Мишел Уелбек

Платформата

Колкото по-отвратителен е животът ни, толкова повече държим на него; за нас тогава той се превръща в протест, в едно непрекъснато отмъщение.

Балзак

Част първа

Тропикът Таи

1

Баща ми умря преди една година. Не вярвам на теорията, според която човек пораства истински едва след смъртта на родителите си, човек никога не пораства истински.

Пред ковчега на стареца ме налегнаха неприятни мисли. Живота си живя, старият мръсник, много го биваше за тая работа. „И деца направи, глупак такъв — разпалвах се все повече аз, — здравата май си й го завирал на майка ми, а?…“ Всъщност бях доста напрегнат, мъртвец в семейството не е чак толкова често явление. Отказах да видя трупа. На четирийсет години съм, нагледал съм се на трупове, вече предпочитам да ги избягвам. Затова и домашно животно никога не си купих.

Не се и ожених. Не че нямаше възможности, но все се отказвах. Макар доста да обичам жените. Едно от нещата в живота, за които съжалявам, е именно ергенският живот. Неудобство е, особено по време на отпуска. Хората са недоверчиви към мъже, които от определена възраст нагоре ходят на почивка сами — все големи егоисти им се струват, че и в определени пороци ги подозират; не бих казал, че не са прави.

След погребението се прибрах в къщата, където баща ми прекара последните си години. Откриха трупа му преди седмица. Около мебелите и по ъглите на стаята вече се бе натрупал прах, на едно от прозорчетата забелязах паяжина. Времето значи, ентропията и други тем подобни бавно завладяваха мястото. Хладилникът беше празен. В кухненските шкафове имаше предимно пакетчета с индивидуални менюта Weight Watchers[1], кутии с ароматизирани протеини, тонизиращи пръчици. Разходих се из партерните помещения, дъвчейки богата на магнезий вафла. В котелното възседнах фитнес колелото. За своите седемдесет и отгоре баща ми се радваше на физика, която далеч превъзхождаше моята. Правеше всеки ден по един час интензивна гимнастика и два пъти седмично — по няколко дължини в басейна. В събота и неделя играеше тенис и караше велосипед с хора на неговата възраст, някои от тях видях в Дома на покойника. „Успя да запали всички ни!… — възкликна един гинеколог. — Беше с десет години по-възрастен от нас, а по двата километра на баира нагоре всеки път ни смайваше поне с една минута преднина.“ „Татко, татко — казах си, — колко голяма е била суетата ти.“ Вляво, с крайчеца на окото си, различих друг уред за помпане на мускули и гири. Представих си мигновено кретен по къси гащета — с набръчкано лице, много подобно между другото на моето, — който си пълни гръдния кош с безнадеждна енергия. „Татко — казах си, — татко, градил си върху пясък къщата си.“ Продължавах да въртя педалите, но започвах да се задъхвам, усещах лека болка в бедрата, а бях само на първата степен. Сетих се за церемонията, бях сигурен, че общото впечатление, което направих, беше отлично. Винаги съм гладко избръснат, раменете ми са тесни; тъй като към трийсетте започнах да развивам начало на косопад, реших да се подстригвам много късо. Обикновено нося сиви костюми, вратовръзки, които не бият на очи, и видът ми не е много весел. С ниско подстриганата си коса и очилата си с тънки рамки, със смръщеното си лице, леко привел глава и заслушан в микса от християнски погребални песнопения, в тази ситуация се чувствах съвсем свободно — много по-свободно, отколкото по време на сватба например. Явно погребенията ми понасяха. Спрях да въртя педалите и леко се изкашлях. Нощта падаше по ливадите наоколо. Близо до бетонната облицовка на котела тъмнееше лошо измито кафеникаво петно. Тук бяха намерили баща ми с размазан череп, по къси гащета и фланелена блуза с надпис „I love New York“[2]. Според съдебния лекар смъртта беше настъпила преди три дни. С изключително усилие на въображението заключението би могло да бъде нещастен случай — подхлъзнал се на локва машинно масло или нещо такова. Но подът на помещението беше идеално сух, а черепът — счупен на няколко места, дори имаше малко мозък по земята; по-вероятно ставаше дума за убийство. Капитан Шомон от жандармерията на Шербург щеше да ме посети довечера.

Върнах се в хола и включих телевизора, Сони 16/9 с 82-сантиметров екран, с вградени тонколони и DVD. На първи канал даваха епизод от „Зена, жената воин“, един от хилядите ми любими сериали; две много мускулести жени, облечени с метални елеци и кожени минижупи, се предизвикваха взаимно със сабите си. „Царството ти продължи твърде дълго, Таграта! — провикна се русокосата. — Аз съм Зена, жената воин от Долините на Запада!“ На вратата се почука; намалих звука.

Вън се беше свечерило. Вятърът леко поклащаше клоните, от които се сипеха капки дъжд. Момиче на около двайсет и пет години, северноафрикански тип, стоеше на входа. „Казвам се Айша — промълви тя. — Чистех два път в седмицата при господин Рьоно. Дойдох да си прибера нещата.“

„Добре… — казах, — добре…“ — И направих жест, който трябваше да е гостоприемен, нещо като жест. Тя влезе, хвърли бърз поглед върху телевизионния екран — двете жени воини водеха ръкопашен бой съвсем близо до един вулкан; на някои лесбийки, предполагам, подобно зрелище действа възбуждащо. „Не искам да ви безпокоя — каза Айша. — Само пет минути.“

— Не ме безпокоите — отвърнах. — Всъщност нищо не ме безпокои.

Тя поклати глава, сякаш разбра, очите й се спряха за миг върху лицето ми; сигурно преценяваше доколко приличам външно на баща ми, за да достигне до поне някаква вътрешна моя прилика с него. След две-три секунди проучване се обърна и тръгна по стълбите към стаите. „Не бързайте — глухо казах аз, — вършете си спокойно работата…“ Тя не отговори, продължи да се изкачва; вероятно дори не ме чу. Седнах на канапето, изтощен от очната ставка. Трябваше да й предложа да си свали палтото, именно това се предлага на хората обикновено — да си свалят палтото. Едва сега осъзнах, че в стаята е ужасно студено — влажен и просмукващ студ, студ като в гробница. Не знаех как се пали котелът, нямах дори желание да опитам, баща ми беше умрял и аз трябваше отдавна да съм си тръгнал. Превключих на трета програма, точно навреме, за да хвана последния тур от Въпроси за шампион. В момента, когато Надеж от Вал Фуре съобщаваше на Жюлиен Льопер, че запазва за следващия път правото си да играе, Айша се появи на стълбата с малък сак през рамо. Изключих телевизора и бързо се приближих към нея. „Винаги съм се възхищавал на Жюлиен Льопер — казах й аз. — Дори и да не знае нищо за града или селото на състезателя, той винаги успява да каже нещо за департамента, за областта; притежава познания, поне приблизителни, относно климата му и природните му красоти. Но най-вече познава живота — състезателите са за него човешки същества, познава несгодите им, познава радостите им. Нищо от онова, от което е изградена човешката действителност на състезателите, не му е напълно чуждо или противно. Какъвто и да е състезателят, той успява да го накара да говори за професията си, за семейството си, за пристрастията си — за всичко онова, от което според него е изграден човешкият живот. Много често участниците свирят в духов оркестър или пеят в хор, занимават се с организирането на местно празненство или са се посветили на някоя благотворителна дейност. Често в залата присъстват децата им. Обикновено предаването оставя впечатлението, че хората са щастливи, така и самият ти се чувстваш по-щастлив и по-добър. Не намирате ли?“

Тя ме погледна, без да се усмихне; косите й бяха събрани на кок, лицето й бе с малко грим, дрехите й бяха по-скоро скромни — сериозно момиче. Поколеба се няколко секунди, преди да промълви с тих глас, леко дрезгав от свенливост: „Обичах баща ви.“ Не знаех какво да й отговоря; изглеждаше ми странно, но в крайна сметка възможно. Старецът вероятно е имал какво да разказва — беше ходил в Колумбия, Кения и не знам още къде, имал е възможност да наблюдава носорози с бинокъл. При всяка наша среща той се задоволяваше с това да иронизира чиновническата ми служба, сигурността, която произтичаше от нея. „Намерил си си топло местенце…“ — повтаряше, без да скрива презрението си; изобщо май с роднините е винаги доста трудничко. „Уча за медицинска сестра — продължи Айша, — но тъй като се отделих от родителите си, наложи се да чистя по къщите.“ Блъсках си главата да намеря подходящ отговор — може би трябваше да я попитам за цената на наемите в Шербург? Най-сетне се реших на едно „Е да…“, в което се опитах да вложа известно разбиране на живота. Това като че ли я задоволи и тя се запъти към вратата. Залепих лице за стъклото, за да проследя нейния фолксваген поло, който обръщаше по калния път. На трета програма даваха телевизионен филм за селото, чието действие се развиваше най-вероятно през деветнайсети век, с Чеки Карио в ролята на селскостопански труженик. Между два урока по пиано дъщерята на чифликчията — неговата роля играеше Пиер Мариел — разрешаваше по някоя волност на съблазнителния селянин. Прегръдките им се осъществяваха в един обор и в момента, когато Чеки Карио енергично смъкваше муселиновите й гащички, задрямах. Последното, което си спомням, беше кадър на малка група прасета.

Събудих се от болка и от студ; сигурно съм заспал в неудобно положение, шийните ми прешлени бяха напълно обездвижени. Закашлях се силно, докато ставах, и дъхът ми изпълни с пара мразовития въздух в помещението. Странно, но телевизията показваше „Всичко за риболова“, предаване на първи канал; значи съм се събудил или поне съм бил дотолкова в съзнание, че да управлявам дистанционното; нямах никакъв спомен за това. Нощното предаване беше посветено на сомовете, огромни риби без люспи, срещани все по-често във френските реки вследствие на затоплянето на климата, които особено обичали водите около атомните централи. Репортажът се стремеше да развенчае някои митове — възрастните сомове действително достигали размери до три-четири метра, в Дрома имало дори сведения за екземпляри, които надминавали пет метра; във всичко това нямало нищо невероятно. За това пък било напълно невъзможно да се твърди, че тези риби имат поведение на месоядни или че нападат къпещите се. Вкоренилите се в народа предразсъдъци по отношение на сомовете се прехвърляли някакси и върху онези, които се посвещавали на техния улов; малката общност от рибари на сомове била зле приета от по-голямото семейство на рибарите. Това ги карало да страдат и сега те бяха пожелали да се възползват от предаването, за да променят отрицателната представа за себе си. Явно не можели да се позоват на гастрономически основания — месото на сома решително не ставало за ядене. Но затова пък риболовът му бил прекрасен, интелигентен и едновременно спортен, възможна била аналогия с този на щуката и заслужавал несъмнено повече привърженици. Направих няколко крачки в стаята, без да успея да се загрея; не понасях мисълта да си легна в кревата на баща ми. Накрая се качих, за да взема възглавници и завивки, настаних се криво-ляво на канапето. Изгасих веднага след надписите на „Демистифицираният сом“. Нощта беше непроницаема; тишината също.

