предмет. Облеклото й се отличаваше с най-откровена простота, защото се състоеше само от бански, и то от долнище. Само че — и тук можем единствено да се преклоним пред подобна последователност — в цялото й поведение бе разгърната несекваща склонност към прелъстителство. Възходящото движение на ръцете й, когато пропускаше топчицата, имаше допълнителното предимство, че при него се изнасяха напред двете кремави полукълба, съставляващи една доста напреднала в растежа си гръд, и най-вече, че беше придружено от развеселена и опечалена едновременно усмивка — в крайна сметка усмивка, преливаща от жизнерадост и явно насочена към всички юноши от мъжки пол, които сновяха в радиус от петдесет метра. Следва да се отбележи, че всичко това се случваше в разгара на дейност от изключително спортно и семейно естество.

Впрочем, както не след дълго си дадох сметка, скромната й хитринка съвсем не беше безрезултатна — щом се приближеха до нея, момчетата залюляваха гръдния си кош и ритмичната ножица на тяхната походка се забавяше в значителна степен. Тогава, извръщайки глава към тях с отривисто движение, предизвикващо в косите й временно разрошване, нелишено от палава грациозност, тя удостояваше най-интересните си жертви с кратка усмивка, мигновено последвана от не по-малко очарователно движение, целящо този път да улучи правилно летящия предмет.

Така за пореден път се връщах към тема за размишление, която от години непрестанно спохожда моите мисли: защо момчетата и момичетата, щом стигнат до определена възраст, прекарват времето си във взаимно ухажване и съблазняване?

Някои ще кажат с любезен глас: «Поради пробуждането на сексуалното им желание, ни повече, ни по-малко — това е». Разбирам тази гледна точка. Самият аз дълго време съм я споделял. Тя има предимството, че е сплотила около себе си множеството мисловни линии, които се кръстосват като прозирно желе на нашия идеологически хоризонт, подобно на голямата центростремителна сила на здравия разум. Поради това би изглеждало дръзко и дори самоубийствено да се сблъскаме челно с непоклатимите й основи. Точно това няма да направя. Твърде далече съм от мисълта да отричам съществуването и силата на сексуалното желание при юношите. Дори костенурките го усещат и в такива смутни времена не рискуват да досаждат на младите си господари. Само че някои сериозни и съвпадащи белези, като например поредица от странни факти, ме доведоха до предположението, че съществува по-дълбока и по-скрита сила, своеобразен екзистенциален възел, от който струи желанието. Досега с никого не съм го споделял, за да не разколебая с непоследователни брътвежи вярата в умственото ми здраве, която хората обичайно изпитват, докато траят нашите взаимоотношения. Но сега убеждението ми е твърдо и е време всичко да бъде казано.

Пример номер 1. Да разгледаме група младежи, които са заедно на купон или на почивка в България. Сред тези младежи има една предварително оформена двойка. Нека наречем момчето Франсоа, а момичето — Франсоаз. По този начин ще разполагаме с конкретен, банален, леснонаблюдаем пример.

Да оставим тези младежи на техните развлекателни дейности, но нека най-напред отделим от техните преживявания една проба от случайни времеви сегменти, които ще заснемем със замаскирана в декора високоскоростна камера. От поредицата наблюдения излиза, че Франсоаз и Франсоа ще прекарат около 37% от времето си в целувки, в докосвания от гальовно естество, накратко, в засвидетелстване на най-голяма взаимна нежност.

Сега да повторим опита, като премахнем гореспоменатата социална среда, тоест да оставим Франсоаз и Франсоа насаме. Съотношението веднага спада на 17 процента.

Пример номер 2. Сега ще ви говоря за едно клето момиче, което се казваше Брижит Бардо. Ами да. В класа ми в последната година от гимназията наистина имаше момиче с фамилно име Бардо, защото такава беше фамилията на баща й. Открих някои сведения за него: бил е железар близо до Трилпор. Жена му не работела — стояла си вкъщи. Тези хора изобщо не ходели на кино. Убеден съм, че не са го правели нарочно. Може би през първите години дори са се забавлявали от това съвпадение… Трудно може да се установи.

Когато се запознах с нея, в разцвета на седемнайсетте й години, Брижит Бардо направо беше отвратителна. Първо беше много дебела, същинско кюфте и дори свръхкюфте, с множество тлъсти гънки, грубо разположени в пресечните точки на шишкавото й тяло. Но дори и да се подложеше на най-ужасно строга диета за двайсет и пет години, от това съдбата й нямаше да стане по-лека. Защото кожата й беше червеникава, бабунеста и пъпчива. А лицето й беше широко, плоско и кръгло, с малки, хлътнали очи и с редки, безцветни коси. Сравнението със свиня наистина се налагаше от само себе си, неизбежно и естествено.

Нямаше си приятелки, нито, разбира се, приятели, така че беше съвършено сама. Никой не й говореше, дори и за упражнение по физика — всеки предпочиташе да се обърне към някой друг. Тя идваше на училище, после се прибираше вкъщи. Никога не чух някой да каже, че я е видял другаде освен в гимназията.

В час някои седяха до нея — бяха свикнали с масивното й присъствие. Също така не я забелязваха и не й се подиграваха. Тя не участваше в дискусиите в час по философия, не участваше в нищо. Не би била по-спокойна дори и на Марс.

Предполагам, че родителите й я обичаха. Какво ли правеше, щом се прибереше вечер у дома? Защото сигурно имаше своя стая с легло и мечета от нейното детство. Навярно гледаше телевизия с родителите си. Тъмна стая и трима души, сплотени от фотонния поток — не ми изниква друга гледка.

В неделите пък прекрасно си представям как близките й роднини я приемат с престорена сърдечност. И братовчедките й, вероятно красиви. Отвратително.

Имаше ли фантазии и ако да, какви? Романтични, в стил сантиментални романи ала Дели?[4] Колебая се да си помисля дали изобщо си е мечтала, дори само насън, как някой младеж от добро семейство, който следва медицина, би се наканил един ден да я заведе с колата си кабриолет да разгледат абатствата по нормандския бряг. Освен ако тя не си е сложила предварително качулка на покаяница, придавайки по този начин мистериозен оттенък на приключението.

Хормоналните й механизми сигурно функционираха правилно — няма причина да си мисля обратното. Е, и? Достатъчно ли е това за еротични фантазии? Представяше ли си мъжки ръце, които се застояват между гънките на тлъстия й корем и слизат до слабините й? Питам медицината, но медицината нищо не отговаря. Има много неща относно Бардо, които не успях да изясня, но поне се опитах.

Не стигнах дотам да спя с нея — само направих първите стъпки по пътя, който трябваше да ме изведе дотам. По-точно, започнах да говоря с нея в началото на ноември, няколко думи след часовете, нищо повече, и така в продължение на две седмици. После два-три пъти я помолих да ми обясни някои работи по математика, много внимателно, като гледах да остана незабелязан. Към средата на декември започнах да й докосвам ръката, уж случайно. Всеки път тя реагираше, все едно я бе ударил ток. Беше по-скоро впечатляващо.

Кулминационната точка на нашите отношения настъпи точно преди Коледа, когато я придружих до гарата, за да си хване влака (в действителност автомотриса). Понеже гарата беше на повече от осемстотин метра, инициативата не беше незначителна — дори бях забелязан при изпълнението й. Обикновено в класа ме възприемаха, малко или много, като психичноболен, така че това не нанесе особено голям ущърб на социалния ми имидж.

В онази вечер на перона я целунах по бузата. Не я целунах по устата. Впрочем мисля, че тя парадоксално не би ми позволила, защото макар устните и езикът й никога, ама никога да не бяха преживявали контакта с мъжки език, тя имаше ясно понятие за времето и мястото, в които тази операция трябва да се случи в архетипния процес на юношеския флирт, дори бих казал, прекалено ясно понятие, защото то никога не е имало случай да бъде поправено и омекотено от флуидната пара на преживения миг.

Непосредствено след коледната ваканция престанах да говоря с нея. Пичът, който ме бе забелязал до гарата, явно беше забравил случката, но въпреки това здравата се бях изплашил. Така или иначе, за да ходя с Бардо, би ми трябвала морална сила, значително по-голяма от тази, с която можех да се похваля дори в онова време. Защото Бардо не само беше грозна, но и открито злобна. Засегната с пълна сила от сексуалната революция (бяхме в началото на осемдесетте години, още нямаше СПИН), тя, разбира се, не можеше да излезе с номера, че спазва някаква етика на девствеността. Освен това беше прекалено интелигентна и прозорлива, за да обясни състоянието си с някакво «юдео-християнско влияние» — родителите й, предполагам, са били агностици. Така че нямаше как да се измъкне. Можеше само да наблюдава с мълчалива омраза разкрепостяването на другите, да гледа как момчетата се трупат като морски раци край телата на другите момичета, да усеща как се завързват приятелства, заформят се преживявания, вихрят се оргазми, да изживява във всеки един аспект мълчаливо самоунищожение пред афишираното удоволствие на другите. Така е трябвало да протече юношеството й, така и протече: завистта и фрустрацията бавно ферментираха, докато се превърнат в оток от върховна омраза.

Всъщност не се гордея особено с тази история. Тя беше прекалено абсурдна, за да бъде лишена от жестокост. Например помня как една сутрин я посрещнах със следните думи: «Охо, днес си с нова рокля, Брижит…». Беше гадно, макар и вярно, защото този факт беше изумителен, но реален: беше си сменила роклята. Дори помня как веднъж си бе сложила панделка в косите: о, боже! Приличаше на телешка глава с магданоз. Моля я за прошка от името на цялото човечество.

Човешкият стремеж към любов е дълбок. Корените му стигат до учудваща дълбочина, а множеството му странични израстъчета се промъкват в самата сърдечна тъкан. Въпреки лавината от унижения, които съставляваха нейното ежедневие, Брижит Бардо тръпнеше в надежда и очакване. Може би и днес още тръпне в надежда и очакване. На нейно място някоя пепелянка вече да се е самоубила. Хората са неудържими.

След като пробягах с бавен и студен поглед поредицата от различни приложения на сексуалната функция, струва ми се, че е дошъл моментът да изложа основната теорема от моята апокритика. Освен ако не спрете неумолимия ход на моето разсъждение с възражението, което великодушно ще ви оставя да формулирате: «Та вие подбирате всичките си примери от юношеството, което, разбира се, е важен период от живота, но все пак трае твърде кратко. Не се ли опасявате, че изводите ви, чиито финес и точност ни възхищават, ще се окажат в крайна сметка частични и ограничени?». На този любезен възражател ще отговоря, че юношеството не е само важен период от живота, но е и единственият период, в който може да се говори за живот в пълния смисъл на думата. Нагоните със своя привличащ ефект се отприщват към тринайсетгодишна възраст, после постепенно намаляват или по-скоро се разлагат на поведенчески модели, които в крайна сметка са само застинали сили. Силата на първоначалното разпадане прави така, че изходът от конфликта може дълги години да остане неизвестен. В електродинамиката това се нарича преходен режим. Но постепенно трептенията се забавят, докато не се разложат на дълги, меланхолично нежни вълни. От този момент нататък всичко е ясно и животът вече е само подготовка за смъртта. Казано на по-груб и неточен език, човекът е юноша с намален капацитет.

Та значи, след като пробягах с бавен и студен поглед поредицата от различни приложения на сексуалната функция, струва ми се, че е дошъл моментът да изложа основната теорема от моята апокритика. За целта ще използвам в качеството й на лост следната сгъстена, но достатъчна формулировка:

Сексуалността е система на социална йерархия.

На този етап повече от всякога ми е нужно да обвия формулировката си със строгите останки на точността. Идеологическият враг често се спотайва близо до целта и с протяжен вик на омраза се нахвърля при навлизането в последния завой срещу непредпазливия мислител, който — опиянен от първите лъчи на истината, галещи бледото му чело — глупаво е пропуснал да си подсигури гърба. Няма да направя тази грешка, а ще оставя полилеите на стъписването да се запалят сами във вашите мозъци и ще продължавам да развивам отделните брънки на моето разсъждение с мълчаливата умереност на гърмяща змия. Например ще внимавам да не подмина възражението, което всеки внимателен читател непременно ще ми отправи: във втория пример аз подмолно въведох понятието любов, макар че дотук моята аргументация се основаваше върху чистата сексуалност. Противоречие? Несвързаност? Ха-ха-ха!

Марта и Мартен имат четирийсет и три годишен брак. Тъй като са се оженили на двайсет и една години, сега са на шейсет и четири. Вече са пенсионери или съвсем скоро ще се пенсионират, в зависимост от социалната схема, която се прилага към техния случай. Както се казва, ще завършат живота си заедно. При тези условия е твърде сигурно, че се образува единство, наречено «двойка», което е релевантно извън всеки социален контакт и което в някои второстепенни аспекти дори успява да се изравни или да надмине по значение старата горила единак. Според мен именно в тази рамка може да бъде преразгледана възможността да се придаде смисъл на думата «любов».

След като набучих в мисълта си колчетата на ограничението, сега вече мога да добавя, че понятието за любов, въпреки онтологичната си крехкост, съдържа или е съдържало до неотдавна всички атрибути на една изумителна оперативна мощ. Набързо изковано, то веднага си е спечелило широка аудитория и дори в наши дни рядко се срещат хора, които ясно и открито отказват да обичат. Този голям успех би бил доказателство за наличието на тайнствена връзка с някаква неведома изначална нужда на човешката природа. Въпреки това — и точно по този пункт бдителният анализатор се отличава от обикновения дърдорко — бих се въздържал да формулирам дори най-сбитата хипотеза относно природата на въпросната нужда. Каквото и да се каже, любовта съществува, щом можем да наблюдаваме нейните последствия. Това изречение е достойно за Клод Бернар и държа да го посветя на него. О, безспорни учени мъдрецо! Неслучайно наблюденията, привидно съвсем отдалечени от първоначално поставената ти цел, едно след друго се нареждат като тлъсти пъдпъдъци под лъчезарното величие на закрилническия ти ореол. Експерименталният протокол, който ти с рядка проницателност дефинира през 1865 година, трябва да е надарен с велика сила, та да може най-екстравагантните факти да преодоляват тъмната бариера на научността само ако се подчиняват на строгостта на непоклатимите ти закони. Поздравявам теб, незабравимия физиолог, и заявявам най-тържествено, че няма да направя нищо, което би съкратило дори с един миг продължителността на твоето царуване.

Полагайки с мярка устоите на една необорима аксиоматика, на трето място ще отбележа, че вагината, обратно на мисълта, на която би ни навел външният й вид, е много повече от дупка в парче месо (добре ми е известно, че чираците касапи мастурбират с пържоли… нека продължават — това няма да спре развоя на моята мисъл!). В действителност вагината служи или е служила до неотдавна за възпроизводството на видовете. Да, на видовете.

Някои литератори от миналото са смятали за удачно да споменават вагината и нейните придатъци с глупаво объркания подход и лицевата изразителност на километрични камъни. Други, подобни на сапрофитите, напротив, са предпочитали да тънат в низост и цинизъм. Подобно на опитен лоцман ще премина на равно разстояние от тези симетрични подводни скали, нещо повече — ще се опра на траекторията на тяхната ъглополовяща, за да проправя свой път, широк и праволинеен, към идиличните области на точното разсъждение. Следователно трите благородни истини, озарили вашия взор, трябва да бъдат разглеждани като плодоносен тристенник на пирамида на мъдростта, която като чудо невиждано с лекота ще прелита над низвергнатите океани на съмнението. Това в достатъчна степен подчертава тяхното значение. Само че понастоящем с размерите и грапавостта си те приличат по-скоро на три гранитни колони в пустинята (като тези, които може да бъдат наблюдавани в равнината край Тива). Общо взето, би било недружелюбно и несъобразно с духа на настоящия трактат да изоставя читателя си сам срещу отблъскващата им вертикалност. Ето защо около тези първи аксиоми ще се сплетат веселите спирали на различни допълващи положения, които сега ще изложа подробно…“

Естествено, този труд беше недовършен. Дакелът заспиваше, преди речта на пудела да свърши. Но някои признаци позволяват да се предположи, че съчинението съдържа истина и че тя може да се изрази с няколко прости изречения. Абе бях млад и се забавлявах. Всичко това беше преди Вероник, в доброто старо време. Помня, че на седемнайсетгодишна възраст, когато изразявах противоречиво объркани мнения за света, една петдесетина годишна жена, която бях срещнал във вагон-ресторант, ми каза: „Ще видите, когато човек започне да остарява, нещата стават много прости“. Колко права е била!

8

Връщане при кравите

В пет часа и петдесет и две минути влакът пристигна в Ла Рош-сюр-Йон, където цареше пронизващ студ. Градът беше смълчан и спокоен, съвършено спокоен. „Добре — казах си аз, — ето удобен случай да си направя разходка на село…“

Тръгнах по пустите — или почти пустите — улици на квартал с двуетажни жилища. Отначало се опитах да сравнявам характеристиките на къщите, но не беше лесно — още не се бе съмнало и набързо се отказах.

Някои жители вече бяха станали въпреки ранния час. Гледаха ме от гаражите си как се разхождам. Явно се чудеха какво правя там. Ако ме бяха попитали, щеше да ми бъде доста трудно да им отговоря. Защото нищо не оправдаваше присъствието ми тук. А и където и да било другаде, ако трябва да бъда откровен.

После пристигнах в околностите на самото село. Имаше огради, а зад тях и крави. Слаба синева предизвестяваше настъпващото зазоряване.

Погледнах кравите. Повечето не спяха, вече бяха започнали да пасат. Помислих си, че са абсолютно прави — сигурно им беше студено, така че малко упражнения нямаше да им се отразят зле. Наблюдавах ги добронамерено, без никакво намерение да нарушавам утринното им спокойствие. Някои се приближиха до мен чак до оградата, без да мучат, и ме изгледаха. Те също ме оставиха на мира. Много хубаво.

По-късно се отправих към Департаменталната дирекция по земеделието. Тисран вече беше там. Стисна ми ръката с изненадваща топлота.

Директорът ни чакаше в кабинета си. Веднага осъзнах, че е твърде симпатичен — личеше си, че е душа човек. В замяна на това беше абсолютно неподатлив към технологичното послание, което се очакваше да му предадем. „Информатиката — открито ни заяви той — ми е последна грижа.“ Нямал никакво желание да промени работните си навици заради удоволствието да се прави на модерен. Нещата вървели добре, както са си, и щели да вървят така, поне докато той е там. Съгласил се да ни приеме само за да не си усложнява отношенията с Министерството, но още с нашето заминаване щял да прибере софтуера в някой шкаф и повече нямало да го пипне.

При тези условия обучението се превръщаше в любезна шега, в един вид разговор за прекарване на времето. Това изобщо не ме притесняваше.

През следващите дни осъзнах, че Тисран започва да откача. След Коледа щял да ходи на ски в младежки клуб — от ония, които са „забранени за дъртаци“ и в които вечер се ходи на дискотека, а сутрин се закусва късно. Накратко, има много секс. Но говори за плановете си без мерак — усещам, че вече съвсем не е убеден. От време на време погледът му иззад очилата се зарейва над мен. Прилича ми на омагьосан. Това ми е добре познато — изпитах същото преди две години, веднага след раздялата ми с Вероник. Струва ви се, че ще се търкаляте по пода, ще си прережете вените с бръснач или ще мастурбирате в метрото и никой няма да обърне внимание, никой няма да си помръдне пръста. Сякаш сте защитени от света с прозрачна, ненакърнима, съвършена ципа. Впрочем Тисран ми го каза оня ден (беше пил): „Струва ми се, че съм пилешко бутче в тарелка на рафт в някой супермаркет“. След това каза: „Струва ми се, че съм жаба в буркан. Впрочем приличам на жаба, нали?“. Отговорих тихо, с лек упрек в гласа: „Рафаел…“. Той се сепна — за пръв път го наричах с малкото му име. Смути се и повече нищо не каза.

На другия ден на закуска дълго гледаше чашата си с нескуик, после почти замечтано въздъхна: „Егати, на двайсет и осем съм и още съм девствен!…“. Все пак се учудих. Тогава той ми обясни, че някаква остатъчна гордост му пречела да ходи по курви. Укорих го за това. Може би малко разпалено, защото още същата вечер, точно преди да отпътува за уикенда в Париж, той настоя да ми обясни отново своето виждане. Бяхме на паркинга на Департаменталната дирекция по земеделието. Лампите излъчваха доста неприятна жълтеникава светлина. Въздухът беше студен и влажен. Тисран каза: „Разбираш ли, направил съм си сметката — мога да си позволя по една курва седмично. Събота вечер би било много добре. Може би най-накрая ще го направя. Но знам, че някои мъже могат да имат същото нещо без пари, освен това и с любов. Предпочитам да опитам. Засега все още предпочитам да опитам“.

Естествено, нямаше какво да му отговоря, но се прибрах в хотела доста замислен. В нашите общества — казвах си аз — сексът определено е вторична система за диференциация, напълно независеща от парите. И действа като поне също толкова безмилостна система за диференциация. Впрочем последиците от тези две системи са напълно еднакви. Подобно на неудържимия икономически либерализъм и по сходни причини сексуалният либерализъм води до абсолютно обедняване. Някои правят секс всеки ден, други пет-шест пъти през живота си или никога. Някои се любят с десетки жени, други с нито една. Това се нарича „пазарен принцип“. В икономическа система, при която са забранени съкращенията, всеки успява, малко или много, да си намери работа. В сексуална система, при която е забранено прелюбодейството, всеки успява, малко или много, да си намери креватно другарче. В абсолютно либералната икономическа система някои трупат несметни богатства, други са обречени на безработица и мизерия. В абсолютно либералната сексуална система някои водят разнообразен и вълнуващ полов живот, други са осъдени на мастурбация и самота. Икономическият либерализъм означава по-широко поле за борбата, разширяването му към всички възрасти в живота и към всички класи в обществото. По същия начин сексуалният либерализъм означава по-широко поле за борбата, разширяването му към всички възрасти в живота и към всички класи в обществото. В икономически аспект Рафаел Тисран е от лагера на победителите. В сексуално отношение — от този на победените. Някои печелят и в двата аспекта, други губят и в двата. Предприятията се карат за някои току-що дипломирани младежи; жените се карат за някои млади мъже; мъжете се карат за някои млади жени; смутът и недоволството са значителни.

Малко по-късно излязох от хотела с ясното намерение да се насвяткам. Намерих едно отворено кафене срещу гарата. Няколко юноши играеха на флипера и това беше почти всичко. След третия коняк си спомних отново за Жерар Льоверие.

Жерар Льоверие беше администратор в Националното събрание, в същия отдел като Вероник (тя работеше там като секретарка). Жерар Льоверие беше на двайсет и шест години и вземаше трийсет хиляди франка месечна заплата. Иначе Жерар Льоверие беше срамежлив и склонен към депресия. В една петъчна вечер през декември (бил си взел — малко против волята си — петнайсет дни отпуск „за празниците“ и затова не го очакваха в понеделник на работа) Жерар Льоверие се прибрал вкъщи и се застрелял в главата.

Новината за смъртта му в действителност не учуди никого в Националното събрание. Там той беше известен най-вече като човек, който среща затруднения със закупуването на легло. От няколко месеца беше решил да направи тази покупка, но се оказа невъзможно да конкретизира своя план. Тази случка обикновено се разказваше с леко иронична усмивка. И все пак нямаше нищо смешно — в наши дни закупуването на легло наистина е свързано със значителни затруднения и действително може да ви подтикне към самоубийство. Най-напред трябва да се предвиди доставка вкъщи и следователно да се вземе половин ден отпуск с всички произтичащи от това проблеми. Понякога носачите не идват или не успяват да пренесат леглото по стълбите и тогава се налага да се поиска още половин ден отпуск. Такива трудности възникват и при закупуването на всякакви мебели и домашни уреди, а натрупването на произтичащите от това притеснения е достатъчно, за да извади от равновесие някой по-чувствителен човек. Но леглото в сравнение с всички други мебели представлява особено, изключително болезнен проблем. Ако искаме да спечелим уважението на продавача, сме длъжни да си купим двуместно легло, независимо дали ни е необходимо, без значение дали имаме място за него. Да купиш едноместно легло, означава да признаеш публично, че не водиш полов живот и че не предвиждаш да водиш такъв в краткосрочен, а и в дългосрочен план (защото в наши дни леглата траят дълго, доста над гаранционния срок — могат да откарат пет, десет, че и двайсет години; това е сериозна инвестиция, която ви ангажира на практика за остатъка от дните ви; леглата траят доста по-дълго от браковете, това е пределно известно). Дори купуването на легло със 140 сантиметра широчина ви кара да изглеждате като дребнав, тесногръд еснаф. Според продавачите единствено леглото със 160 сантиметра широчина наистина си струва да бъде купено. Едва тогава можете да си спечелите тяхната почит, тяхното уважение и дори една лека съучастническа усмивка. Определено признават само леглото със 160 сантиметра широчина.