2

Всичко има край, нощта също. От вцепенението, в което бях изпаднал като гущер, ме изтръгна гласът — ясен и звучен — на капитан Шомон. Извиняваше се, нямал време да мине снощи. Предложих му кафе. Докато водата се загряваше, той намести подвижния си компютър върху кухненската маса, включи принтера. Така щял да ми даде да препрочета и да подпиша показанията си още сега; измърморих нещо в одобрение. Жандармерията, твърде погълната от административни задачи, страдаше от това, че не може да се посвети на истинската си мисия — разследването; нещо, което бях успял да заключа от различните телевизионни предавания. Тук той вече горещо се съгласи. Ето разпит, който тръгвал на добра основа, в атмосфера на взаимно доверие. „Windows“ се включи с тихичко весело избръмчаване.

Смъртта на баща ми беше настъпила вечерта или през нощта на 14 ноември. Този ден бях на работа; на работа бях и на 15-и. Естествено, могло е и да се кача на колата, да убия баща си и да измина пътя на отиване и на връщане през нощта. Какво съм правил вечерта или през нощта на 14 ноември? Доколкото ми беше известно — нищо; нищо особено. Във всеки случай нямах никакъв спомен; но пък ставало все пак дума за по-малко от седмица. Нямах нито редовна сексуална партньорка, нито близък приятел; при тези обстоятелства как да си спомня? — дните минават и това е всичко. Хвърлих поглед, изпълнен със съжаление, към капитан Шомон; исках да му помогна или поне да го насоча към някаква диря в разследването. „Ще видя в тефтера си…“ — казах. Не очаквах нищо от тази инициатива; странно, все пак на датата 14-и имаше номер на подвижен телефон, а под него име: Корали. Коя Корали? Тефтерът ми беше пълен с какво ли не.

— Мозъкът ми е като решето… — казах с безнадеждна усмивка. — Но май бях на откриване на изложба.

— Откриване на изложба? — чакаше той търпеливо с пръсти няколко сантиметра над клавиатурата.

— Работя в Министерството на културата. Подготвям проекти за финансиране на изложби, понякога и на представления.

— На представления?

— Представления… съвременен балет… — чувствах се окончателно сринат, обзет от срам.

— С една дума, вие работите в областта на културата.

— Точно така… Може и тъй да се нарече.

Гледаше ме със симпатия, примесена със сериозност. Знаеше за съществуването на културен сектор, смътно знаеше, но знаеше наистина. С тази професия сигурно му се беше случвало да среща най-различни хора; никоя социална среда не му бе напълно непозната. Жандармерията — това е вид хуманизъм.

Останалата част от разговора протече почти нормално; бях гледал социални телевизионни филми, бях подготвен за този вид диалог. Да съм чувал баща ми да има врагове? Не, но не бях чувал и за приятели, честно казано. Във всеки случай баща ми не беше достатъчно значителен, за да има врагове. Кой би могъл да се възползва от смъртта му? Е добре, аз. Кога е било последното ми посещение? Вероятно през август. В службата няма много работа през август, но колегите ми са принудени да излязат в отпуска заради децата си. Аз оставам в Париж, играя пасианс на компютъра и си взимам дълъг уикенд около 15-и; тогава посещавам баща си. Имал ли съм всъщност добри отношения с баща си? Да и не. По-скоро не, но го посещавах веднъж или два пъти в годината, което не е чак толкова лошо.

Той повдигна рамене. Усещах, че показанията ми са към своя край; искаше ми се да му кажа повече. Изпитвах ирационална симпатия към капитан Шомон, ненормална. Вече зареждаше принтера си. „Баща ми беше много спортен тип! — казах рязко. Той ме стрелна изпитателно с очи. — Не знам… — продължих, като отчаяно разперих ръце, — просто исках да кажа, че спортуваше много.“ С жест на раздразнение той включи принтера.

След като подписах показанията си, изпроводих капитан Шомон до вратата. „Съзнавам, че съм ви разочаровал като свидетел“ — казах му аз. „Всички свидетели ни разочароват…“ — отвърна той. Известно време размишлявах върху този афоризъм. Пред нас се простираше безкрайната скука на полята. Капитан Шомон се качи на своето Пежо 305, щял да ме държи в течение за напредъка на следствието. В държавната служба при смърт на роднина по съребрена линия имаш право на три дни отпуска. Имах възможността да се помотая, да си купя от местните камамбери; но поех веднага по автострадата за Париж.

Прекарах последния ден от отпуската си в различни туристически агенции. Обичах туристическите каталози, тяхната абстрактност, начина им да свеждат местата по света до една ограничена поредица от възможни радости и тарифи; особено ценях системата от звездички, с която се посочваше степента на щастие, на която човек имаше право да се надява. Не бях щастлив, но ценях щастието и продължавах да се стремя към него. Според модела Маршал купувачът е рационален индивид, който иска да получи максимум удовлетворение в съответствие с цената; моделът Верблен пък анализира влиянието на групата върху процеса на купуване (в зависимост от това дали индивидът се отъждествява, или се разграничава от нея). Моделът Коупланд показва, че процесът на купуване е различен в зависимост от категорията на продукта/услугата (обикновена покупка, планирана покупка, специална покупка); моделът Бодреяр-Бекер пък счита, че да консумираш, означава също и да произвеждаш знаци. Аз лично се чувствах най-близо до модела на Маршал.

Когато се върнах на работа, заявих на Мари-Жан, че имам нужда от почивка. Мари-Жан е моята колежка; заедно с нея подготвяме проектите за изложби, заедно с нея работим за съвременната култура. Тя е жена на трийсет и пет години, с руси прави коси, с много светлосини очи; не знам нищо за интимния й живот. В йерархията заема място малко над моето, но предпочита да не го показва, в службата държи да набляга върху работата в екип. Всеки път, когато приемаме някоя наистина важна личност — представител на Дирекцията за изобразителни изкуства или член на кабинета на министъра — тя изтъква понятието екип. „А ето и най-важния човек в отдела! — възкликва тя, нахлувайки в кабинета ми, — този, който жонглира със счетоводните отчети и цифрите… Без него съм наистина загубена!“ След което се разсмива; важните посетители също се смеят или най-малкото се усмихват щастливо. Аз също се усмихвам, доколкото мога. Опитвам се да си се представя като жонгльор; всъщност владеенето на простите аритметични действия ми е напълно достатъчно. Макар на практика Мари-Жан да не прави нищо, работата й е действително най-сложната — трябва да следи теченията, мрежите, тенденциите; веднъж поела културна отговорност, тя може всеки миг да бъде обвинена в закостенялост, дори в мракобесничество; това е опасност, от която тя трябва да предпазва себе си и същевременно да предпазва институцията. Тя е в непрекъсната връзка с художниците, с галеристите, с издателите на списания, за мен напълно неизвестни; тези телефонни разговори й доставят голямо удоволствие, защото страстта й към съвременното изкуство е истинска. Лично аз нямам нищо против — не съм нито защитник на занаята, нито борец за връщане към традициите в живописта, проявявам сдържаността, която подхожда на началника на счетоводството. Естетическите и политическите въпроси не са от моята компетентност; не е моя работа да измислям или да одобрявам нови подходи и нови отношения към света; отказах се от това още когато раменете ми започнаха да се отпускат и лицето ми да става все по-тъжно. Присъствал съм на много изложби и на техните откривания, на представления, станали забележителни. Заключението ми днес е недвусмислено — изкуството не е в състояние да промени живота. Поне не моя.

Бях съобщил на Мари-Жан за траура си; тя ме прие със съчувствие и сложи ръка върху рамото ми. Молбата ми за отпуска й се стори съвсем естествена. „Нужно ти е да си направиш равносметка, Мишел — разсъди тя, — да намериш себе си.“ Опитах се да си представя как ще стане това, реших, че несъмнено има право. „Сесилия ще поеме временно текущите предварителни проекти, ще говоря с нея.“ За какво точно намекваше и коя беше Сесилия? Огледах се, видях един проект за афиш и си спомних. Сесилия беше дебело червенокосо момиче, което непрекъснато ядеше Кадбъри[3] и беше постъпило в отдела преди два месеца — една от онези с временните договори или с договорите, целящи социалното приобщаване на младите, тоест доста незначителна фигура. Всъщност точно преди смъртта на баща ми работех върху проектобюджета на изложбата „Горе ръцете, хъшлаци!“, която трябваше да се открие през януари в Бур-ла-Рен. Ставаше дума за фотографии на полицейски насилия, заснети с телеобектив в Ивелин; не беше обаче документална работа, а по-скоро процес на театрализиране на пространството, съпътстван от препратки към различни полицейски сериали, разиграващи се в Los Angeles Police Department[4]. Художникът бе предпочел подхода fun[5] пред онова, което би се очаквало от едно социално изобличение. С една дума, интересен проект, нито много скъп, нито много сложен; дори и тъпачка като Сесилия би могла да даде завършен вид на проектобюджета.

Обикновено се отбивах на връщане от работа в някое пийп шоу. Струваше ми петдесет франка, понякога седемдесет, когато еякулацията се забавяше. Гледката на катеричките в движение изплакваше мозъка ми. Противоречивите тенденции във видеофилмите за съвременно изкуство, равновесието между реставрацията на паметници на културата и подкрепата на живото творчество… всичко това бързо се изпаряваше пред лесната магия на катеричките в движение. Прилежно изпразвах тестикулите си. По същото това време Сесилия се тъпчеше с шоколадени сладкиши в близката до министерството сладкарница; основанията ни бяха почти едни и същи.

Рядко наемах самостоятелно отделение за петстотин франка; това ставаше, когато хуят ми беше зле, когато ми изглеждаше като малък взискателен придатък, безполезен, вмирисан на сирене; тогава изпитвах нужда някое момиче да го вземе в ръцете си, да се прехласва, макар и престорено, пред мощта на члена ми и богатството на семето му. Та както и да е, прибрах се преди седем и половина. Започнах с „Въпроси за шампион“, чийто запис бях програмирал на видеото си, после продължих с националните новини. Кризата около „лудата крава“ не ме интересуваше, хранех се предимно с пюре със сирене Муслин. Вечерта продължаваше. Не бях нещастен, имах сто двайсет и осем канала. Към два часа сутринта приключих с турски музикални комедии.