Вечерта, когато се самоубил Жерар Льоверие, баща му се обадил в службата. Понеже него го нямало в кабинета, разговора водила Вероник. Бащата поръчал синът му спешно да му се обади, но тя забравила да предаде съобщението. Жерар Льоверие се прибрал вкъщи в шест часа, без да е получил съобщението, и се застрелял в главата. Вероник ми разказа това в края на деня, когато в Националното събрание бяха научили за смъртта му. Добави, че от това й станало „малко кофти“ — точно така се изрази. Представих си, че сигурно ще изпита чувство на вина, някакви угризения, но нищо подобно — на другия ден вече беше забравила.

Вероник ходеше, както се казва, „на психоаналитик“. Днес съжалявам, че съм я познавал. В най-общ план човек няма какво да извлече от жени, които ходят на психоаналитик. Неведнъж съм се убеждавал, че жена, попаднала в ръцете на психоаналитиците, окончателно става негодна за всякаква употреба. Това явление не следва да се разглежда като страничен ефект от психоанализата, а действително като нейна основна цел. Под претекст че реконструират аза, психоаналитиците всъщност недопустимо разрушават човешката психика. Невинност, щедрост, чистота… всичко това бързо бива смазано от грубите им ръце. Психоаналитиците, тлъсто възнаградени, претенциозни и тъпи, окончателно унищожават у така наречените си пациентки всяка способност да обичат както умствено, така и физически. Всъщност те се държат като същински врагове на човечеството. Безмилостна школа по егоизъм, психоанализата атакува с най-голям цинизъм сериозни, но малко нещо неориентирани момичета и ги превръща в безсрамни, умопомрачително егоцентрични курветини, които вече могат да пораждат само закономерно отвращение. Не бива в никакъв случай да се оказва доверие на жена, минала през ръцете на психоаналитиците. Дребнавост, егоизъм, арогантна простотия, пълна липса на морал, хронична неспособност да обича — това е изчерпателният портрет на „психоанализираната“ жена.

Трябва да кажа, че Вероник отговаряше на това описание до най-малката подробност. Обичах я, доколкото ми беше по силите — а това значи много любов. Сега вече знам, че тази любов е била пропиляна нахалост — по-добре да й бях счупил и двете ръце. Разбира се, тя като всички депресивни хора винаги си е била предразположена към егоизъм и безсърдечност, но психоанализата необратимо я превърна в същинска отрепка, безгръбначна и безсъзнателна — боклук, опакован в гланцирана хартия. Помня, че имаше бяла дъска за писане с флумастер, върху която обикновено отбелязваше неща от рода на „грах“ или „химическо чистене“. Една вечер, връщайки се от поредния сеанс, тя написа следното изречение от Лакан: „Колкото по-гаден сте, толкова по-добре ще се чувствате“. Усмихнах се, а не е трябвало. На тогавашния етап това изречение все още беше програма, но Вероник щеше да започне да я изпълнява точка по точка.

Една вечер, когато я нямаше, изгълтах флакон „Ларгактил“. Обзе ме паника и се обадих на „Бърза помощ“. Наложи се да ме закарат в болницата, да ми направят промивка на стомаха и прочее. Без малко да си замина. А оная мръсница (как другояче да я нарека?) дори не дойде да ме види в болницата. Когато се върнах „у дома“, ако мога да се изразя така, единственото, което намери да ми каже за добре дошъл, беше, че съм бил жалък егоист. Според нейното тълкувание на събитието аз съм правел всичко възможно да й създавам допълнителни грижи, при условие че тя „и бездруго си имала толкова проблеми в службата“. Долната уличница дори добави, че съм се опитвал да й въздействам с „емоционален шантаж“. Само като си спомня, съжалявам, че не съм й изтръгнал яйчниците. Карай, нали вече е минало.

Помня и вечерта, когато се обади в полицията, за да ме изгони от дома си. Защо „от дома си“? Защото апартаментът беше на нейно име и плащаше наема по-често от мен. Това е първата последица от психоанализата: да развие у жертвите си смешна, почти невероятна алчност и дребнавост. Няма смисъл да ходите на кафене с човек, който следва психоаналитично лечение — той неизбежно ще обсъжда подробно сметката и накрая ще се скара със сервитьора. Та онези три тъпи ченгета дойдоха с портативните си радиостанции и с претенциите си, че познават живота по-добре от всички. Бях по пижама и треперех от студ; под покривката ръцете ми бяха вкопчени в краката на масата; бях твърдо решен да окажа съпротива, ако решат да ме отведат насила. През това време оная курветина им показваше бележки за наема, за да докаже правото си на обитаване — сигурно чакаше ония да извадят палките си и да ме натупат. Същата вечер бе ходила на „сеанс“, така че всичките й запаси от низост и егоизъм бяха възстановени, но аз не се предадох, настоях за допълнително разследване и ония тъпи полицаи се ометоха. Впрочем на другия ден си тръгнах завинаги.

9

Блокът на пиратите

Изведнъж ми стана все едно дали съм модерен, или не.

Ролан Барт

В събота рано сутринта намирам такси на гаровия площад, което приема да ме закара до Сабл д’Олон.

На излизане от града минаваме през последователни пелени от омара и след като пресичаме последното кръстовище, се гмурваме в абсолютно езеро от непрогледна мъгла. Пътят и пейзажът са напълно удавени в нея. Нищо не се различава, освен от време на време някое дърво или крава, които изплуват временно, нерешително. Много красиво.

Когато стигаме до морето, времето се прояснява рязко, изведнъж. Има вятър, много вятър, но небето е почти синьо и облаците бързо се носят на изток. Измъквам се от пежото 504, след като съм оставил бакшиш на шофьора, за което получавам пожелание за „приятен ден“, произнесено, струва ми се, с половин уста. Сигурно си представя, че отивам да ловя раци или нещо от сорта.

На първо време действително се разхождам по плажа. Морето е сиво, леко развълнувано. Не изпитвам нищо особено. Крача дълго.

Към единайсет часа започват да излизат хора с деца и кучета. Тръгвам в обратна посока.

В края на плажа на Сабл д’Олон, в продължението на вълнолома, който затваря пристанището, има няколко стари къщи и църква в романски стил. Не е нещо зрелищно: постройки от масивни, груби камъни, направени са, за да устояват на бурите, и им устояват от стотици години. Лесно е да си представим някогашния живот на рибарите от това градче, неделните меси в малката църква, причастието на миряните, докато навън духа вятър и океанът се разбива в крайбрежните скали. Живот без развлечения и без особени събития, отдаден на тежък и опасен труд. Обикновен, селски живот, но пълен с благородство. А и много тъп.

Недалече от тези къщи има модерни бели блокове, предназначени за летовниците. Те образуват съвкупност от десет-двайсететажни сгради. Тези блокове са разположени върху заравнен терен на няколко нива, като най-долното е приспособено за паркинг. Дълго крачих от блок към блок и това ми позволява да твърдя, че повечето апартаменти трябва да имат изглед към морето благодарение на разни архитектурни хитрости. В този сезон всичко пустееше и в свистенето на вятъра между бетонните структури имаше нещо направо зловещо.

После се запътих към по-нов и луксозен блок, разположен този път досами морето, буквално на метри. Наричаше се „Блокът на пиратите“. Партерът се състоеше от супермаркет, пицария и дискотека — и трите затворени. Някакъв надпис приканваше да се посети мостреният апартамент.

Тук вече започна да ме обзема неприятно чувство. Мисълта как семейство летовници се прибира в наетия си апартамент в „Блока на пиратите“, след което отива да изплюска по една пържола в пиратски сос, а най-малката им дъщеря — да се изчука в дискотека от рода на „Старият кораб“, ставаше досадна, но нищо не можех да направя.

Малко по-късно огладнях. Пред щанд за гофрети си симпатизирах с някакъв зъболекар. Е, симпатизирах е силно казано — по-скоро разменихме по някоя дума, докато чакахме да се върне продавачът. Не знам защо оня сметна за нужно да ме уведоми, че е зъболекар. По принцип мразя зъболекарите. Намирам ги за дълбоко продажни същества, чиято основна цел в живота е да вадят колкото се може повече зъби, за да си купуват мерцедеси с шибидах. И този явно не беше изключение от правилото.

Малко абсурдно сметнах за необходимо да оправдая присъствието си за пореден път и му разказах някаква измислица, че уж съм искал да си купя апартамент в „Блока на пиратите“. Това веднага събуди интереса му и с гофрета в ръка, той започна надълго и нашироко да претегля всички „за“ и „против“, след което заключи, че инвестицията му се струвала „разумна“. Трябвало е да се досетя.

10

Междинно пристанище

О, да, да имаш ценности!…

Когато се върнах в Ла Рош-сюр-Йон, си купих нож за рязане на пържоли в магазин „Унико“. В главата ми се оформяше някакъв план.

Неделята не се усети, понеделникът беше особено сив. Без да питам Тисран, долових, че е прекарал гаден уикенд — въобще не се учудих. Вече беше 22 декември.

На следващия ден отидохме да вечеряме в пицария. Сервитьорът наистина приличаше на италианец. Предполагах, че е космат и сваляч. Дълбоко ме отвращаваше. Впрочем тръсна ни спагетите на бърза ръка, без да прояви внимание. О, ако носехме поли с цепки, щеше да бъде съвсем друга работа!…

Тисран поглъщаше пълни чаши вино. Аз говорех за различните тенденции в съвременната танцувална музика. Той не отговаряше — всъщност струва ми се, че изобщо не слушаше. Но когато подхвърлих фраза за установеното редуване на рок парчета с блусове, за да подчертая неизменния характер, който то бе придало на процедурите по съблазняване, интересът му се съживи (дали му се е случвало лично на него да танцува блус? — не бях сигурен). Реших да премина в настъпление.

— Предполагам, че си предвидил нещо за Коледа. Навярно със семейството…

— Нищо не правим на Коледа. Аз съм евреин — уведоми ме той с нотка на гордост.

После уточни по-трезво:

— Е, родителите ми са евреи.

Това разкритие ме смути за няколко секунди. Но в края на краищата евреин или не, това променяше ли нещата? Ако да, не виждах точно как. Продължих нататък.

— Дали да не отидем някъде на 24-ти? Знам едно заведение в Сабл д’Олон, казва се „Междинно пристанище“. Много е готино…

Струваше ми се, че думите ми звучат фалшиво. Засрамих се. Но Тисран вече не беше в състояние да долови толкова тънки подробности. „Мислиш ли, че ще има хора там? Май хората прекарват 24-ти в семейна обстановка…“ — това беше жалкото му, плачевно възражение. Съгласих се, разбира се, че 31-ви е по-добрият вариант. „Момичетата много обичат да си лягат с някого на 31-ви“ — авторитетно казах аз. Но за тая работа и 24-ти не е за пренебрегване. „Момичетата хапват стриди с майките и бабите си, получават подаръци, но след полунощ отиват на дискотека.“ Оживих се, започвах сам да си вярвам. Както предполагах, Тисран лесно се остави да бъде убеден.

На следващата вечер той се подготвя цели три часа. Докато го чаках, играх сам на домино във фоайето на хотела. Играех едновременно за двамата противници. Беше много досадно, а и нещо бях притеснен.

Той се появи в черен костюм и златиста вратовръзка. Прическата сигурно му бе коствала много усилия. Днешните гелове дават изненадващи резултати. В крайна сметка най-добре му отиваше черен костюм. Горкото момче.

Оставаше ни около час за уплътняване. В никакъв случай не можеше да отидем на дискотека преди единайсет и половина вечерта — по този пункт бях категоричен. След кратко обсъждане решихме да се отбием на полунощната меса. Свещеникът говореше за огромната надежда, появила се в човешките сърца — нямаше какво да възразя. Тисран скучаеше, мислеше си за друго. Започна да ми дотяга, но трябваше да се държа. Бях оставил ножа за пържоли в найлонова торбичка в предната част на колата.

Намерих „Междинно пристанище“ без затруднения. Трябва да си призная, че там съм прекарал доста неприятни вечери. Оттогава бяха минали повече от десет години, но лошите спомени се изличават по-бавно, отколкото си мислим.

Заведението беше полупълно — все юноши между петнайсет и двайсет години, а това убиваше още в зародиш скромните шансове на Тисран. Много минижупи и дълбоки деколтета, накратко — свежа плът. Видях как изведнъж се изблещи, докато оглеждаше дансинга. Отидох на бара да си поръчам бърбън. Когато се върнах, той вече стоеше колебливо на границата с мъглявината от танцуващи. Промълвих неопределено: „Ще се видим по-късно…“, и се запътих към една маса, която благодарение на леко издигнатото си положение ми осигуряваше отличен изглед към театъра на военните действия.

Тисран най-напред се поинтересува от една брюнетка на около двайсет години, най-вероятно секретарка. Бях склонен да одобря неговия избор. От една страна, момичето не беше кой знае колко красиво и не се очертаваше да бъде много ухажвано. Гърдите й, макар и внушителни, вече бяха поувиснали, а дупето й изглеждаше меко. По всичко личеше, че до няколко години всичко това ще се е скапало. От друга страна, облеклото й, твърде дръзко, недвусмислено подчертаваше намерението й да си намери сексуален партньор: роклята й от лека тафта се въртеше при всяко движение, разкривайки жартиери и миниатюрни прашки от черна дантела, така че задникът беше съвсем гол. И накрая сериозното й, дори леко заинатено изражение говореше за предпазливост. Това момиче сигурно носеше презервативи в чантата си.

Няколко минути Тисран танцува недалече от нея, като изнасяше пламенно ръцете си напред, за да изрази ентусиазма, който музиката пораждаше у него. На два-три пъти той дори плесна с ръце, но явно момичето изобщо не го забелязваше. При настъпилата кратка пауза между две парчета той прояви инициативност и я заговори. Тя се обърна, изгледа го презрително и прекоси целия дансинг, само и само да се махне от него. Никаква милост.

Всичко мина според предвижданията. Отидох на бара и си поръчах още един бърбън.

Когато се върнах, усетих, че нещо се е променило. На масата до мен седеше момиче, съвсем само. Беше много по-младо от Вероник — сигурно на седемнайсет, — но ужасно приличаше на нея. Семплата й, по-скоро свободна рокля от бежов плат не подчертаваше особено формите на тялото й — това просто не се налагаше. Широк ханш, твърдо и гладко дупе; гъвкава талия, която води ръцете до две обли, едри и нежни гърди; ръце, които доверчиво обгръщат талията и прилепват към благородната закръгленост на ханша. Познавах всичко това — стигаше ми да затворя очи, за да си спомня веднага. И лицето, кръгло и невинно, изразяващо спокойната съблазън на естествената, сигурна в красотата си жена. Тихото спокойствие на младата кобилка, все още весела, готова да изпробва крайниците си в бърз галоп. Тихият покой на Ева, влюбена в своята голота, знаеща, че е очевидно, вечно желана. Осъзнах, че две години раздяла нищо не са заличили. Пресуших бърбъна си на един дъх. Точно тогава Тисран реши да се върне. Беше леко запотен. Заговори ме — мисля, че попита дали смятам да пробвам нещо с момичето. Не отговорих. Започваше да ми се повръща и се бях надървил — не бях добре. Казах: „Извини ме за момент…“. Прекосих дискотеката по посока към тоалетните. Щом затворих вратата, бръкнах с два пръста в гърлото си, но количеството повърня се оказа слабо и разочароващо. После мастурбирах с по-голям успех: отначало си мислех за Вероник, разбира се, но после се съсредоточих върху вагините изобщо и се успокоих. Еякулацията настъпи след две минути. Донесе ми увереност и сигурност.

Когато се върнах, видях, че Тисран е завързал разговор с подобието на Вероник. Тя го гледаше спокойно и без отвращение. Това момиче беше прекрасно, бях дълбоко убеден, но нямаше нищо страшно — вече бях мастурбирал. В любовно отношение Вероник принадлежеше като всички нас на едно пожертвано поколение. Сигурно е била способна да обича и дори още би искала да бъде способна, убеден съм в това, но вече не беше възможно. Като рядко, изкуствено и закъсняващо явление, любовта може да се разгърне само при специални душевни условия, които рядко могат да бъдат заедно налице и във всяко едно отношение противоречат на характерната за нашето съвремие свобода на нравите. Вероник бе ходила по много дискотеки и мъже. Такъв начин на живот обеднява човешкото същество и му нанася понякога тежки, но винаги безвъзвратни щети. Любовта като невинност и като податливост на илюзии, като годност да сведеш всички представители на противоположния пол до едно-единствено любимо същество, рядко устоява на едногодишно сексуално скитничество и никога на двегодишно. В действителност поредицата сексуални преживявания, натрупани през юношеството, подриват и бързо разрушават всяка възможност за сантиментална и романтична проекция. Постепенно и всъщност много бързо човек става толкова способен да обича, колкото някой стар парцал. И съвсем естествено заживява като стар парцал. С годините става все по-несъблазнителен и поради това язвителен. Завижда на младите и поради това ги мрази. Тази омраза, обречена да остане неизказана, се ожесточава и разгаря все повече и повече. После утихва и угасва, както угасва всичко. Остават само горчивината и отвращението, болестта и очакването на смъртта.

На бара успях да се договоря с момчето да ми продаде бутилка бърбън за седемстотин франка. На връщане се блъснах в млад двуметров електротехник. Той ми каза със сравнително приятелски тон: „Ей, май нещо не е наред“. Аз отвърнах, като го изгледах изотдолу: „Сладкият мед на човешката нежност…“. Видях лицето си в огледалото — беше изкривено в ехидна усмивка, наистина неприятна. Електротехникът примирено поклати глава, а аз реших да прекося дансинга с бутилка в ръка. Преди да стигна до местоназначението, се спънах в една касиерка и се сгромолясах на пода. Никой не ме повдигна. Виждах краката на танцуващите, които се мятаха над мен — идеше ми да ги насека с брадва. Осветлението беше непоносимо силно. Чувствах се в ада.

На нашата маса бяха седнали група момчета и момичета — сигурно съученици на подобието на Вероник. Тисран не се отказваше, но все повече губеше контрол над положението и постепенно биваше изтласкан от обсега на разговора — това си личеше от километри. И когато едно от момчетата предложи да плати по едно питие на бара, се подразбираше, че моят колега вече не влиза в сметката. Но той понечи да стане, опита се да пресрещне погледа на подобието на Вероник — напразно. Щом осъзна ситуацията, той грубо се тръшна обратно на дивана. Изцяло свит в себе си, той вече не забелязваше моето присъствие. Налях си още една чаша.

Неподвижността на Тисран продължи малко повече от минута. Последва подскок, който явно се дължеше на така наречената енергия на отчаянието. Стана рязко — почти ме докосна — и се насочи към дансинга. Лицето му беше усмихнато и целеустремено, но все така грозно.

Без да се колебае, той се изтъпани пред петнайсетгодишно маце, русо и много секси. Носеше къса, силно вталена, снежнобяла рокля. Поради изпотяването беше залепнала за тялото й. Отдолу явно нямаше нищо. Малкото й закръглено дупе се очертаваше със съвършена точност. Ясно се различаваха кафявите, втвърдени от възбудата зърна на гърдите й. Диджеят обяви петнайсетминутна ретро пауза.

Тисран я покани да танцуват рок. Леко изненадана, тя прие. Още от първите тактове на Come on everybody усетих, че той се самозабрави. Грубо мяташе момичето, стискайки зъби със злобно изражение. Всеки път когато я приближаваше до себе си, се възползваше, за да залепи ръка за дупето й. Веднага щом отзвучаха последните тактове на песента, мацето се втурна към група момичета на нейната възраст. Тисран стоеше насред дансинга със заинатен вид. Дори леко му течаха лиги. Момичето говореше с приятелките си и сочеше към него. Те го гледаха и се кискаха.

Тогава подобието на Вероник се върна от бара със своята компания. Разговаряше задълбочено с млад негър или по-скоро мулат. Той беше малко по-голям от нея — прецених, че е може би на двайсет години. Седнаха до нашата маса. Когато минаваха край нас, махнах приятелски с ръка на подобието на Вероник. Тя ме изгледа изненадано, но не реагира.

След второто рок парче диджеят пусна блус. Беше песента „Юг“ на Нино Ферер — трябва да призная, чудесен блус. Мулатът леко докосна подобието на Вероник по рамото и двамата се изправиха едновременно. Тогава Тисран се обърна лице в лице с нея. Разпери ръце, отвори уста, но не мисля, че успя да каже нещо. Мулатът го отстрани спокойно, почти нежно и след няколко секунди двамата с момичето вече бяха на дансинга.

Бяха прекрасна двойка. Двойничката на Вероник беше доста висока, може би метър и седемдесет, но момчето стърчеше с една глава над нея. Тя доверчиво се сгуши в него. Тисран седна до мен. Трепереше с цялото си тяло. Гледаше двойката хипнотизирано. Почаках близо минута. Помня, че този блус ми се стори безкраен. После нежно го разтърсих за рамото, повтаряйки: „Рафаел…“.

— Какво да направя? — попита той.

— Бий си една чекия.

— Мислиш ли, че всичко е изгубено?

— Разбира се. Изгубено е отдавна, от самото начало. Рафаел, ти никога няма да представляваш еротична мечта за никое момиче. Трябва да свикнеш с тази мисъл. Тия работи не са за теб. Пък и вече е много късно. Рафаел, сексуалните неуспехи, които търпиш още от юношеството, фрустрацията, която непрекъснато изживяваш от тринайсетгодишна възраст, ще оставят у теб незаличима следа. Дори да предположим, че занапред можеш да си намериш жени — нещо, в което, ако трябва да бъда искрен, не съм убеден, — няма да бъде достатъчно. Нищо вече няма да бъде достатъчно. Винаги ще си останеш неосъществен заради юношеската любов, която не си познал. Раната в теб вече е болезнена и все повече ще те боли. Рано или късно, сърцето ти ще се изпълни с ужасна, безмилостна горчивина. За теб няма да има нито изкупление, нито избавление. Така стоят нещата. Това обаче не означава, че нямаш възможност за реванш. Тези жени, които така силно желаеш, също можеш да ги притежаваш. Дори можеш да притежаваш най-ценното в тях. А кое е най-ценното в тях, Рафаел?

— Красотата — опита се да отвърне той напосоки.

— Грешиш, не е красотата. Не е и вагината им, нито дори любовта им, защото всичко това изчезва с живота. А можеш още сега да притежаваш живота им. Впусни се още тази вечер в кариерата на убиец. Вярвай, приятелю, това е единственият възможен шанс за теб. Когато усетиш как тези жени треперят под ножа ти и те молят за милост към тяхната младост, тогава наистина ще им бъдеш господар, ще ги притежаваш телом и духом. И дори преди да ги принесеш в жертва, може би ще успееш да получиш няколко сладки екстри. Ножът, Рафаел, е внушителен съюзник.

Той продължаваше да гледа към двамата, които бавно се въртяха прегърнати по дансинга. С едната си ръка подобието на Вероник обгръщаше мулата през кръста, а с другата — раменете му. Тихо, почти срамежливо Тисран ми каза: „Предпочитам да убия пича…“. Тогава усетих, че съм спечелил. Изведнъж се отпуснах и напълних чашите ни.

— Добре де! — възкликнах аз. — Какво ти пречи?… Ами да! Защо да не направиш първия си опит върху млад негър!… Така или иначе, двамата ще си тръгнат заедно — почти сигурно е. Разбира се, трябва да убиеш пича, за да стигнеш до тялото на момичето. Впрочем оставил съм един нож в предната част на колата.

След десет минути двамата наистина си тръгнаха заедно. Станах и взех мимоходом бутилката. Тисран покорно ме последва.

Вън нощта беше странно мека, почти топла. След кратко съвещание на паркинга момичето и негърът се отправиха към един скутер. Седнах на предната седалка в колата и извадих ножа от торбичката. Зъбците му блестяха красиво на лунната светлина. Преди да се качат на скутера, двамата дълго се целуваха — беше мило и много нежно. До мен Тисран непрекъснато трепереше. Струваше ми се, че усещам как скапаната му сперма се изкачва по члена му. Той нервно пипаше командните лостове и без да иска, включи фаровете. Момичето замижа. Тогава двамата решиха да си тръгнат. Колата ни бавно потегли след тях. Тисран ме попита:

— Къде ли ще си легнат?

— Най-вероятно при родителите на момичето — това е най-разпространената практика. Но трябва да ги спрем преди това. Щом тръгнат по някой второстепенен път, ще блъснем скутера. Това вероятно ще ги зашемети и ти лесно ще довършиш пича.