Така изминаха няколко дни, относително спокойни, преди капитан Шомон да ми се обади отново. Нещата били много напреднали, открили предполагаемия убиец, било дори повече от предположение, всъщност човекът признал. Щели да организират възпроизвеждане след два дни, бих ли желал да присъствам? „О, да — казах, — да.“

Мари-Жан ме поздрави за това смело решение. Говори ми за активния период на траур, за енигмата на родството; използваше социално приемливи думи, почерпени от един доста ограничен списък, но това нямаше особено значение — усещах, че храни топли чувства към мен, това беше изненадващо и беше добре. У жените поне има топли чувства, казах си, качвайки се на влака за Шербург; дори и в работата си те са склонни да създават топли отношения, трудно им е да действат в свят, изцяло лишен от топли отношения, в подобна атмосфера не могат да се осъществят. Страдат от тази слабост, рубриките „Психо“ на „Мари-Клер“[6] им го напомнят с постоянство — по-добре би било да поставят ясна граница между професионалното и емоционалното; но не успяват, което рубриките „Истински случки“ на „Мари-Клер“ доказват със същото постоянство. Някъде около Руан се замислих отново върху подробностите на случая. Голямото разкритие на капитан Шомон е, че Айша е имала „интимни връзки“ с баща ми. Колко често и до каква степен? Не е могъл да разбере, пък и това се оказало без значение за напредъка на следствието. Един от братята на Айша признал доста бързо, че идвал „да иска обяснение“ от стария човек, че разговорът се разгорещил и че го оставил като мъртъв върху бетонния под на котелното.

Възпроизвеждането на събитията се водеше, както си му е редът, от съдия-следователя, дребен човек, сух и строг, облечен с фланелен панталон и тъмно поло, с лице, изкривено в непрекъсната гримаса на раздразнение; капитан Шомон овладя положението бързо, като истински церемониалмайстор. Бодър и пъргав, той посрещаше участниците, казваше им по една дума за добре дошли, водеше ги до мястото им — изглеждаше много щастлив. Беше първият му случай на убийство и го беше разрешил за по-малко от седмица; в тази мръсна и банална история той беше единственият истински герой. Свлечена на един стол, явно смазана, с черна забрадка около лицето, Айша едва повдигна очи при пристигането ми; явно избягваше да погледне към мястото, където се намираше брат й. Заобиколен от двама жандарми, той беше забил упорито поглед в една точка на пода. Имаше вид на типичен най-обикновен грубиян; не изпитвах капка съчувствие към него. Вдигайки очи, той срещна погледа ми, явно ме идентифицира. Знаеше за ролята ми, вероятно го бяха предупредили — според дивашките схващания аз имах право на отмъщение, бях отговорен за пролятата кръв на баща ми. Осъзнал връзката, която се пораждаше между нас, аз го гледах, без да ми трепне окото; позволих на омразата бавно да ме завладее, дишах по-леко, беше приятно и силно усещане. Ако имах оръжие, щях да го ликвидирам без колебание. Да премахна този боклук, ми се струваше не само незначителен акт, но дори добродетелна, положителна постъпка. Един от жандармите очерта с тебешир следите по пода и възпроизвеждането започна. Според обвиняемия нещата били много прости — по време на разговора той се ядосал и блъснал силно баща ми, който паднал по гръб и си строшил черепа в пода; обзет от ужас, той избягал веднага.

Явно лъжеше и капитан Шомон го установи без особено затруднение. Огледът на черепа показваше настървеност — имаше многобройни контузии, дължащи се вероятно на серия от ритници. Освен това лицето на баща ми беше удряно в пода, за да изхвръкне окото му от орбитата си. „Не си спомням…“ — каза обвиняемият. Обзе ме бяс. Наблюдавайки нервните му ръце, тясното му и лошо лице, човек лесно можеше да му повярва — беше действал непредумишлено, вероятно възбуден от удара на черепа в пода и вида на бликналата кръв. Планът му за защита бе ясен и правдоподобен, щеше да се справи много добре пред съда — няколко години условно, не повече. Капитан Шомон, доволен от начина, по който бе протекъл следобедът, се готвеше да обобщи. Станах от стола си и се отправих към остъклената врата. Нощта падаше — няколко овни приключваха деня си. Те също бяха глупави, може би дори по-глупави от брата на Айша, но в гените им не беше програмирано насилието. В последната вечер от живота си те щяха да заблеят от ужас, сърдечният им ритъм щеше да се ускорява, копитцата им отчаяно да заритат; после щеше да последва пистолетният изстрел, животът им да ги напусне, телата им да се превърнат в месо. Разделихме се с няколко ръкостискания; капитан Шомон ми благодари за присъствието.

Видях отново Айша на другия ден — следвайки съвета на агента за недвижими имоти, бях решил да почистя основно къщата преди първите огледи. Предадох й ключовете и тя ме изпрати до гарата в Шербург. Зимата превземаше горичката, плътни слоеве мъгла се трупаха над плетовете. Не беше лесно помежду ни. Тя познаваше сексуалните органи на баща ми, което създаваше известна нелепа интимност. Всичко беше абсолютно удивително — тя имаше вид на сериозно момиче, а баща ми изобщо не приличаше на прелъстител. Вероятно е притежавал някои привлекателни черти и качества, които не бях съумял да открия; трудно ми беше всъщност дори да си спомня чертите на лицето му. Хората живеят един до друг като волове; едва успяват от време на време да споделят бутилка алкохол.

Фолксвагенът на Айша спря на площада пред гарата; съзнавах, че би било по-добре да кажа няколко думи, преди да се разделим. „И така…“ — казах аз. След няколко секунди тя се обърна към мен с глух глас: „Ще напусна областта. Един приятел може да ми намери сервитьорско място в Париж; ще продължа следването си там. Семейството ми тъй и тъй ме смята за курва.“ Промърморих нещо с разбиране. „В Париж има повече хора…“ — заявих напосоки и с болка; колкото и да се напъвах, това беше всичко, което успях да кажа за Париж. Изключителната безсъдържателност на репликата ми, изглежда, не я обезкуражи. „Не очаквам нищо от семейството си — продължи тя със сдържан гняв. — Те не са само бедни, но на всичкото отгоре са и тъпи. Преди две години баща ми отиде на поклонение в Мека; оттогава не става за нищо. Братята ми са още по-зле — поддържат се взаимно в тъпотата си, наливат се с пастис и се смятат за единствени пазители на правата вяра; позволяват си да се отнасят към мен като към мръсница, защото предпочитам да работя, вместо да се оженя за някой тъпак като тях.“

„Наистина, като цяло мюсюлманите не са цвете… — промълвих смутено. Взех си сака, отворих вратата. — Мисля, че ще успеете…“ — измънках неубедително. В този момент ме осени видение — миграционни потоци, които пресичат Европа под формата на кръвоносни съдове; мюсюлманите се явяваха като съсиреци, които бавно се разнасяха. Айша ме гледаше с известна подозрителност. Студът нахлу в колата. Наложих си с разума да изпитам известно желание към вагината на мюсюлманките. Усмихнах се малко насила. Тя се усмихна на свой ред, но по-откровено. Стисках й дълго ръката, усещах топлината на пръстите й, продължих, докато не усетих кръвта, която бавно пулсираше в китките й. На няколко крачки от колата се обърнах, за да й махна. Все пак пътищата ни се бяха кръстосали, все пак нещо се беше случило.

Настанявайки се във вагона Корал[7], си казах, че трябваше да й дам пари. А може би не, може би щеше да го изтълкува зле. В този миг, по странен начин, осъзнах за първи път, че ще стана богат човек, или поне относително богат. Прехвърлянето на сметките на баща ми вече беше извършено. Що се отнася до останалото, бях възложил продажбата на колата на един гаражист, продажбата на къщата — на агент за недвижими имоти; всичко се бе уредило по възможно най-простия начин. Стойността на собствеността се определяше от законите на пазара. Естествено, имаше поле за договаряне — 10% от двете страни, не повече. Курсът на облагане също не беше загадка — достатъчно бе да се направи справка в брошурките, чудесно направени и разпространявани от Данъчната дирекция.

Не се съмнявах, че баща ми е имал на няколко пъти намерение да ме лиши от наследство; накрая се беше отказал, сигурно си е рекъл, че е прекалено сложно, много постъпки с несигурен резултат (хич не е лесно да обезнаследиш децата си, законът ти дава твърде ограничени възможности — малките мръсници не само ти вгорчават живота, но и се възползват след това от всичко, което си натрупал с огромни усилия). Най-вече си е рекъл, че няма смисъл — какво му пука какво ще стане след смъртта му? Така е разсъждавал според мен. Но независимо от това, старият глупак беше мъртъв и аз щях да продам къщата, в която беше прекарал последните си години; щях също така да продам тойотата „Ленд Крузър“, която му служеше за пренасянето на пакети минерална вода Евиан от „Казино Гигант“[8] в Шербург. Самия аз живея до Ботаническата градина, за какво ми е на мен някаква си тойота „Ленд Крузър“? Освен за да пренасям с нея равиоли с рикота от пазара Муфтар, за нищо друго. Когато става дума за наследство по права линия, данъците наследство не са много големи — дори ако взаимната привързаност не е била особено силна. Като извадим данъците, щях да получа около три милиона франка. Това представляваше около петнайсет пъти годишната ми заплата. Представляваше и онова, което един неквалифициран работник в Западна Европа може да се надява да спечели за цял живот работа; не беше лошо. Добро начало, за да изплувам или поне да опитам.

След няколко седмици сигурно щях да получа писмо от банката. Влакът приближаваше Байьо, вече си представях как щеше да протече разговорът. Професионалистът от банката щеше да е установил значителното положително салдо в сметката ми и щеше да пожелае да се срещне с мен — кой няма в един или друг момент от живота си нужда от партньор за инвестиции? Малко недоверчив, аз щях да предпочета по-сигурните възможности; той щеше да приеме тази реакция — толкова честа — с лека усмивка. По-голямата част от новоизлюпените инвеститори — и той го знаеше добре — предпочитаха сигурността пред печалбата; между колеги това беше често повод за шеги. Не бива да разбирам погрешно условията му — наложи ли се веднъж да се разпореждат с наследството си, дори и по-възрастните действат понякога като истински новаци. Той от своя страна ще се опита да привлече вниманието ми с малко по-различен сценарий — разбира се, ще имам достатъчно време да размисля. Защо да не вложа две трети от авоарите си в инвестиция без изненади, но със слаб доход? Останалата една трета бих могъл да заделя за по-рискована, но затова пък с възможности за истинска печалба инвестиция. Знаех, че след няколко дни размисъл щях да отстъпя пред аргументите му. Той щеше да се почувства окрилен от моето съгласие, да подготви документите, искрящ от ентусиазъм — и ръкостискането ни в мига на сбогуването ни щеше да бъде недвусмислено сърдечно.

Живеех в страна на умерен социализъм, където притежаването на материални блага бе подсигурено от строго законодателство, а банковата система — изградена върху мощни държавни гаранции. Освен ако не рискувах отвъд границите на законността, нямаше риск от злоупотреба или умишлен фалит. С една дума, нямаше основание за безпокойство. Всъщност никога не съм го и имал — след сериозно следване, макар и не блестящо, много бързо се ориентирах към обществения сектор. Беше към средата на осемдесетте, в началото на модернизацията на социализма, по времето, когато прочутият Жак Ланг[9] покриваше с блясък и слава държавните културни институции; началната ми заплата беше съвсем прилична. А после започнах да старея, преминавайки безпроблемно през редуващите се политически промени. Бях любезен, коректен, ценен от началниците и колегите ми; сдържан като темперамент, не съумях да завържа истински приятелства. Вечерта се спущаше бързо над областта Лизийо. Защо никога не бях проявил в работата си страст, подобна на тази на Мари-Жан? Защо изобщо никога не бях проявил истинска страст в живота си?

Изминаха още няколко седмици, без да ми донесат отговор на този въпрос; докато сутринта на 23 декември не взех такси за Роаси.[10]

3

И ето ме тук, сам, като пълен глупак, пред гишето на „Нувел Фронтиер“[11]. Беше събота сутрин по време на празниците, Роаси беше претъпкано, както обикновено. Щом получат няколко дни свобода, жителите на Западна Европа се втурват към другия край на земята, прекосяват половината свят със самолет, държат се буквално като избягали от затвор. Не ги упреквам; на път съм да действам по същия начин.

Мечтите ми са посредствени. Като всички жители на Западна Европа, аз искам да пътувам. Е, има трудности — езиковата бариера, лошата организация на обществения транспорт, рисковете от кражба или измама; дори нека нарека нещата по-грубо: онова, което всъщност искам, е да практикувам туризъм. Всеки си заслужава мечтите; моята мечта е безкрайно да редувам „Маршрутите на страстта“, „Цветистите престои“ и „Насладите по избор“ — ако трябва да спомена само няколко от сюжетите в трите каталога на „Нувел Фронтиер“.

Веднага се реших да предприема един маршрут, но доста се поколебах между „Ром и Салца“ (справка CUB CO 033, 16 дни/14 нощи 11 250 фр. стая с две легла, за самостоятелна стая с доплащане 1350 фр.) и „Тропик Таи“ (справка THA CA 006, 15 дни/13 нощи, 9950 фр. стая с две легла, за самостоятелна стая с доплащане 1175 фр.). Всъщност Тайланд ме привличаше повече, но пък Куба има предимството на една от последните комунистически държави, вероятно не за дълго; подобни режими на изчезване крият известна политическа екзотика, но както и да е. Накрая избрах Тайланд. Трябва да призная, че уводният текст на брошурата беше доста ловък, способен да изкуши хората средна ръка:

„Маршрутът — с лекия привкус на приключението! — е организиран така, че от бамбуците на река Куай да се доберете до остров Ко Самуи и оттам, след като прекосите невероятния провлак Кра, да стигнете до Ко Пхи Пхи в сърцето на Пхукет. Едно пътешествие «cool»[12] по Тропиците.“

Точно в 8 часа и 30 минути Жак Майо затръшва вратата на къщата си на булевард „Бланки“ в XIII арондисман, яхва мотора си и започва прекосяването на столицата от изток на запад. Посока — офисите на „Нувел Фронтиер“ на булевард „Грьонел“. Всеки втори ден той спира в три или четири от агенциите си: „Нося последните каталози, събирам пощата, меря, тъй да се каже, температурата“ — обяснява моторизираният собственик, вечно издокаран с невъобразимата си шарена вратовръзка. Достатъчно, за да пришпори продавачите: „Следващите дни тези агенции увеличават оборота си…“ — обяснява той с усмивка. Явно очарована, журналистката от „Капитал“[13] продължава да се учудва — кой би могъл да предрече през 1967-а, че малката асоциация, основана от шепа протестиращи студенти, ще стигне до такива върхове? Със сигурност не и хилядите манифестиращи, които минаваха през май 68-а пред първата агенция „Нувел Фронтиер“ на площад „Данфер-Рошеро“ в Париж. „Бяхме точно на най-подходящото място, с лице към телевизионните камери… — спомня си Жак Майо, бивш бойскаут, католик с леви убеждения, минал през Националния съюз на студентите на Франция[14]. — Това беше първият рекламен удар на фирмата, чието име беше вдъхновено от речите на Джон Кенеди за «новите граници» на Америка.“

Запален либерал, Жак Майо се беше преборил успешно за демократизирането на въздушния транспорт и срещу монопола на „Ер Франс“. Одисеята на предприятието му, станало за по-малко от трийсет години туроператор номер едно на Франция, беше запленила икономическите издания. Подобно на ФНАК[15], на „Клуб Мед“[16], „Нови Граници“, родена едновременно с цивилизацията на ваканционните удоволствия, можеше да служи за символ на модерния капитализъм. Оборотът сочеше, че през 2000 година за първи път туристическата индустрия беше станала водеща световна икономическа дейност. Въпреки че условията не изискваха повече от средно добра физическа кондиция, „Тропикът Таи“ спадаше към „приключенските маршрути“ — различни категории престой (примитивен, стандартен, първа категория); броят на пътниците бе ограничен до двайсет, за да може да се постигне по-добра спойка в групата. Забелязах две много сладки blacks[17] с раници на гърба и се хванах, че се надявам да са избрали същия маршрут; после сведох поглед, отидох да си получа документите за пътуването. Полетът щеше да трае малко повече от единайсет часа.

Да се качиш на самолет днес, независимо от компанията, независимо от местоназначението, означава да си подложен на отвратително отношение по време на целия полет. Натъпкани в пространство, което е не само недостатъчно, но и абсурдно, откъдето не ви е възможно да се надигнете, без да обезпокоите всичките си съседи по ред, вас ви посрещат по правило с куп забрани, изречени с фалшива усмивка от стюардесите. Още не сте се качили, и първата им работа е да ви грабнат личните вещи, за да ги затворят в отделенията за багаж, до които няма да имате никакъв достъп, по никакъв повод, до кацането. След което през целия полет проявяват изключителна изобретателност в измислянето на нови и нови садистични ограничения, като същевременно правят невъзможно всяко ваше придвижване и изобщо всяко действие, с изключение на предписаните — пиене на различни видове сода, американски видеофилми, покупка на безмитни стоки. Непрекъснатото чувство за опасност, подхранвано от въображаеми картини на въздушни катастрофи, принудителната неподвижност в ограничено пространство предизвикват често такъв стрес, че понякога се наблюдават смъртни случаи на пътници по време на отвъдокеански полети. Екипажът се старае да увеличи този стрес до максимум, като ви пречи да се освободите от него по обичайния начин. Лишени от цигари и четиво, напоследък ви лишават все по-често и от алкохол. Слава Богу, че тези мръсници не са започнали още да ви претърсват; като опитен пътник успях да се подсигуря с малък несесер за оцеляване — няколко „Nikopatch“[18] 21 мг, кутийка сънотворни и манерка със „Съдърн Къмфърт“. Потънах в тежък сън в момента, когато прелитахме над бившата Източна Германия.

Събудих се от тежест върху рамото ми и от влажен дъх. Изправих съседа си отляво на седалката му, без да го щадя особено — той изръмжа глухо, но не си отвори очите. Беше висок мъж на около трийсет години, със светлокестеняви коси и кръгла подстрижка. Нямаше вид нито на неприятен, нито на особено отракан човек. Беше дори трогателен, увит в бледосиньото си одеяло, отпуснато от авиокомпанията, с едри ръце на работник, почиващи върху коленете му. Вдигнах книгата джобен формат, паднала в краката му — тъп англосаксонски бестселър от някакъв си Фредерик Форсайт. Бях вече чел едно произведение на този кретен, пълно с дебело подчертани комплименти към Маргарет Тачър и зловещо мелодраматични възпоминания за СССР като за империята на злото. Чудех се как ли се оправя след падането на Берлинската стена. Прелистих новата му творба — явно ролята на лошите бе поета от червенокафявите и още няколко сръбски националности; човекът следеше събитията. Що се отнася до любимия му герой, досадния Джейсън Мънк, той отново служеше на ЦРУ, в случая съюзено с чеченската мафия. Чудно! — казах си аз, слагайки книгата върху коленете на съседа си, — моралът на англосаксонските автори на бестселъри направо няма грешка! Страницата бе отбелязана с прегънат на три лист, в който разпознах циркулярното писмо на „Нувел Фронтиер“ — явно се бях запознал с първия си спътник. Добро момче, сигурен бях, несъмнено много по-малко егоцентричен и истеричен от мен. Хвърлих поглед към видеоекрана, който показваше хода на полета ни — вероятно бяхме минали Чечения, по-точно — бяхме прелетели над нея; температурата на въздуха беше минус 53° С, височината — 10 143 метра, местното време 00,27 часът. Информацията се смени с карта — предстоеше да прелетим над Афганистан. През люка, естествено, не се виждаше нищо освен абсолютна тъмнина. Във всеки случай талибаните си бяха вече легнали и киснеха в кирта си. „Лека нощ, талибани, лека нощ… Сънувайте сладки сънища…“ — прошепнах аз, преди да глътна второто приспивателно.

4

Самолетът кацна към пет часа сутринта на летище Дон Муанг. Събудих се трудно. Съседът ми отляво беше вече станал и нервничеше на опашката, която чакаше да слезе от самолета. Загубих го много бързо от погледа си в коридора, който водеше към залата за пристигащи. Краката ми бяха омекнали, имах клисав вкус в устата си; ушите ми пищяха ужасно.

Веднага след като прекрачих автоматичните врати, горещината ме погълна като паст. Беше минимум 35°С. Горещината на Банкок има тази особеност, че е някак мазна, вероятно заради замърсяването на въздуха; човек винаги се учудва, че след кратък престой навън не е целият покрит с тънък слой индустриални отпадъци. Нужни ми бяха около трийсет секунди, за да натаманя дишането си. Опитвах се да не се отдалечавам от тайландската ни екскурзоводка, която така и не успях да разгледам добре, но видях, че е сдържана и добре възпитана — макар че повечето тайландци оставят подобно впечатление. Раницата прерязваше раменете ми; беше Lowe Pro Himalaya Trekking[19], най-скъпият модел в „Старият лагерник“[20]; беше с доживотна гаранция. Внушителна работа — стоманеносива, със скоби, със специални закопчалки от залепящи се ленти — лиценз на фирмата — и ципове, които се затваряха при минус 65°С. Съдържанието й бе за съжаление много ограничено — няколко къси панталони и тишъртки, бански гащета, специални обувки, с които може да се ходи върху корали (125 франка в „Старият лагерник“), тоалетен несесер, съдържащ лекарствата, посочени като необходими в „Гида на пътешественика“[21], видеокамера JVC HRD-9600 MS с батерии и резервни касети и два американски бестселъра, които бях купил напосоки на летището.