Колата плавно се носеше по крайбрежния път. Пред нас, в светлината на фаровете, момичето държеше спътника си през кръста. След кратко мълчание добавих:

— А можем и да ги прегазим, за да сме сигурни.

— Те явно въобще не подозират… — замечтано отбеляза той.

Изведнъж скутерът зави надясно и пое по път, който водеше към морето. Това не беше предвидено. Казах на Тисран да намали. Малко по-далече скутерът спря. Забелязах, че пичът най-напред го заключи и после помъкна момичето към дюните.

След като минахме през първия ред дюни, всичко ми светна. Морето се простираше пред нас, почти равно, образувайки огромна извивка. Лунната пътека нежно играеше по водната повърхност. Двойката се отдалечаваше на юг по протежение на брега. Температурата на въздуха беше все по-мека, ненормално мека, все едно беше юни. При тези условия всичко ми стана ясно. Да правиш секс на морския бряг под великолепието на звездите — разбирах много добре, на тяхно място бих постъпил точно по същия начин. Подадох ножа на Тисран. Той тръгна, без да пророни дума.

Върнах се при колата. Седнах на пясъка, подпирайки се на капака. Отпих няколко глътки бърбън направо от шишето, след което седнах зад волана и подкарах колата към морето. Беше малко непредпазливо, но шумът на мотора ми се струваше приглушен, недоловим. Нощта беше пленителна и нежна. Страшно ми се искаше да дам газ право към морето. Отсъствието на Тисран се проточи.

Когато се върна, не обели и дума. Държеше дългия нож в ръка. Острието нежно лъщеше. Не се виждаха петна от кръв по повърхността му. Изведнъж ми докривя. Накрая той проговори.

— Когато се приближих до тях, бяха между две дюни. Той вече й беше свалил роклята и сутиена. Гърдите й бяха толкова красиви, толкова обли на лунна светлина. После тя се обърна и се надвеси над него. Разкопча му панталона. Когато започна да му духа, не можах да го понеса.

Млъкна. Чаках да чуя нататък. Морето беше неподвижно като езеро.

— Обърнах се. Крачех между дюните. Можеше да ги убия — нищо не чуваха, не ме забелязваха. Мастурбирах. Не исках да ги убивам — кръвта нищо няма да промени.

— Кръвта е навсякъде.

— Знам. Спермата също е навсякъде. Писна ми вече. Прибирам се в Париж.

Не ми предложи да се прибера с него. Станах и тръгнах към морето. Бутилката бърбън беше почти празна. Изпих и последната глътка. Когато се обърнах, плажът беше пуст — дори не бях чул кога е потеглила колата.

Повече никога не видях Тисран — уби се с колата същата нощ при връщането си в Париж. Имало много мъгла малко преди Анже. Той карал с пълна газ, както обикновено. Неговото „Пежо-205 GTI“ се блъснало челно в един камион, който малко преди това се бил хлъзнал и препречил шосето. Загинал на място, малко преди зазоряване. Следващият ден беше почивен, празнуваше се раждането на Христос. Семейството му се обади във фирмата едва след три дни. Вече го бяха погребали според обичая и по този начин отпадна всякаква идея за изпращане на венец или на делегация. Разменихме си по някоя дума за това, колко тъжна е тази смърт и колко трудно се шофира при мъгла, върнахме се към задачите си и това беше всичко.

Когато научих за смъртта му, си казах, че той поне се бори до края. Младежкият клуб, ски курортът… Поне не се отказа, не скръсти ръце. До края, въпреки поредицата от провали, той търсеше любовта. Макар и смазан между ламарините на своето „Пежо-205 GTI“, стегнат в черния си костюм и златистата си вратовръзка, на почти празната магистрала, знам, че в сърцето си още носеше борбата, желанието и волята за борба.

Трета част

1

Аха, значи, било в преносен смисъл! Олекна ми…

След тръгването на Тисран не спах добре. Сигурно съм мастурбирал. Когато се събудих, всичко беше лепкаво, а пясъкът — влажен и студен. Направо ми беше писнало. Съжалявах, че Тисран не уби негъра. Съмваше се.

Намирах се на километри от най-близкото населено място. Станах и тръгнах. Какво друго да правя? Цигарите ми бяха мокри, но все още ставаха за пушене.

Като се върнах в Париж, намерих писмо от Дружеството на бившите възпитаници на инженерното ми училище, което съдържаше предложение да си купя хубави питиета и гъши дроб на изключителни цени за празниците. Казах си, че това писмо е било изпратено с недопустимо закъснение.

На другия ден не отидох на работа. Без конкретна причина — просто нямах желание. Клечах на мокета и разлиствах каталози за поръчки по пощата. В брошура на „Галери Лафайет“ намерих интересно описание на човешки същества, озаглавено „Актуалните“:

След натоварения ден те се настаняват в дълбоко канапе с изчистени линии (марка Щайнер, Розе, Сина). Слушайки джаз, те оценяват положително десена на килимите си Дърис, веселите тонове на тапетите си Патрик Фрей. В банята ги очакват хавлии от модните серии на Ив Сен Лоран и Тед Лапидюс. И ще се опитат да променят света по време на вечеря с приятели в кухните си с дизайн на Даниел Ештер или на Примроз Бордие.

В петък и събота не правих нищо особено — да кажем, че разсъждавах, ако може изобщо да се даде име на това занимание. Помня, че си мислех за самоубийството, за парадоксалната му полезност. Да поставим шимпанзе в тясна клетка с бетонни прегради. Животното съвсем ще откачи, ще започне да се блъска в стените, ще си скубе космите, ще се хапе жестоко и в 73% от случаите чисто и просто ще се самоубие. А сега да направим отвор в някоя от стените и да го поставим с изглед към бездънна пропаст. Симпатичното четириръко животно, което е обект на нашите наблюдения, ще се приближи до ръба, ще погледне надолу, дълго ще стои до ръба, няколко пъти ще се връща до него, но обикновено никога няма да се хвърли в пропастта. И при всички случаи напълно ще се успокои.

Разсъждението ми за шимпанзетата продължи до късно през нощта на събота срещу неделя и накрая нахвърлих в основни линии анималистично повествование, озаглавено „Диалозите на шимпанзето и щъркела“, което всъщност представляваше политически памфлет с рядко срещан заряд. Пленено от ято щъркели, шимпанзето отначало е загрижено и разсеяно. Една сутрин обаче то събира смелост и настоява да се види с най-възрастния щъркел. Веднага го завеждат при него, то вдига пламенно ръце към небето и произнася следната отчаяна реч:

„От всички социално-икономически системи капитализмът безспорно е най-естествената. Това вече е достатъчно, за да покаже, че тя е и най-ужасната. При така направения извод остава само да се развие оперативен, а не заблуждаващ аргументативен апарат, чието механично функциониране би позволило въз основа на произволно въведени факти да се приведат редица доказателства в подкрепа на предварително установената аксиома, така както графитните пръти укрепват структурата на ядрен реактор. Това е лесна задача, достойна за млада маймуна. Аз обаче не бих си позволил да се отнеса небрежно към нея.

При напредването на семенната течност към шийката на матката — явление импозантно, внушително и съществено за възпроизводството на видовете — понякога у някои сперматозоиди се наблюдава анормално поведение. Те гледат напред, гледат назад, понякога съвсем за кратко дори плуват срещу течението и тогава ускореното мърдане на опашката им като че ли е израз на някакво онтологично оспорване. Ако те не компенсират тази изненадваща нерешителност с особена пъргавина, обикновено пристигат твърде късно и следователно рядко присъстват на големия празник на генетичната рекомбинация. Така се е случило през август 1793 година с Максимилиен Робеспиер, отнесен от движението на историята като халцедон от лавина в пустинна зона или по-скоро като младо щъркелче с все още твърде слаби крилца, излюпило се поради нещастна случайност точно преди идването на зимата и изпитващо редица трудности — това е лесноразбираемо — да държи правилно курса при прекосяването на въздушните течения. А както знаем, въздушните течения са особено силни над бреговете на Африка. Но нека доуточня мисълта си.

В деня на екзекуцията Максимилиен Робеспиер бил със счупена челюст. Тя била придържана от превръзка. Точно преди да положи главата му под ножа на гилотината, палачът изтръгнал превръзката. Робеспиер изревал от болка, потоци кръв бликнали от раната му, счупените му зъби се разпилели по пода. Палачът развял превръзката като трофей, за да я покаже на събралото се край ешафода множество. Хората се смеели и сипели хапливи подмятания.

Тук обикновено хронистите добавят: «Това беше знак, че революцията е свършила». Абсолютно вярно.

В мига, когато палачът е размахвал кървавата превръзка пред озверялата тълпа, ми се ще да мисля, че в главата на Робеспиер е имало не само болка. Не само усещане за провал. Надежда? Или може би чувството, че е направил, каквото е трябвало. Максимилиен Робеспиер, обичам те.“

Най-старият щъркел просто отговаря с бавен и страховит глас: „Тат твам аси“[5]. Малко по-късно шимпанзето бива екзекутирано от ятото щъркели. Умира в страшни мъки, пронизано и скопено от острите им клюнове. Понеже е оспорило световния ред, шимпанзето трябва да умре. Действително това е разбираемо. Действително е така.

В неделя сутринта излязох да се поразходя из квартала. Купих си кифла със стафиди. Денят беше мек, но малко тъжен, както често са тъжни неделите в Париж, особено за човек, който не вярва в Бог.

2

На другия ден, понеделник, се върнах на работа, просто за всеки случай. Знаех, че моят началник-отдел е взел отпуск от Коледа до Нова година — вероятно за да отиде на ски в Алпите. Струваше ми се, че никой няма да е на работа, че никой няма да се чувства дори малко от малко свързан с мен и че денят ми ще премине в произволно тракане по някаква клавиатура. За съжаление, към единайсет и половина някакъв тип ме засича на косъм. Представя ми се като нов пряк началник. Нямам никакво желание да оспорвам думите му. Явно донякъде е запознат с моята работа, макар и доста мъгляво. Ето защо се стреми да установи контакт, да завърже отношения. Аз обаче не се поддавам на неговите опити.

В дванайсет часа почти от отчаяние отидох да обядвам с един специалист по продажбите и с една секретарка. Възнамерявах да пообщувам с тях, но не ми се удаде случай — те явно бяха решили да продължат някакъв стар разговор:

— За радиото в колата — започна специалистът по продажбите — в крайна сметка си взех двайсетватови тонколони. Десетватовите ми се струваха доста слаби, а трийсетватовите са много скъпи. Не си струва чак толкова за кола.

— Аз лично — отвърна секретарката — поръчах да ми монтират четири тонколони — две отпред и две отзад.

Специалистът по продажбите се усмихна закачливо. Това е то — всичко си продължава.

Прекарах следобеда в кабинета си в правене на разни неща — тоест на почти нищо. От време на време поглеждах в тефтера си по дати: беше 29 декември. Трябваше да отида някъде на 31-ви. Хората ходят някъде на 31-ви.

Вечерта набирам номера на „SOS приятелство“, но дава заето — винаги е така по време на празници. Към един часа през нощта вземам кутия грах и я мятам към огледалото в банята. То хубаво се разбива на парчета. Порязвам се, докато ги събирам, и започвам да кървя. Доволен съм. Точно това исках.

На другия ден отивам на работа още в осем. Новият ми пряк началник вече е там. Тоя глупак да не е спал в офиса? Над пространството между високите сгради се рее мръсна, видимо неприятна мъгла. Неоновите лампи в кабинетите, в които шетат чистачките от фирма „Коматек“, светват и угасват една след друга, създавайки усещането за живот в забавен каданс. Прекият ми началник ме черпи с кафе — явно не се е отказал да спечели доверието ми. Имам глупостта да приема, при което в следващите минути получавам една по-скоро деликатна задача: да открия грешките в един пакет, наскоро продаден на Министерството на промишлеността. Изглежда, вътре имало грешки. Проверявам цели два часа, без обаче да открия нито една. Е, вярно, че не полагам голямо старание.

Към десет часа научаваме за смъртта на Тисран. Обажда се някой от семейството му и една секретарка веднага разтръбява новината на целия персонал. Щели сме да получим писмено известие по-късно. Не мога да повярвам — това твърде много прилича на допълнителен елемент от кошмар. Но не, истина е.

Малко по-късно преди обяд ми се обажда Катрин Льошардоа. Няма конкретен повод. „Може би ще се видим пак…“ — казва тя. Аз обаче бих се учудил.