Автобусът на „Нувел Фронтиер“ беше спрял на около стотина метра. Във вътрешността на мощното превозно средство — Мерцедес М-800, 64-местен — климатикът беше включен докрай; направо имахме чувството, че влизаме в хладилник. Настаних се до един прозорец отляво по средата на автобуса; смътно различавах около десетина други пътници, между които и съседа ми от самолета. Никой не седна до мен. Явно бях пропуснал първата възможност да се интегрирам в групата; освен това бях и на път да ме хване сериозна хрема.

Още не се беше съмнало, но по шестлентовата автострада, която ни отвеждаше към Банкок, движението бе вече натоварено. Край нас се редуваха билдинги от стомана и стъкло, като от време на време се появяваше и по някоя сграда от масивен бетон, която напомняше съветската архитектура. Административни седалища на банки, на големи хотели, на електронни компании — най-често японски. След разклонението за Чатучак автострадата се издигна над окръжност от ленти, които обикаляха сърцевината на града. Между осветените сгради на хотелите започваха да се различават групи от къщи, малки, с ламаринени покриви, сред запуснати терени. Осветени от неонова светлина, павилиони предлагаха супа и ориз; от тенекиените тенджери излизаше пара. При изхода за Ню Петчабури Роуд автобусът намали малко. За миг съзряхме една многолистна детелина с фантастични очертания, чиито асфалтови спирали бяха сякаш увиснали насред небето, осветени от огромни летищни прожектори; после, след един дълъг завой, автобусът се включи в автострадата.

Хотел „Банкок Палас“ принадлежеше на верига хотели от рода на „Меркюр“[22] и се придържаше към същите ценности по отношение на храната и качество на обслужването; това научих от една брошура, която взех от фоайето, докато чаках да се изясни положението. Беше малко след шест часа сутринта (полунощ в Париж, помислих си без никакъв повод), но оживлението беше вече голямо, току-що бяха отворили салона за закуска. Седнах на една пейка, бях замаян, ушите ми продължаваха силно да пищят, започваше да ме боли и корем. По начина на чакане започнах да разпознавам някои членове на групата. Имаше две момичета на около двайсет и пет години, тип мацки — общо взето, нелошо сложени, — които оглеждаха презрително хората наоколо. Двойка пенсионери пък напротив — той можеше да бъде описан като бодряга, тя беше повече унила — наблюдаваха с възторг вътрешното обзавеждане на хотела, състоящо се от огледала, позлата и полилеи. В първите часове на образуването на група се наблюдава по принцип само фатична[23] общителност, която се характеризира с употребата на изтъркани фрази и с ограничено емоционално обвързване. Според Едмъндз и Уайт[24] образуването на минигрупи може да се установи едва след първия излет, понякога и по време на първото съвместно хранене.

Скочих, бях на ръба на припадъка, запалих цигара, за да се съвзема — сънотворните бяха наистина много силни, ставаше ми лошо от тях, а тези, които бях вече взел, не ми действаха, просто не виждах изход от положението. Пенсионерите сновяха един около друг, стори ми се, че мъжът леко позира; в очакване да се появи някой, с когото да размени усмивка, той хвърляше наоколо насочени към външния свят виртуални усмивки. В активния си живот те са били вероятно дребни търговци, това беше единствено възможната хипотеза. Един по един, след поименно повикване, членовете на групата се отправяха към екскурзоводката, получаваха ключовете си, качваха се по стаите — накратко, разпръскваха се. Можело, уведоми ни екскурзоводката с доста звучен глас, да закусим веднага, можело също така да си починем по стаите; изобщо пълна свобода. Но каквото и да решим, тръгването за клонгхите[25] беше определено за четиринайсет часа, сборен пункт — фоайето на хотела.

Остъклената стена на стаята ми гледаше изцяло към автострадата. Беше шест и половина. Движението беше натоварено, но двойните стъкла пропускаха само слабо бучене. Нощното осветление бе изгасено, слънцето все още не се отразяваше в стоманата и стъклото; в този час на деня градът беше сив. Поръчах си на румсървиса двойно еспресо и го изпих заедно с един ефералган, един долипран и двойна доза осцилококсинум, после си легнах и се опитах да заспя.

Някакви неясни форми се движеха бавно в тясно пространство, издавайки приглушено бръмчене; може би бяха строителни машини или огромни насекоми. В дъното мъж, въоръжен с къс ятаган, внимателно оглеждаше острието му; беше с бял тюрбан и с бели шалвари. Внезапно въздухът стана червен и лепкав, почти течен; кондензираните капки под очите ми ми подсказаха, че от сцената ме разделя стъкло. Човекът беше вече на земята, прикован от невидима сила. Строителните машини се бяха струпали около него; имаше няколко багера и един малък булдозер с гъсенични вериги. Багерите повдигнаха шарнирните си лапи и дружно стовариха греблата си върху човека, разсичайки тялото му на седем или осем части; главата му обаче все още изглеждаше оживена от някаква демонична енергия, злобна усмивка продължаваше да криви брадатото му лице. Булдозерът се приближи на свой ред към човека, главата му се пръсна като яйце, поток от мозък и размазани кости се плисна върху стъклото, на няколко сантиметра от лицето ми.

5

Накратко казано, туризмът като търсене на смисъл, с игривата общителност, към която предразполага, с образите, които поражда, представлява механизъм за постепенно, закодирано и нетравматизиращо възприемане на външния свят и на другостта.

Рашид Амиру

Събудих се около пладне, климатикът глухо бръмчеше; главата ме болеше по-малко. Изтегнат напряко върху кревата king size[26] осъзнах как ще се развие маршрутът и залозите в него. До този момент аморфна, групата щеше да се превърне в оживена общност; още днес следобед трябваше да започна да се ориентирам, а засега да избера къси панталони за разходката по клонгхите. Спрях се на един три четвърти модел от джинсов плат, не прекалено тесен, който комбинирах с тениска „Radiohead“[27]; после натъпках туй-онуй в една раничка. В огледалото на банята се огледах с отвращение — скованото ми лице на бюрократ се биеше трагично с облеклото ми; приличах изцяло на онова, което бях — навлязъл в четирийсетте чиновник, който държи да се дегизира като младеж, докато трае ваканцията му; беше отчайващо. Отидох на прозореца и дръпнах докрай пердетата. От 27-ия етаж гледката беше невероятна. Внушителната грамада на хотел „Мериот“ се издигаше отляво като варовикова скала, набраздена от черните хоризонтални линии на редиците прозорци, наполовина скрити зад балконите. Светлината на слънцето в зенита му подчертаваше брутално плоскостите и ръбовете. Пред мен отраженията се умножаваха до безкрай върху сложна конструкция от пирамиди и конуси синкаво стъкло. На хоризонта гигантските кубове от бетон на „Grand Plaza President“[28] се издигаха един върху друг като етажи на стъпаловидна пирамида. Вдясно, над потръпващата и зелена повърхност на Лумпхини Парк, стърчаха квадратните кули на Дусит Тхани[29], подобни на жълтеникава цитадела. Небето беше абсолютно синьо. Бавно изпих една „Сингха Голд“, медитирайки върху понятието „безвъзвратно“.

Долу екскурзоводката осъществяваше нещо като проверка с цел раздаване на breakfast[30] купоните. Така разбрах, че двете мацки се казваха Бабет и Леа. Бабет имаше руси къдрави коси, май по-скоро накъдрени; имаше хубави гърди, мръсницата, личаха си добре под прозрачната туника — фолклорно емприме от „Троа Сюис“, предполагам. Панталонът й, от същия плат, беше не по-малко прозрачен; бялата дантела на гащичките й се виждаше съвсем ясно. Леа, много мургава, беше доста по-източена, което се компенсираше от красиво закръглено задниче, добре подчертано от впитите черни бричове и предизвикателния й бюст, опнат под яркожълтото бюстие. Миниатюрен диамант украсяваше плоския й пъп. Взирах се внимателно в двете куклички, за да ги забравя завинаги.

Раздаването на купоните продължаваше. Екскурзоводката Сон викаше туристите по малко име; просто ми се повръщаше. Бяхме големи хора, по дяволите. За миг се обнадеждих, когато нарече възрастните ни спътници „господин и госпожа Лоближоа“; но веднага добави с усмивка на себевъзхита: „Жозет и Рьоне.“ Просто невероятно, но факт. „Казвам се Рьоне“ — потвърди пенсионерът, без да се обръща към никого определено.

„Това не е на добро…“ — измънках аз. Жена му му хвърли уморен поглед, от рода на „Млъкни, Рьоне, досаждаш на всички.“ Изведнъж се сетих на кого ми прилича — на Господин Плюс от рекламите на Балсен. Може би беше самият той. Обърнах се направо към жена му — играли ли са някога второстепенни роли? Никога, били собственици на месарница. Да, и това им прилягаше. Значи този веселяк беше бивш месарин (в Кламар, уточни жена му); в скромно предприятийце, предопределено да изхранва дребните хорица, ето къде беше изпълнявал той своите пируети и скокове.