Към обед излязох. От книжарницата на площадката пред сградата си купих карта №80 на „Мишлен“ (на маршрута Родез — Алби — Ним). Върнах се в кабинета си и я разгледах внимателно. Към седемнайсет часа ми се яви следното заключение: трябваше да отида в Сен-Сирг-ан-Монтан. Името се простираше, прекрасно изолирано, сред гори и обозначени с триъгълничета върхове. Нямаше никакво населено място в радиус от трийсет километра. Усещах, че съм пред прага на епохално откритие, че ме чака откровение свише там, между 31 декември и 1 януари, точно в мига, в който годината се превърта. Оставих бележка на бюрото си: „Наложи се да си тръгна по-рано поради транспортната стачка“. След кратък размисъл оставих друга бележка с печатни букви: „БОЛЕН СЪМ“. И се прибрах вкъщи не без затруднения. Започналата сутринта стачка доста се бе разраснала — вече нямаше метро, само няколко заблудени автобуса.

Лионската гара в Париж беше практически в обсада. Полицейски патрули бяха разделили главната чакалня на зони и сновяха по пероните. Говореше се, че бойни групи от „по-твърди“ стачници решили да спрат напълно движението. Влакът ми обаче се оказа почти празен, а пътуването — съвсем спокойно.

На гара „Пераш“ в Лион беше разгърнато впечатляващо множество от автобуси за Морзин, Ла Клюза, Куршевел, Вал д’Изер… За департамент Ардеш — нищо подобно. Взех такси по посока към гара „Пар Дийо“, където прекарах четвърт час в досадно прелистване на развалено електронно табло, за да открия най-накрая, че на другата сутрин в шест и четирийсет и пет заминава автобусът за Обна. Беше дванайсет и половина през нощта. Реших да прекарам тези няколко часа в автогара „Пар Дийо“. Явно не беше добра идея. Над автогарата се издига супермодерна сграда от стомана и стъкло на четири-пет етажа, свързани с никелирани ескалатори, които се задействат веднага щом някой се приближи. Навсякъде само луксозни магазини (парфюмерия, висша мода, играчки…) с абсурдно агресивни витрини. В никой от тях не се продава нищо практично. Почти навсякъде видеоекрани излъчват клипове и реклами. И разбира се, като постоянен звуков фон — класацията на 50-те най-нови хита. През нощта банда хулигани и полуклошари превземат сградата. Кирливи и злобни, брутални, съвършено тъпи същества, които живеят в кръв, омраза и в собствените си изпражнения. Трупат се там, в нощта, като едри мухи лайнарки, около пустите луксозни витрини. Ходят на тумби, тъй като самотата в тези среди е почти фатална. Стоят пред видеоекраните и поглъщат без никаква реакция рекламните клипове. Понякога се карат, вадят ножове. От време на време някой бива намерен мъртъв на сутринта, заклан от себеподобните си.

Цяла нощ бродих сред тези същества. Въобще не ме беше страх. Дори най-предизвикателно изтеглих от един банкомат всичките пари от банковата си карта. Хиляда и четиристотин франка в брой. Хубава плячка. Те ме гледаха, гледаха ме продължително, но никой не се опита да ме заговори или дори да се доближи на по-малко от три метра до мен.

Към шест сутринта се отказах от плана си; следобед хванах обратно влака стрела.

Нощта на 31 декември няма да бъде лека. Чувствам как някакви неща се трошат у мен като стени от стъкло. Крача напред-назад в плен на ярост, на потребност да действам, но нищо не мога да направя, защото всички опити ми се струват предварително обречени на неуспех. Провал, навсякъде провал. Единствено самоубийството блести най-отгоре, непостижимо.

Към полунощ усещам нещо като глухо раздиране — в мен се случва нещо болезнено. Вече нищо не разбирам.

На първи януари — значително подобрение. Състоянието ми е близко до затъпяването. Не е чак толкова зле.

Следобед си вземам час при психиатър. Има една система за спешни психиатрични консултации чрез Минител — набирате в колко часа ви е най-удобно и те ви намират лекар. Много практично.

Моят доктор се казва Непот. Живее в шести парижки район — като редица психиатри, струва ми се. Пристигам при него в 19,30 часа. Има вид точно на психиатър — направо зашеметяващо. Библиотеката му е безупречно подредена, в нея няма нито африканска маска, нито оригинално издание на „Sexus“. Значи, не е психоаналитик. Но затова пък явно е абониран за списание „Синапс“. Всичко това ми се струва добра поличба.

Епизодът с проваленото пътуване до Ардеш видимо го заинтригува. Като се поразрови, успя да ме накара да призная, че родителите ми са родом от този департамент. И се впусна по тази следа — според него съм търсел „ориентири на идентичността“. Всичките ми пътувания — смело обобщава той — били „търсения на идентичност“. Възможно е, но все пак нещо ме съмнява. Например командировките очевидно са ми наложени от друг. Но не искам да споря. Той си има теория — добре. В крайна сметка винаги е по-добре да имаш теория.

Странно, но след това ме пита за работата ми. Нещо ми убягва — не успявам да придам реално значение на въпроса му. Залогът очевидно не е в това.

Той се изяснява, като ми говори за предоставената от работата „възможност за социални взаимоотношения“. Избухвам в смях за негово леко учудване. Дава ми нов час за понеделник.

На другия ден се обаждам във фирмата и им съобщавам, че „болестта май ме е повторила“. На тях като че ли изобщо не им пука.

Уикенд без нищо особено. Спя много. Учудвам се, че съм само на трийсет години — чувствам се много по-стар.

3

Първият инцидент се случи следващия понеделник към четиринайсет часа. Видях отдалече как един колега идва при мен и се почувствах малко тъжен. С него бяхме в добри отношения, беше мил човек, твърде нещастен. Знам, че беше разведен, че живее сам с дъщеря си, и то доста отдавна. Знаех също, че пие много. Нямах никакво желание да го намесвам в тази история.

Приближи се до мен, поздрави ме и поиска да му дам информация за някакъв софтуер, който сигурно съм познавал. Разплаках се. Той веднага отстъпи назад, стъписан и леко уплашен. Дори мисля, че се извини. Наистина нямаше защо да се извинява горкият.

Очевидно е трябвало да си тръгна още тогава — бяхме сами в кабинета, нямаше свидетели, всичко можеше да се уреди по относително подобаващ начин.

Вторият инцидент се случи около час по-късно. Този път кабинетът беше пълен с хора. Влезе една девойка, огледа неодобрително присъстващите и накрая избра да се обърне точно към мен, за да ми каже, че много съм пушел, че било непоносимо, че изобщо не ми пукало за другите. В отговор й зашлевих два шамара. Тя ме изгледа, също стъписана. Очевидно не беше свикнала — подозирам, че не са я шляпали достатъчно като малка. За миг се запитах дали и тя няма да ми удари плесница. Бях сигурен, че ако ме плесне, веднага ще се разрева.

След кратка пауза тя казва „е…“ с глупаво увиснала челюст. Сега вече всички са се обърнали към нас. Настъпва гробна тишина. Обръщам се и изстрелвам напосоки със силен глас: „Имам час при психиатър!“. И излизам. Краят на един специалист.

Впрочем беше вярно — наистина имах час при психиатър, но дотогава оставаха още три часа. Прекарах ги в заведение за бързо хранене, като късах на ситно картонената кутия на моя хамбургер. Без определен метод, така че резултатът се оказа разочароващ. Най-обикновено накъсване.

Когато разказах малките си фантазии на лекаря, той ми даде едноседмичен отпуск по болест. Дори ме попита дали не искам да отида за кратко в специализирано заведение. Отговорих, че не искам, защото ме е страх от лудите.

След седмица отново отивам при него. Нямам кой знае какво да му кажа. Въпреки това произнасям няколко изречения. Макар че гледам наопаки какво записва в тетрадката си със спирала, все пак разпознавам думите „идеаторно забавяне“. Ха-ха. Значи, според него се превръщам в идиот. Това си е хипотеза.

От време на време поглежда към часовника си (жълто-червена каишка, позлатен правоъгълен циферблат) — явно не го интересувам особено. Питам се дали не крие в чекмеджето си револвер за буйстващи пациенти. След половин час произнася няколко изречения от общ характер относно периодите на спад, продължава отпуска ми по болест и аргументира дозировката на лекарствата ми. Разкрива ми също така, че състоянието ми си имало название: депресия. Значи, официално съм в депресия. Формулировката ми се струва сполучлива. Не че се чувствам в ниското — по-скоро светът край мен ми се струва нависоко.

На другата сутрин отивам във фирмата — моят началник-отдел пожелава да ме види, за да „направим равносметка“. Както очаквах, той е хванал силен тен при престоя си във Вал д’Изер, но различавам няколко фини бръчици в ъгълчето на очите му — вече не е така красив, както в спомена ми. Не знам, разочарован съм.

Още в самото начало го уведомявам, че съм в депресия. Той поема удара и веднага се съвзема. После разговорът тече приятно цели трийсет минути, но знам, че занапред между нас ще се издига невидима стена. Той вече няма да ме счита за равен с него или за възможен наследник. За него аз дори вече не съществувам — изпаднал съм в немилост. Така или иначе, знам, че ще ме уволнят веднага щом изтекат законните два месеца отпуск по болест. Така правят винаги в случай на депресия — разполагам с конкретни примери.

В рамките на тези правила той се държи доста добре, опитва се да намери оправдание за моето състояние. По едно време казва:

— В нашата професия понякога сме подложени на ужасно напрежение…

— Е, не чак толкова — отвръщам аз.

Той се сепва като от сън и слага край на разговора. Прави едно последно усилие и ме изпраща до вратата, като обаче се държи на безопасно разстояние от два метра, сякаш се бои да не се издрайфам ненадейно отгоре му. „Е, почивайте си, колкото време е необходимо“ — заключава той.

Излизам. Вече съм свободен човек.

4

Изповедта на Жан-Пиер Бюве

От следващите седмици ми е останал споменът за бавно сгромолясване, прекъсвано от ужасни фази. Не се виждах с никой друг освен с психиатъра. Щом паднеше нощта, излизах за цигари и нарязан хляб без кора. Една събота вечер обаче ми се обади Жан-Пиер Бюве. Изглеждаше напрегнат.

— Как е? Още ли си кюре? — попитах аз, за да разтопя ледовете.

— Трябва да се видим.

— Да, бихме могли…

— Веднага, ако е възможно.

Никога не бях стъпвал у тях — знаех само, че живее във Витри. Блокът му беше добре поддържан. Двама арабски младежи ме проследиха с поглед, единият се изхрачи точно когато минавах край тях. Добре поне, че не ми се изплю в лицето.

Наемът за апартамента му се плащаше от епархията или нещо такова. Сринат психически, той гледаше предаването „Адска вечер“ с навъсено изражение. Явно беше обърнал доста бири, докато ме е чакал.

— Охоо — добродушно рекох аз.

— Казвал съм ти, че Витри не е лесна енория — още по-зле е, отколкото можеш да си представиш. Откакто съм дошъл тук, се опитвам да сформирам групи от млади хора. Така и не се отзова нито един младеж. От три месеца не съм правил кръщене. На неделната меса идват не повече от петима души: четири африканки и една стара бретонка. Мисля, че беше на осемдесет и две години. Бивша служителка на железниците. Била овдовяла доста отдавна. Децата й вече не й ходели на гости, дори не им знаеше адреса. Една неделя не я видях на месата. Отидох у тях, живееше в държавно жилище ей там… (той направи неопределено движение с кена в ръка и наръси мокета с няколко капки бира). От съседите й научих, че била нападната и я закарали в болницата, но се отървала само с леки счупвания. Отидох да я видя. Фрактурите щяха да зараснат бавно, разбира се, но нямаше опасност за живота й. Когато отидох отново след седмица, беше починала. Поисках обяснения, но лекарите отказаха да ми дадат. Вече я бяха кремирали — никой от семейството не дошъл. Сигурен съм, че би искала църковно погребение. Не ми беше казвала, никога не говореше за смъртта, но съм сигурен, че би искала да бъде погребана според обичая.

Той отпи глътка бира и продължи:

— След три дена ме посети Патрисия.