Имаше и още две двойки, по-незабележими, които изглеждаха свързани в някакво тайнствено братство. Бяха ли вече пътували задно? Бяха ли се вече запознавали на някой breakfast? На този етап от пътуването всичко беше възможно. Първата беше по-неприятна. Мъжът приличаше на Антоан Вехтер[31] като млад, ако човек изобщо може да си представи такова нещо; но по-кестеняв и с добре подстригана брада; всъщност не приличаше толкова на Антоан Вехтер, по-скоро на Робин Худ, но с нещо швейцарско или по-скоро юранско[32]. С една дума, на нищо не приличаше, но видът му бе наистина на глупак. Да не говорим за жена му с гащеризона, сериозна, образцова млекарка. Невъзможно е тези същества да не са се възпроизвели, помислих си аз; сигурно са си оставили детето на родителите си в Лон-льо-Солние. Втората двойка, по-възрастна, не излъчваше чак такова дълбоко умиротворение. Слаб, мустакат и нервен, мъжът ми се представи като натуропат; наложи се да ми обясни, поради невежеството ми, че лекува с билки, а ако е възможно, и с други естествени средства. Жена му, суха и дребна, работеше в социалния сектор, за приобщаването на не знам какви си първосигнални алзаски престъпници; имаха вид на хора, които не са се чукали от трийсет години. Мъжът беше склонен да ме занимава с целебните свойства на природните лекарства, но леко замаян от последния обмен на мисли, аз приседнах на една близка пейка. От мястото ми се виждаха тримата последни членове на групата, наполовина скрити от двойката месари. Нещо наподобяващо на вол на около петдесет години на име Робер, със странно сурово изражение; една жена на възраст idem[33], с черни коси на букли около едновременно злото, пресметливо и вяло лице, на име Жозиан, и най-сетне една по-млада жена, почти незабележима, на не повече от двайсет и седем години, която вървеше след Жозиан с кучешко покорство и носеше името Валери. Достатъчно, ще имам възможност да ги разгледам отново; прекалено много възможности ще да имам да ги разглеждам, казах си мрачно, отправяйки се към автобуса. Забелязах, че Сон продължава да се взира в списъка на пътниците. Устните й неволно мълвяха нещо, лицето й бе напрегнато; по него се четеше безпокойство, почти страх. След преброяването ни групата се оказа тринайсет души; а тайландците са понякога много суеверни, дори повече от китайците — при номерирането на етажите на сградите, на улиците, често се минава директно от дванайсет на четиринайсет само за да се избегне споменаването на числото тринайсет. Настаних се отляво, почти по средата на превозното средство. Хората се ориентират доста бързо при подобни групови придвижвания; за да си спокоен, трябва да си заемеш отрано мястото, да останеш на него, дори да разположиш някои лични вещи; в известен смисъл да се заселиш активно.

За мое голямо учудване видях Валери да сяда до мен, макар автобусът да беше наполовина празен. Два реда зад нас Бабет и Леа размениха подигравателни реплики. В техен интерес беше да млъкнат, мръсниците. Дискретно насочих вниманието си към младата жена — имаше дълги черни коси и лице, знам ли, лице, което можеше да се окачестви като скромно; най-точно казано, не беше нито красива, нито грозна. След кратък, но усилен размисъл произнесох с мъка: „Не ви ли е прекалено горещо?“ — „Не, не, в автобуса е поносимо“ — отвърна тя много бързо, без да се усмихне, просто облекчена от това, че бях подхванал разговора; въпреки че изречението ми беше забележително тъпо — в действителност замръзвахме от студ в този автобус. „Били ли сте вече в Тайланд“ — поде тя съвсем уместно. „Да, веднъж.“ Тя замря в очакване, готова да изслуша интересен разказ. Да й разкажа ли предишното си посещение? Може би, но не веднага. „Хубаво беше…“ — казах най-сетне аз с топъл глас, който трябваше да компенсира изтърканата фраза. Тя кимна удовлетворено. Тогава разбрах, че тази млада жена съвсем не бе покорна в отношенията си с Жозиан, тя бе покорна по принцип; може би бе напълно узряла да си намери нов господар, може би й беше писнало от Жозиан — която, седнала няколко реда пред нас, яростно разлистваше „Гида на пътешественика“ и хвърляше зли погледи в наша посока. Романс, романс.

Веднага след Payab Ferry Pier корабът свърна вдясно по Кхлонг Самсен и ние навлязохме в различен свят. Животът тук беше почти непроменен от миналия век. Наколни жилища от тиково дърво се редуваха едно след друго по продължение на канала; бельо съхнеше под навесите. Някои от жените се приближаваха до прозорците и ни наблюдаваха как минаваме, други спираха да перат. Деца се къпеха и се отърсваха от водата под коловете; махаха ни настойчиво с ръце. Навсякъде имаше растителност; пирогата ни си проправяше път сред гъсталаци от водни лилии и лотоси; трескав и гъмжащ живот извираше отвсякъде. Нямаше свободно пространство земя, въздух и вода, което да не се покрие мигновено с пеперуди, гущери, шарани. Намираме се, каза Сон, в разгара на сухия сезон; това не пречеше въздухът да е напълно и непоправимо влажен.

Валери седеше до мен; изглеждаше потънала в дълбок покой. Разменяше поздрави със старците, които пушеха лулите си по балконите, с децата, които се къпеха, с перящите жени. Юранските еколози имаха също вид на успокоени; дори натуропатите се бяха поукротили. Заобикаляха ни само тихи звуци и усмивки. Валери се обърна към мен. Почти изпитах желание да я хвана за ръка; без да знам точно защо, се въздържах. Корабчето не помръдваше — намирахме се в кратката вечност на един щастлив следобед; дори Бабет и Леа мълчаха. Те се бяха леко размазали, според собствения им израз, употреби го Леа малко по-късно, на кея.

Докато разглеждахме Храма на Зората, отбелязах наум да си купя виагра от някоя отворена аптека. По пътя обратно научих, че Валери е бретонка и че родителите й притежавали ферма в Трегороа; самият аз не знаех какво да й разкажа. Тя имаше интелигентен вид, но аз нямах никакво желание за интелигентни разговори. Харесваше ми нежният й глас, незабележимото й католическо усърдие, движението на устните й, когато говореше; устата й беше сигурно много топла, готова да погълне спермата на някой истински приятел. „Хубаво беше днес следобед“ — казах най-сетне отчаяно. Бях се отдалечил много от хората, бях живял прекалено дълго сам, вече съвсем не знаех как да се държа. „Да, беше хубаво…“ — отговори тя; не беше взискателна, беше наистина добро момиче. И въпреки това, веднага щом автобусът пристигна в хотела, аз се втурнах към бара.

Три коктейла по-късно започнах да съжалявам за поведението си. Излязох, за да направя една обиколка във фоайето. Беше седемнайсет часът; все още никой от групата не се бе появил. За сумата от четиристотин бати всеки желаещ можеше да се запише за фолклорна вечеря с „традиционни тайландски танци“; срещата беше в двайсет часа. Валери щеше да отиде със сигурност. Що се отнася до мен, вече имах някакви познания относно традиционните тайландски танци, защото бях изминал преди три години маршрута „Класическият Тайланд: от «Розата на Севера» до «Града на Ангелите»“, предлаган от Куони[34]. Междувпрочем съвсем не лош, малко скъп и на вдъхващо ужас културно равнище, всички участници имаха най-малко висше образование. Трийсет и двете пози на Буда в музея на статуи Ратанакосин, стиловете таиско-бирмански, таиско-кхмерски или таи-таи, нищо не им убягваше. Върнах се изтощен, през цялото време се чувствах смешен без помощта Синия гид[35]. В момента започваше сериозно да ми се чука. Въртях се в кръг във фоайето, жертва на растяща нерешителност, когато забелязах табелка Health Club[36], която сочеше към долния етаж.

Входът беше осветен от червени неонови светлини и гирлянди с разноцветни електрически крушки. Върху едно пано с бял фон три сирени по бикини и с прекалено големи гърди предлагаха на евентуалния посетител чаша шампанско; една много стилизирана Айфелова кула се очертаваше в далечината; не бих казал, че беше същата концепция като тази на пространствата за поддържане на форма на хотелите „Меркюр“. Влязох и поръчах на бара един бърбън. Около десетина момичета зад стъклото извърнаха главите си към мен, някои с мамеща усмивка, други не. Бях единственият клиент. Въпреки малките размери на заведението момичетата носеха значки с номера. Изборът ми падна бързо върху номер 7 — първо, защото беше миловидна, и после, защото, изглежда, не се отнасяше с особен интерес към телевизионната програма, нито пък беше потънала в оживен разговор със съседката си. И наистина, когато извикаха името й, тя се надигна с видимо удоволствие. Предложих й една кола на бара, после се оттеглихме в стаята. Казваше се Оон, поне така разбрах, идваше от север — от малко селце близо до Чиангмай. Беше на деветнайсет години.

След общата баня се излегнах върху дюшека, покрит с пяна; веднага разбрах, че няма да съжалявам за избора си. Оон се движеше много добре, много гъвкаво; беше сложила точната доза сапун. В един момент тя започна да гали продължително задника ми с гърдите си; това беше лична инициатива, не всички момичета го правеха. Добре насапунисаното й котенце търкаше прасците ми като малка остра четка. Веднага ми стана, за мое леко учудване; когато ме обърна и започна да гали члена ми с краката си, ми се стори, че няма да мога да се удържа. С огромно усилие, напрягайки мускулите на бедрата си, успях.

Когато легна върху мен на кревата, мислех, че ще издържа дълго време, но скоро се предадох. Независимо от младостта си, тя умееше да си служи с котенцето. Първо се хлъзна съвсем леко, слабо попристягайки члена ми, после слезе няколко сантиметра надолу, стискайки по-силно. „О, не, Оон, не!“ — извиках аз. Тя се разсмя, доволна от своята власт, после продължи да слиза, като свиваше и отпускаше стените на вагината си със силни и бавни тласъци; същевременно ме гледаше в очите явно развеселена. Изпразних се доста преди да достигне до корена на члена ми.

След това побъбрихме малко, прегърнати на леглото, изглежда, не бързаше много да се върне на сцената. Каза ми, че няма много клиенти; това било по-скоро хотел за групи в последната фаза, хора без истории, откъснали се от всичко. Имало много французи, но те рядко проявявали отношение към body massage[37]. Тези, които идвали, били мили, но имало най-много германци и австралийци. Също и по някой японец, но тя не ги обичала, винаги искали да бият и да връзват; или пък онанирали, докато гледали обувките й; напълно безмислена работа.

А мен как ме намира? Не било лошо, но се надявала да издържа малко по-дълго. „Much need[38]…“ — каза тя, като полюшна нежно члена ми, сит между пръстите й. Освен това изглеждам симпатичен човек. „You look quiet“[39]… — каза тя. Тук малко се лъжеше, но всъщност беше вярно, тя умело ме успокои. Дадох й три хиляди бати, което, доколкото си спомнях, беше добра цена. По реакцията й се убедих, че беше наистина добра цена. „Кроп кхун, кхат!“ — каза тя с широка усмивка, сключвайки ръце на височината на челото си. После ме изпрати до изхода, хваната за ръката ми; пред вратата разменихме няколко целувки по бузите.