Той направи многозначителна пауза. Погледнах към телевизора, чийто звук беше изключен. Една певица с прашки от черно ламе беше наобиколена от питони и дори от анаконди. После отново насочих погледа си към Бюве, като се опитах да придобия приветливо изражение. Той продължи:

— Искаше да се изповяда, но не знаеше как — не й беше ясна процедурата. Патрисия беше медицинска сестра в отделението, където закарали старицата. Без да иска, чула разговор между лекарите. Не искали да оставят старата да заема легло през месеците, необходими за нейното възстановяване — казали, че била ненужно бреме. Тогава решили да й бият „литичен коктейл“ — смес от високи дози транквиланти, която води до бърза и лека смърт. Съвещавали се не повече от две минути, след което шефът на отделението помолил Патрисия да направи инжекцията. Тя я направила още същата нощ. За пръв път извършвала евтаназия, но това често се случвало на колегите й. Жената починала бързо, в съня си. Оттогава Патрисия не можела да спи — все й се присънвала старицата.

— И ти какво направи?

— Ходих в митрополията. Там вече бяха запознати с въпроса. В тази болница явно има много случаи на евтаназия. Никой не е подавал оплакване. Така или иначе, досега всички дела са завършвали с оправдателни присъди.

Той млъкна, допи си бирата на един дъх и отвори друга бутилка, след което продължи доста смело:

— В продължение на месец се виждах с Патрисия практически всяка нощ. Не знам какво ми стана. От семинарията насам не бях имал изкушения. Тя беше толкова мила, толкова наивна. Нищо не знаеше за религията, беше много любопитна да научи разни работи. Не разбираше защо на свещениците е забранено да правят секс, питаше дали водят полов живот, дали мастурбират. Отговарях на всичките й въпроси без никакво стеснение. През този период много се молех, непрекъснато четях Евангелието. Нямах усещането, че правя нещо лошо. Усещах, че Христос ме разбира, че е с мен.

Той отново замълча. По телевизията течеше реклама на „Рено Клио“ — колата изглеждаше доста удобна.

— Миналия понеделник Патрисия ми съобщи, че се запознала с друго момче. В една дискотека, „Метрополис“. Каза ми, че повече няма да се виждаме, но била доволна, че сме били заедно. Харесвало й да сменя момчетата — тя е само на двайсет години. Харесвала ме, нищо повече. Възбуждала я мисълта да спи с кюре, било й забавно. Но на никого нямало да казва — обеща ми.

Този път тишината продължи повече от две минути. Чудех се какво би казал един психолог на мое място. Вероятно нищо. Накрая ми хрумна странна идея.

— Вземи се изповядай.

— Утре ще водя месата. Няма да успея. Не мисля, че ще успея. Не усещам присъствието.

— Какво присъствие?

После не говорихме кой знае колко. От време на време произнасях изрази от рода на „хайде, хайде…“, а той продължаваше да жули бири една след друга. Явно нищо не можех да направя за него. Накрая си поръчах такси.

Когато си тръгвах, той ми каза: „До скоро виждане…“. Не съм убеден — определено ми се струва, че никога повече няма да се видим.

Вкъщи е студено. Помня, че по-рано вечерта, точно преди да изляза, счупих един прозорец с юмрук. Странно, но на ръката ми нищо й няма — никаква следа от порязване.

Все пак си лягам и заспивам. Кошмарите ще дойдат по-късно през нощта. Отначало не приличат на кошмари и дори са приятни.

Рея се над катедралата в Шартър. Имам мистично видение, свързано с нея. Тя като че ли крие и представлява някаква тайна — върховна тайна. През това време монахини се събират на групи в градинките до страничните входове. Посрещат старци и дори агонизиращи, като им обясняват, че ще разкрия една тайна.

Аз обаче вървя по коридорите на болница. Някакъв човек ми е определил среща, но не е дошъл. Налага се да чакам известно време в хладилен хангар, след което поемам по друг коридор. Все така го няма човека, който би могъл да ме измъкне от болницата. Тогава се озовавам на някаква изложба. Патрик Льороа от Министерството на земеделието е организирал всичко. Изрязал е глави на хора от илюстровани вестници, налепил ги е по някакви си картинки (изобразяващи например флората от триас) и продава фигурките си скъпо и прескъпо. Струва ми се, че иска да си купя една от него. Изглежда доволен от себе си и почти застрашителен.

После отново се рея над Шартърската катедрала. Невероятен студ. Абсолютно сам съм. Крилата ми ме носят добре.

Приближавам се до кулите, но вече нищо не различавам. Тези кули са огромни, черни, злокобни, изработени са от черен мрамор, който пръска груби отблясъци.

В мрамора са инкрустирани фигурки с крещящи цветове, в които избухват ужасите на органичния живот.

Падам, падам между кулите. Лицето ми, което ще се разбие, се покрива с ивици кръв точно по местата на разпадане. Носът ми е зейнала дупка, през която изтича като гной органичната материя.

А сега съм в пустата Шампанска низина. Навсякъде хвърчат снежинки заедно с листове от илюстрован вестник с агресивно едри букви. Датира някъде от 1900 година.

Репортер ли съм, или журналист? Явно съм едно от двете, защото стилът на статиите ми е познат. Написани са с този тон на жестоко оплакване, присъщ на анархистите и сюрреалистите.

Октави Леонсе, деветдесет и две годишна, е била намерена убита в хамбара си. Малка ферма във Вогезите. Сестра й Леонтин Леонсе, осемдесет и седем годишна, с най-голямо удоволствие показва трупа на журналистите. Оръжията на престъплението ясно се виждат: трион за дърва и свредел. И двете, разбира се, са изцапани с кръв.

А престъпленията не спират. Все стари жени, живеещи изолирано в своите ферми. Всеки път убиецът, млад и неуловим, оставя работните си инструменти на показ: кога длето, кога градинарски ножици, кога просто ръчен трион.

И всичко това е вълшебно, авантюристично, анархистично.

Събуждам се. Студено е. Отново заспивам.

Всеки път пред тези окървавени инструменти усещам до най-малките подробности страданията на жертвата. Не след дълго получавам ерекция. На масата до леглото ми има ножица. Идеята се налага от само себе си: да си отрежа члена. Представям си ножицата в ръката ми, кратката съпротива на плътта и изведнъж кървавото чуканче, вероятният припадък.

Парчето на мокета. Лепнещо от кръв.

Събуждам се отново към единайсет. Имам две ножици — по една във всяка стая. Събирам ги и ги поставям под няколко книги. Това е усилие на волята, вероятно недостатъчно. Желанието упорства, нараства и се преобразува. Този път планът ми е да взема ножица, да я забия в очите си и да ги изтръгна. По-специално лявото око, на място, което познавам добре, там, където изглежда най-вдлъбнато в орбитата.

После гълтам успокоителни и всичко се оправя. Всичко се оправя.

5

Венера и Марс

След тази нощ ми се стори уместно да преразгледам предложението на доктор Непот относно престоя в специализирано заведение. Той сърдечно ме поздрави за това решение. Според него този път водел право към пълното ми възстановяване. Фактът, че инициативата идвала от мен, бил особено благоприятен — започвал съм да се ангажирам с процеса на своето излекуване. Било добре, даже много добре.

И така, явих се в „Рюей-Малмезон“ с писмената му препоръка в ръка. Имаше парк, а пациентите се хранеха заедно. Честно казано, на първо време не можех да поглъщам твърда храна — веднага я повръщах с болезнено хълцане. Струваше ми се, че ще избълвам и зъбите си заедно с храната. Наложи се да ме сложат на системи.

Главният лекар от колумбийски произход не ми беше от голяма полза. С невъзмутимата сериозност на невротиците излагах категорични аргументи срещу моето оцеляване. И най-малкият от тях ми изглеждаше способен да ме доведе до непосредствено самоубийство. Лекарят се правеше, че слуша, или поне мълчеше — най-много от време на време да потисне лека прозявка. Едва след няколко седмици прозрях истината: говорех твърде тихо; познанията му по френски език бяха твърде повърхностни; в действителност не разбираше и дума от моите приказки.

За сметка на това асистиращата го психоложка — малко по-възрастна и с по-скромен социален произход — ми оказа ценна помощ. Вярно, че пишеше дисертация за тревожния страх и естествено, се нуждаеше от материал. Използваше магнетофон „Радиола“. Всеки път искаше разрешение да го включи. Аз, разбира се, й разрешавах. Харесваха ми напуканите й ръце, изгризаните й нокти, когато натискаше копчето за запис, въпреки че винаги съм мразел студентките по психология. Малки мръсници — такова ми е мнението за тях. Но тази по-възрастна жена, която си представях с ръце, потопени в леген с пране, и с увито в тюрбан лице, почти ми вдъхваше доверие.

Само че отношенията ни отначало не бяха лесни. Тя ме упрекваше, че съм използвал много общи, прекалено социологически понятия. Според нея не било интересно — трябвало, напротив, да се включвам по-активно, да се опитам да се „съсредоточа върху самия себе си“.

— Ама вече ми е писнало от мен… — възразявах аз.

— Като психолог не мога да приема такива думи или да ги насърча по какъвто и да е начин. Говорейки научно за обществото, вие изграждате бариера, зад която се защитавате. На мен се пада задачата да разруша тази бариера, за да можем да работим върху личните ви проблеми.

Този разговор между глухи продължи малко повече от два месеца. Мисля, че всъщност й бях симпатичен. Спомням си една сутрин — пролетта тъкмо вече бе дошла и през прозореца се виждаше как птиците подскачат по ливадата. Психоложката имаше свеж, спокоен вид. Отначало говорихме накратко за дозирането на моите лекарства, след което тя ме попита прямо, спонтанно, много неочаквано: „Всъщност защо сте толкова нещастен?“. Тази откровеност беше доста необичайна. Тогава аз също направих нещо необичайно — подадох й кратък текст, който бях написал предната нощ, за да не скучая поради безсънието.

— Предпочитам да чуя отговора ви… — каза тя.

— Прочетете текста все пак.

Тя определено беше в добро настроение. Взе листа, който й подадох, и прочете следните изречения:

„Някои хора още отрано изпитват ужасяваща невъзможност да живеят сами. Всъщност те не понасят да се вглеждат ясно в собствения си живот, да го виждат цял, без тъмни петна, без фон. Трябва да призная, че съществуването им е изключение от природните закони не само защото това фундаментално разкъсване, което възпрепятства тяхната адаптация, се случва извън всяка генетична предопределеност, но и поради предполаганата от него прекомерна трезвост, която, разбира се, е трансцендентна по отношение на перцептивните схеми на обикновеното съществуване. Понякога е достатъчно да поставим друг човек насреща им, стига да е чист и прозрачен като тях, за да се превърне това непоносимо разкъсване в светъл, напрегнат и постоянен стремеж към абсолютно непостижимото. Така например, докато някое огледало ден след ден отразява един и същ отчайващ образ, две успоредни огледала изработват и изграждат ясна и гъста мрежа, която увлича човешкото око по безкрайна, безпределна траектория, безкрайна в своята геометрична чистота, отвъд страданията и света.“

Вдигнах очи и я погледнах. Имаше леко учуден вид. В крайна сметка реши да се пробва да каже нещо: „Интересно е това с огледалото…“. Сигурно беше чела нещо от Фройд или в списанието за комикси „Мики Парад“. Правеше каквото може — беше любезна. Накрая събра смелост и добави:

— Но бих предпочела да ми говорите пряко за вашите проблеми. Още веднъж, вие сте прекалено абстрактен.

— Може би. Но не разбирам конкретно как хората успяват да живеят. Имам чувството, че всички би трябвало да са нещастни. Разбирате ли, живеем в толкова прост свят. Има една мъжка система, основана върху надмощието, парите и страха — нека я наречем Марс. Има и една женска система, почиваща върху съблазняването и секса — да я наречем Венера. Това е всичко. Нима е възможно да се живее и вярва, че няма нищо друго? Заедно с реалистите от края на XIX век Мопасан е вярвал, че няма нищо друго, и това го е довело до пълна лудост.

— Вие смесвате всичко. Лудостта на Мопасан е само класически стадий от развитието на сифилиса. Всяко нормално човешко същество приема двете системи, за които говорите.

— Не. Мопасан е полудял, защото е имал изострено съзнание за материята, небитието и смъртта — и за нищо друго. В това отношение той е приличал на нашите съвременници и поради това е правел абсолютно разграничение между индивидуалното си съществуване и останалия свят. Днес това е единственият начин, по който можем да мислим света. Например куршум от „Магнум 45“ може да изсвисти покрай лицето ми и да се забие в стената зад мен — аз ще остана невредим. Другият вариант е куршумът да порази плътта ми и тогава страданието ми ще е значително: лицето ми ще бъде обезобразено, а може би и окото ми ще се пръсне. Тогава ще бъда обезобразен и едноок и ще пораждам отвращение у хората. По-общо казано, всички ние сме подложени на остаряване и смърт. Представата за остаряването и смъртта е непоносима за човешкия индивид. В нашите цивилизации тя се развива приоритетно и необусловено, постепенно изпълва полето на съзнанието и не оставя място за нищо друго. Така лека-полека се появява убеждението, че светът е ограничен. Дори желанието изчезва — остават само горчивината, завистта и страхът. Най-вече горчивината. Никоя цивилизация, никоя епоха не е съумявала да развие у своите подвластни горчивина в такива размери. От тази гледна точка живеем в безподобно време. Ако трябва да сведа до една дума психическото състояние на съвремието, това несъмнено ще бъде горчивина.

Отначало тя нищо не отговори. Замисли се за няколко секунди, след което ме попита:

— Откога датират последните ви полови сношения?

— Отпреди малко повече от две години.

— Аха! — възкликна тя почти триумфално. — Виждате ли? При това положение как искате да обичате живота?…

— А вие бихте ли приели да правите секс с мен?

Тя се смути, дори ми се стори, че леко се изчерви. Беше четирийсетгодишна, слаба и доста похабена, но онази сутрин наистина ми изглеждаше очарователна. Съхранил съм много нежен спомен от този миг. Тя се усмихна пресилено и направо ми се стори, че ще каже „да“. Но в крайна сметка се окопити.

— Не ми е това работата. Като психолог ролята ми е да ви приведа в състояние да започнете процедури по съблазняване, за да можете отново да имате нормални взаимоотношения с млади жени.

За следващите сеанси тя помоли да бъде заместена от колега мъж.

Почти по същото време започнах да се интересувам от събратята си по несгода. Сред тях нямаше много яростни типове — най-вече депресивни и тревожни. Мисля, че това беше нарочно. Хората, които познават този вид състояния, бързо се отказват да се правят на хитри. Като цяло си лежат по цял ден благодарение на успокоителните. От време на време се въртят по коридора, изпушват четири-пет цигари една след друга и се връщат в леглото. Храненето обаче се извършва колективно. Дежурната сестра казваше: „Сипвайте си“. Не се чуваше никаква друга дума. Всеки си дъвчеше храната. Понякога някой от сътрапезниците изпадаше в криза и започваше да се тресе или да стене. Тогава се прибираше в стаята си и толкова. Постепенно ми хрумна, че всички тези хора (мъже и жени) изобщо не бяха разстроени — просто им липсваше любов. Техните жестове, пози, мимики издаваха крещяща жажда от физически контакт и от милувки, но естествено, това не беше възможно. Ето защо стенеха, викаха, деряха се с нокти, а по време на престоя ми имаше и един успешен опит за кастрация.

Седмиците минаваха и все повече се убеждавах, че съм там, за да изпълня предварително начертан план — почти както в Евангелието Христос изпълнява предреченото от пророците. Същевременно се оформяше интуитивното усещане, че този престой е само първият от поредицата все по-продължителни интернирания във все по-непристъпни и строги психиатрични заведения. Тази перспектива дълбоко ме натъжаваше.

От време на време виждах психоложката по коридорите, но не завързвахме истински разговор — отношенията ни бяха придобили твърде формален характер. Каза ми, че дисертацията й за тревожния страх напредвала — трябвало да се яви на изпити през юни.

Та, значи, днес вероятно имам смътно присъствие в една докторска дисертация сред други конкретни случаи. Това впечатление, че съм елемент от досие, ме успокоява. Представям си томчето, залепената му корица, леко тъжната му обложка. Бавно се сплесквам между страниците, размазвам се.

Излязох от клиниката на 26 май. Помня слънцето, жегата, атмосферата на свобода по улиците. Беше непоносимо.

Пак на 26 май съм бил заченат, късно следобед. Сношението се извършило в хола, върху псевдопакистански килим. В мига, когато баща ми проникнал в майка ми на задна прашка, тя имала злополучната идея да протегне ръка и да го погали по тестикулите, което ускорило еякулацията. Тя изпитала удоволствие, но не и истински оргазъм. Малко след това яли студено пиле. Това било преди трийсет и две години. По онова време все още се намирали истински пилета.

Що се отнася до живота ми след излизането от клиниката, не следвах точни разпореждания — трябваше само да се явявам веднъж седмично. Колкото до останалото, занапред следваше сам да се грижа за себе си.

6

Сен-Сирг-ан-Монтан

Колкото и парадоксално да изглежда, има път за изминаване и той трябва да бъде изминат, но няма пътник. Вършат се действия, но няма извършител.

Сатипатхана Сута, XLII, 16

На 20 юни същата година станах в шест часа и включих транзистора или по-скоро радио „Носталгия“. Звучеше песен на Марсел Амон, в която се пееше за някакъв мургав мексиканец — лека, безгрижна, глуповата; точно каквато ми трябваше. Измих се, слушайки радиото, после събрах някои свои вещи. Бях решил да отида в Сен-Сирг-ан-Монтан или поне да опитам пак.

Преди тръгване дояждам всички хранителни продукти вкъщи. Трудничко е, защото не съм гладен. Добре, че няма кой знае какво: четири сухара и консерва сардини в олио. Не ми е ясно защо постъпвам така — очевидно е, че това са дълготрайни продукти. Но отдавна съм престанал да виждам смисъл в моите действия — да кажем, че вече не виждам смисъл много често. През останалото време съм, малко или много, в положение на наблюдател.

Когато влизам в купето, все пак си давам сметка, че откачам. Но се настанявам, без да обръщам внимание на тази мисъл. На гарата в Лангон вземам колело под наем. Бях се обадил предварително — много добре бях организирал всичко. И тъй, качвам се на колелото и веднага осъзнавам абсурдността на своя план: от десет години не съм карал колело, Сен-Сирг е на четирийсет километра, пътят дотам е планински, а аз съм в състояние да измина най-много два километра по равен терен. Изгубил съм всякаква способност, а и всякакво желание да полагам физически усилия.

Пътят се оказва постоянно, но донякъде абстрактно мъчение, ако мога да се изразя така. Районът е изцяло пуст. Навлизам все по-навътре в планината. Страдам. Драматично съм надценил физическата си сила. Но вече не виждам много добре крайната цел на това пътешествие, тя бавно се разпада, докато се изкачвам по тези ненужни склонове, и все пак упорствам, без дори да гледам пейзажа.

По средата на особено труден наклон, докато се задъхвам като задушено канарче, виждам табела: „Внимание! Опасни взривове!“. Но нещо не мога да повярвам — кой би тръгнал да ме взривява?

Намирам обяснението малко по-късно — всъщност това е кариера и целта е да се взривяват само канари. Това ми допада повече.

Теренът става по-равен. Вдигам глава. Вдясно от пътя има хълм от отломки, нещо средно между прах и дребен чакъл. Наклонената повърхност е сива, с геометрична, абсолютна гладкост. Много привлекателна. Уверен съм, че ако стъпя на нея, веднага ще затъна с няколко метра.

От време на време спирам край пътя, изпушвам една цигара, поплаквам си и пак тръгвам. Иска ми се да съм умрял. Но „има път за изминаване и той трябва да бъде изминат“.

Пристигам в Сен-Сирг в състояние на жалко изтощение и отсядам в хотел „Горско ухание“. След известна почивка отивам да пия бира на бара в хотела. Хората от това село изглеждат приветливи, симпатични. Казват ми „добър ден“.

Надявам се, че никой няма да ме заговори по-конкретно, да ме попита дали съм турист, откъде идвам така с колело, дали ми харесва техният край и прочее. Но за щастие, това не се случва.

Пространството ми за маневриране в живота е станало крайно ограничено. Все още виждам много възможности, но разликите между тях са само козметични.

Вечерята с нищо няма да ми помогне, макар междувременно да съм глътнал три хапчета „Терциан“. Обаче си стоя на масата сам, поръчал съм си гастрономическо меню. Съвършено вкусно. Дори виното е добро. Плача, докато се храня, издавайки слаби стенания.

По-късно в стаята си се опитвам да заспя, но за пореден път напразно. Тъжна мозъчна рутина. Нощта като че ли е застинала. Представите се ронят с нарастваща пестеливост. Цели минути се взирам в кувертюрата.

Към четири сутринта обаче нощта се променя. Нещо у мен трепти и се мъчи да излезе. Дори самото естество на това пътуване започва да се променя и в ума ми се превръща в нещо решаващо, почти героично.

На 21 юни, към седем часа, ставам, закусвам и отивам с колелото в Мазаската гора. Хубавата снощна вечеря ми е дала нови сили — напредвам между боровете плавно, без усилия.

Времето е великолепно, меко, пролетно. Мазаската гора е много красива и ми действа дълбоко успокояващо. Тя е истинска селска гора: има малки стръмни пътища, полянки, слънце, което се провира навсякъде. Ливадите са пълни с жълти нарциси. Добре ми е, щастлив съм, няма хора. Тук нещо изглежда възможно. Струва ми се, че съм на стартово положение.

Изведнъж всичко изчезва. Голям психически шамар ме връща дълбоко в мен. И започвам да се самоизучавам, да се самоиронизирам, но същевременно се изпълвам със себеуважение. Колко съм способен — докрай — на импозантни психически представи! Колко ясна все още е представата ми за света! Богатството на това, което ще умре у мен, е направо разкошно. Нямам причина да се срамувам от себе си — поне съм се опитал.

Излягам се на слънчева ливада. И сега ме боли, изпънат на тази толкова нежна ливада, сред този толкова успокояващо дружелюбен пейзаж. Всичко, което е можело да бъде източник на участие, на удоволствие, на невинна сетивна хармония, е станало извор на страдание и нещастие. Същевременно усещам с впечатляваща отчетливост възможността за радост. От години крача редом с призрак, който прилича на мен и който живее в теоретичен рай, в тясна връзка със света. Дълго съм си въобразявал, че съм длъжен да се присъединя към него. Ала не — всичко е свършено.

Навлизам малко по-навътре в гората. Отвъд този хълм, казва картата, се намират изворите на река Ардеш. Вече не ме интересува, но все пак продължавам. И дори вече не знам къде са изворите — сега всичко си прилича. Пейзажът е все по-нежен, дружелюбен, радостен — чак ме заболява кожата от него. Намирам се насред пропастта. Усещам кожата си като граница, а външния свят — като нещо смазващо. Впечатлението за отделеност е тотално. Вече съм затворник в самия себе си. Върховното сливане няма да се състои — целта на живота е пропусната. Часът е два следобед.

Информация за текста

Сканиране: ventcis, 2015

Разпознаване, корекция и форматиране: ventcis, 2015

Издание:

Мишел Уелбек

ПО-ШИРОКО ПОЛЕ ЗА БОРБАТА

Френска. Първо издание

Преводач Красимир Кавалджиев

Редактор Венелин Пройков

Коректор Соня Илиева

Художник на корицата Стефан Касъров

Формат 84x108/32. Печатни коли 8

ИК „Колибри“, 2013

1000 София, ул. „Иван Вазов“ №36

тел. 987 48 10

e-mail: colibri@colibri.bg

Предпечатна подготовка „Пре Принт БГ“

Печатница „Инвестпрес“

ISBN 978–619–150–134–2

За елемент от корицата е използвано изображение от Thinkstock

1

Съкратено от „Национална федерация за покупки на кадрите“, верига от магазини за културни продукти. — Б.р.

2

Идват добри времена,/ очаква се бъдеще славно./ Идват добри времена,/ но със сигурност идват бавно. — Б.р.

3

„Великолепната петорка“ — поредица детски детективски книги от английската писателка Инид Блайтън. — Б.пр.

4

Дели (Delly) — колективен псевдоним на Фредерик Птижан дьо ла Розиер и сестра му Жан-Мари, чиито многобройни любовни романи са били особено популярни във Франция и по света през първата половина на XX век. — Б.пр.

5

Ти си това. (Санскр.) — Б.р.

Content

Мишел Уелбек
По-широко поле за борбата

Първа част

1

2 Сред Марселовци

3

4 Бернар, о, Бернар

5 Установяване на контакт

6 Вторият шанс

7 Катрин, мила моя Катрин

8

9

10 Степени на свобода според Ж.-И. Фрео

11

12

Втора част

1

2 Всеки ден е нов ден

3 Играта на площад „Старият пазар“

4

5

6 Руан — Париж

7

8 Връщане при кравите

9 Блокът на пиратите

10 Междинно пристанище

Трета част

1

2

3

4 Изповедта на Жан-Пиер Бюве

5 Венера и Марс

6 Сен-Сирг-ан-Монтан

Информация за текста

1