Качвайки се по стълбите, се озовах лице в лице с Жозиан, която явно се колебаеше дали да слезе. Беше облякла за вечерта черна туника с позлатени кантове, но това не я правеше по-симпатична. Мазното й, интелигентно лице ме фиксираше, без да трепне. Забелязах, че си е измила косата. Не беше грозна, не; можеше да мине и за хубава, бях харесвал ливанки от този тип; но в същността си изражението й беше определено злобно. Много добре си я представях как се застъпва за някакви политически позиции, не можех да съзра в нея никакво съчувствие. Нямах какво да й кажа и аз. Сведох глава. Може би леко смутена, тя ме заговори: „Има ли нещо интересно там долу?“ Толкова ме вбесяваше, че едва не й отвърнах: „Бар с проститутки“, но в края на краищата излъгах, беше по-просто: „Не, не, не знам, някакъв козметичен салон…“

„Вие не сте отишли на фолклорната вечеря…“ — отбеляза мръсницата. „Вие също…“ — затапих я аз. Този път тя забави отговора си, явно кипрейки се. „Да, да, не обичам много този вид неща… — продължи тя и направи вълнообразно движение с ръката си, едва ли не достойно за героиня на Расин. — Малко е прекалено туристическо…“ Какво искаше да каже с това? Всичко беше туристическо. Отново едва се сдържах да не й тресна един юмрук по муцуната. Изправена насред стълбището, тя ми препречваше пътя; трябваше да проявя търпение. Автор на пламенни писма по определени поводи, свети Йероним също е успявал, когато обстоятелствата са го изисквали, да прояви добродетелите на християнското търпение; ето защо го смятат за велик светец и църковен богослов.

Спектакълът с „тайландски традиционни танци“ беше според нея на нивото на Жозет и Рьоне, които дълбоко в душата си тя смяташе за изкопаеми; забелязах с тревога, че търсеше в мене съюзник. И наистина, маршрутът щеше скоро да продължи към вътрешността на страната, щяха да ни разделят на две маси при храненето; време беше всеки да си избере лагера. „Ами, добре…“ — казах след дълго мълчание. В този момент над нас изникна като по чудо Робер. Опитваше се да слезе по стълбите. Гъвкаво му сторих път, изкачвайки няколко стъпала. Преди да се втурна към ресторанта, се обърнах — Жозиан не бе помръднала и фиксираше с поглед Робер, който се отправи с бърза крачка към козметичния салон.

Бабет и Леа бяха близо до купите със зеленчуци. Кимнах с глава, правейки възможно най-незначителния знак за познанство, преди да си сервирам батати. Изглежда, и на тях традиционните тайландски танци им се бяха видели изтъркани. Връщайки се към масата, забелязах, че двете куклички бяха седнали на няколко метра от мен. Леа беше облечена с тениска Rage against the machine[40] и с много впити джинсови бермуди, Бабет беше с нещо безформено, в което разноцветните копринени ленти се редуваха с прозрачни ивици. Дърдореха оживено, като явно си спомняха за различни нюйоркски хотели. Да се ожениш за една от тези мацки, си казах аз, би било абсолютният ужас. Възможно ли беше все още да си сменя масата? Не, щеше да бъде малко грубо. Настаних се на стола пред тях, така можех поне да им обърна гръб, изядох си набързо вечерята и се качих в стаята си.

Точно когато се канех да вляза във ваната, се появи една хлебарка. Това беше най-подходящият момент в живота ми за появата на хлебарка; просто по-добър не би могла да уцели. Придвижваше се бързо по плочките, миличката, потърсих с очи пантофа си, но знаех дълбоко в душата си, че шансовете ми да я размажа са минимални. И защо ли да се боря изобщо? Какво би могла да стори дори Оон с нейната божествено еластична вагина? Оттук нататък бяхме обречени. Хлебарките се съвкупяват без всякакво изящество и видима радост; но се съвкупяват многочислено и генетическите им мутации са бързи; ние не сме в състояние да направим абсолютно нищо срещу хлебарките.

Преди да си легна, отдадох още веднъж дължимото на Оон и на всички тайландски проститутки. Не беше лесен занаятът на тези момичета; сигурно не им се случваше много често да попаднат на добро момче, надарено със сносна физика, което наистина да не желае нищо повече от едновременен оргазъм. Да не говорим за японците — при мисълта за тях целият настръхнах и хванах здраво „Гида на пътешественика“. Бабет и Леа не биха могли, помислих си, да бъдат и тайландски проститутки; не са достойни за такова нещо. Валери може би; в това момиче имаше нещо: грижовна като майка и в същото време малко мръсница — и двете потенциално, разбира се, — засега тя беше предимно мило момиче, дружелюбна и сериозна. Явно Валери ми харесваше. Лекичко онанирах, за да пристъпя към четенето с ведра глава; резултатът беше няколко капки.

Въпреки че си поставя по принцип за цел да ви подготви за пътуване до Тайланд, „Гидът на пътешественика“ на практика изразява сериозни резерви и се чувства задължен още в самия предговор да изобличи сексуалния туризъм, това гнусно робство. Накратко, авторите на „Пътешественика“ бяха мрънкачи, чиято единствена цел беше да помрачат и най-малката радост на туристите, които мразеха. Не обичаха междувпрочем никого освен самите себе си, ако се съди по пръснатите из цялата книга саркастични забележки от рода на: „Да, скъпа госпожо, знаете това сигурно от епохата на хипитата!…“ Най-мъчителното обаче беше резкият, спокоен и строг тон, потреперващ от сдържано възмущение: „Не от фалшиво целомъдрие, просто не обичаме Патайа. Прекаленото си е прекалено.“ Малко по-нататък продължаваха с нападките срещу „западняците с тлъсти кореми“, които се перчели с малките тайландки и от това на тях „направо им се повдигало“. Тъпи протестанти хуманитари, ето какво бяха те и цялата им „симпатична компания от приятели, взели участие при написването на книгата“, чиито гадни мутри се пулеха самодоволно на една четвъртина от корицата. Захвърлих с все сила произведението, като едва не нацелих телевизора „Сони“, и взех с примирение „Фирмата“ на Джон Гришам. Това беше американски бестселър, един от най-добрите, т.е. един от най-продаваните. Главният герой беше млад адвокат с голямо бъдеще, блестящ и красив, който работеше по деветдесет часа на седмица; тази помия беше не само написана като сценарий — авторът й беше помислил и за актьорите дори, в случая ролята беше писана явно за Том Круз. Съпругата на героя също не беше лоша, въпреки че работеше само по осемдесет часа на седмица; Никол Кидман обаче нямаше да е подходяща, не беше роля за изкуствено накъдрена героиня, а за фризирана с четка и сешоар. Слава Богу поне, че гълъбчетата си нямаха деца, това ни спестяваше някои мъчителни сцени. Ставаше дума за разказ, който държи в напрежение — е, в умерено напрежение; още от втората глава беше ясно, че управителите на фирмата са мръсници, а изобщо не можеше да става дума героят да умре накрая, нито пък жена му. Но междувременно, за да покаже, че не се шегува, писателят щеше да пожертва няколко симпатични второстепенни персонажи; оставаше да разберем кои точно, това би оправдало четенето. Може би бащата на героя — работите му вървяха зле, трудно му беше да се приспособи към мениджмънта, налагащ минимум резерви, почти бях сигурен, че присъстваме действително на последния му Thanksgiving.[41]

6

Валери беше прекарала първите години от живота си в Тремеван, селце на няколко километра северно от Гингамп. През седемдесетте години и в началото на осемдесетте правителството и местните общини имали амбицията да превърнат Бретания в крупен център за производство на свинско месо, способен да съперничи на Великобритания и Дания. Насърчавани да развиват интензивни производствени единици, младите скотовъдци — към които се числеше и бащата на Валери — задлъжнели сериозно към „Креди Агрикол“[42]. През 1984 година цените на свинското започнали рязко да падат; Валери била на единайсет години. Била послушно момиченце, по-скоро саможиво; била добра ученичка; готвела се да започне пети клас в колежа в Гингамп. Брат й, също добър ученик, бил току-що издържал матурата си и приет в подготвителен клас[43] със специалност агрономство в лицея в Рен.

Валери си спомняше Бъдни вечер на 1984-та; баща й прекарал целия ден със счетоводителя на Националната федерация на земеделските синдикати. През по-голямата част от коледната вечеря той мълчал. На десерта, след две чаши шампанско, се обърнал към сина си. „Не мога да те посъветвам да наследиш фермата — казал той. — Вече двайсет години ставам в ранни зори и приключвам деня си в осем или девет вечерта; всъщност майка ти и аз не сме излизали никога в отпуска. А ако я продам сега — с цялата техника и оборите — и инвестирам в недвижими туристически имоти, ще прекарам остатъка от дните си на припек по плажовете.“

През следващите години цената на свинското продължила да пада. Имало гневни и безнадеждни протестни манифестации на скотовъдците; тонове течна тор се излели върху еспланадата на Инвалидите, няколко прасета били заклани пред Двореца на Бурбоните[44]. В края на 1986-а правителството постановило да се вземат спешни мерки за подпомагане, след което изработили план за насърчаване на скотовъдството. През април 1987 година бащата на Валери продал предприятието си — за малко повече от четири милиона франка. С получените от сделката пари си купил един голям апартамент в Сент-Ке-Портрийо, в който заживял, и три гарсониери в Торемолинос; останал му един милион, който вложил в няколко SICAV[45]; дори успял — това било негова детска мечта — да стане собственик на малка платноходка. Подписал договора за продажба с тъга и с известно отвращение. Новият стопанин бил млад, двайсет и три годишен човек, неженен, родом от Ланион, току-що завършил висшето си образование на агроном; той все още вярвал в плановете за насърчаване на селското стопанство. Бащата бил на четирийсет и осем години, жена му на четирийсет и пет; били посветили най-хубавите години от живота си на едно безнадеждно предприятие. Живеели в страна, където капиталовложенията в производството не носят никаква реална печалба в сравнение със спекулативните инвестиции; най-сетне се убедили в това. Още през първата година наемите от гарсониерите му докарали доход, по-голям от получения през всичките му трудови години. Започнал да решава кръстословици, изкарвал платноходката си в залива, понякога участвал в риболова. Жена му свикнала по-лесно с новия им живот и му била от голяма помощ — почувствала отново желание да чете, да ходи на кино, да излиза.

По време на продажбата Валери била на четиринайсет години, започвала да се гримира; в огледалото в банята наблюдавала редовно набъбването на гърдите си. В навечерието на преместването им обикаляла дълго постройките на фермата. В централния обор били останали десетина прасета, които се приближили до нея, тихо грухтейки. Още същата вечер те щели да бъдат отведени от търговеца на едро, за да бъдат заклани в близките дни.

Лятото, което последвало, било странен период. В сравнение с Тремеван Сент-Ке-Портрийо било почти град. Вече не можела да излезе от къщи, да се излегне на тревата, да остави мислите си да се реят в облаците, да се носят по течението на реката. Сред летуващите имало и момчета, които се обръщали подире й; не можела нито за миг да се отпусне напълно. Към края на август се запознала с Беренис, момиче от колежа, с което щели да постъпят заедно в девети клас в лицея в Сент Брийок. Беренис била една година по-голяма; вече се гримирала, носела маркови поли, имала красиво заострено лице и много дълга коса, руса с рижи оттенъци. Започнали да ходят заедно на плажа Сент Маргьорит, преобличали се в стаята на Валери, преди да тръгнат. Един следобед, докато сваляла сутиена си, Валери уловила погледа на Беренис върху гърдите й. Тя знаела, че има прекрасни гърди, кръгли и стегнати, толкова издути и твърди, че изглеждали изкуствени. Беренис протегнала ръка и докоснала извивката и зърното. Валери отворила уста и затворила очи, когато устните на Беренис се приближили до нейните; отдала се напълно на целувката. В момента, когато ръката на Беренис се плъзнала в гащичките й, тя била вече влажна. Махнала ги нетърпеливо, отпуснала се върху кревата и разтворила бедрата си. Беренис коленичила пред нея и положила устата си върху котенцето й. Горещи вълни заливали корема й, имала чувството, че духът й отлита в безкрая на небето; никога не била подозирала за съществуването на подобно удоволствие.

Правили го всеки ден, докато започнали училище. Първо рано следобед, преди да отидат на плаж, после се излягали заедно на слънце. Валери усещала как постепенно желанието се надигало в тялото й и махала горнището на банския си, за да може Беренис да види гърдите й. Прибирали се почти тичешком и се обичали повторно.

Още от първата седмица в лицея Беренис се отдръпнала от Валери, избягвала да се връща с нея от училище; малко след това започнала да излиза с едно момче. Валери приела раздялата, без да изпита истинска мъка; това било нормалното развитие. Свикнала да се мастурбира всяка сутрин след събуждане. Всеки път само за няколко минути получавала оргазъм, било чудесен процес, който се осъществявал лесно и благодарение на него денят й започвал радостно. По отношение на момчетата тя имала по-големи резерви; след като си купила няколко броя на „Hot Video“[46] в будката на гарата, вече знаела какво да очаква от анатомията им, от техните органи, от различните сексуални подходи; но изпитвала леко отвращение към космите им, към мускулите им, кожата им изглеждала остра, лишена от нежност. Кафеникавата и набръчкана повърхност на тестикулите им, брутално анатомическият вид на оголения член, червен и лъщящ… във всичко това нямало нищо особено привлекателно. Накрая все пак преспала с едно момче от последния клас на лицея, едро и русо, след прекарана в Пемпол вечер; не изпитала особено удоволствие. Опитала още няколко пъти с други — предпоследната и последната година в гимназията; било лесно да се прелъстят момчетата, стигало да сложиш къса пола, да кръстосаш крака, да си с деколтирана или прозрачна блузка, която да показва гърдите ти; нито едно от тези преживявания не било особено убедително. Теоретически можела да си представи усещането на победа и същевременно на нежност, което някои момичета изпитвали, когато мъжкият член прониквал в дълбините на котенцето им; лично тя не изпитвала нищо подобно. Вярно, че презервативът никак не помагал, повтарящото се леко пошляпване на гумата я връщало непрекъснато към действителността, пречело на духа й да се хлъзне в безформената бездна на сладострастието. По време на матурата преустановила почти напълно с това.

Десет години по-късно все още не беше започнала истински наново, си помисли тъжно тя, когато се събуди в стаята си в „Банкок Палас“. Още не се беше съмнало. Запали плафониерата и разгледа тялото си в огледалото. Гърдите й, все още стегнати, не бяха мръднали от седемнайсетата й година. Дупето й беше все така закръглено, без следа от затлъстяване; несъмнено имаше много хубаво тяло. Въпреки това нахлузи широка тениска и размъкнати бермуди за закуска. Преди да затвори вратата, се погледна за последен път в огледалото — лицето й не беше нищо особено, нищо повече от приятно; нито косата й, черна и права, която се спускаше в безпорядък върху раменете й, нито очите й, наситенокафяви, не й даваха някакво допълнително предимство. Несъмнено можеше да ги използва по-добре, да си поиграе с грима, да се среши по различен начин, да се консултира с козметичка. Повечето жени на нейната възраст посвещаваха на това най-малко няколко часа на седмица; струваше й се, че в нейния случай това едва ли би променило нещо. Онова, което всъщност й липсваше, беше желанието да съблазнява.

Напуснахме хотела в седем часа; движението беше вече оживено. Валери ми кимна леко с глава и се настани на същия ред от другата страна на пътеката. Никой не говореше в автобуса. Сивата мегастолица се събуждаше бавно; мотори с двойки на тях, понякога и с майки с деца на ръце, сновяха между претъпканите автобуси. Лека мъгла висеше все още над уличките близо до реката. Скоро слънцето щеше да пробие сутрешните облаци, щеше да стане горещо. Около Нонтхабури градската плетеница се поразреди, забелязахме първите оризища. Застинали в калта биволи проследяваха с поглед автобуса, досущ както биха го направили кравите. Усетих леко пораздвижване сред юранските еколози; несъмнено им се бе приискало да снимат няколко кадъра с биволи.

Първата спирка беше в Канчанабури, град, който всички гидове единодушно определят като явно оживен и весел. Според „Мишлен“[47] това е „чудесна отправна точка за излети в околните местности“, „Пътешественикът“ пък го определя като „добър базов лагер“. Програмата продължаваше с неколкокилометрова екскурзия по железопътната линия на смъртта, виеща се край река Куай. Така и не бях разбрал досега историята на реката Куай, заслушах се в обясненията на екскурзоводката. За щастие Рьоне, въоръжен с гида „Мишлен“, следеше развоя на разказа, готов да я поправи всеки момент. Накратко казано, японците, след като влезли във войната през 1941-а, решили да построят железопътна линия, която да свързва Сингапур с Бирма — с цел в по-далечно бъдеще да нахлуят в Индия. Тази линия трябвало да минава през Малайзия и Тайланд. Всъщност какво са правили тайландците през Втората световна война? Ами нищо особено. Били „неутрални“ — осведоми ме свенливо Сон. В действителност, допълни Рьоне, били сключили военен договор с японците, без да обявяват война на Съюзниците. Това бил пътят на мъдростта. По този начин те доказали още веднъж своята прословута повратливост, помогнала им, намирайки се в продължение на повече от два века в менгемето на френската и британската колониална сила, да не отстъпят пред нито едната от тях и да останат единствената страна в Югоизточна Азия, която никога не е била колонизирана.

И така през 1942-а строителството в сектора край река Куай започнало, били мобилизирани над шейсет хиляди военнопленници, англичани, австралийци, новозеландци и американци, както и „неизмеримо“ количество азиатски каторжници. През октомври 1943-а железопътната линия била завършена, на нея намерили смъртта си шестнайсет хиляди военнопленници — това се дължало на липсата на храна, лошия климат и злите по природа японци. Малко след това бомбардировка на съюзниците разрушила моста на реката Куай — важен елемент от инфраструктурата, — правейки по този начин железопътната линия неизползваема. С една дума, купища трупове — и почти нулев резултат. Оттогава положението съвсем не се беше подобрило — приличната железопътна връзка между Сингапур и Делхи продължаваше да бъде невъзможна.

В състояние на леко отчаяние започнах посещението на Музея JEATH, построен в памет на ужасяващите страдания на съюзническите военнопленници. Няма съмнение, казах си аз, че всичко това е наистина за съжаление; но по време на Втората световна война в крайна сметка все пак е имало и по-лошо. Не можех да не си помисля, че ако затворниците бяха поляци или руснаци, нямаше да се вдигне толкова шум.

Малко по-късно се наложи да изтърпим посещението на съюзническите гробища — на онези, които бяха в известен смисъл направили върховна саможертва. Бели кръстове в прави редици, всички абсолютно еднакви; от мястото вееше дълбока скука. Напомни ми на Омаха Бийч[48], който също не ме бе развълнувал особено много — откровено казано, беше ми заприличал на някаква инсталация в духа на модерното изкуство. „Тук — бях си рекъл аз с чувство на недостатъчно силна тъга — са загинали куп глупаци за демокрацията.“ Гробището на река Куай беше много по-малко, човек би могъл, ако реши, да преброи гробовете, твърде скоро обаче се отказах от това упражнение. „Не може да са шестнайсет хиляди…“ — заключих все пак на глас. „Точно така! — информира ме Рьоне, все още въоръжен с гида си «Мишлен». — Според изчисленията са загинали шестнайсет хиляди; в гробището обаче има само петстотин осемдесет и два гроба. Счита се, че са (четеше, като следеше редовете с пръст) петстотин осемдесет и двамата мъченици на демокрацията.“

Когато на десет години получих третата си звездичка, отидох в една сладкарница и се натъпках с палачинки с „Гран Марние“[49]. Беше малък самотен празник; нямах приятели, с които да споделя радостта си. Както всяка година по това време, се намирах при баща си в Шамони. Той беше високопланински водач и заклет алпинист. Имаше приятели, подобни на него, все мъжествени и смели хора; не се чувствах добре сред тях. Никога не съм се чувствал добре сред мъже. Бях на единайсет години, когато едно момиче ми показа за първи път котенцето си; бях моментално запленен, ужасно ми хареса този малък разпукан орган, толкова странен. Тя нямаше много косми, беше момиче на моята възраст, казваше се Мартин. Дълго стоя с разтворени бедра, вече с добре смъкнати гащи, за да мога да виждам; когато посегнах с ръка обаче, тя се изплаши, избяга. Всичко това сякаш беше станало съвсем наскоро, нямах чувството, че съм се променил особено. Ентусиазмът ми към катеричките не бе намалял, в него съзирах дори — все още различима — една от малкото ми напълно човешки черти; за всичко останало не бях вече много сигурен.

Малко след като се качихме обратно в автобуса, Сон взе думата. Отправяхме се към мястото за пренощуване, което — тя държеше да подчертае — щяло да бъде нещо специално. Без телевизия и без видео. Без електричество, на свещи. Без баня, с вода от реката. Без дюшеци, върху рогозки. Чиста проба завръщане към природата. Това завръщане към природата, отбелязах мислено аз, щеше да се състои главно под формата на лишения; юранските еколози — които се казваха Ерик и Силви, както без да искам бях разбрал по време на пътешествието с влака — умираха от нетърпение. „Тази вечер френска кухня — завърши Сон без видима връзка. — Сега яли само таи. Също малък ресторант, на бряг река.“

Мястото беше вълшебно. Дървета хвърляха сянката си върху масите. Близо до входа имаше едно огряно от слънцето езерце с костенурки и жаби. Дълго наблюдавах жабите; за кой ли път оставах поразен от множащия се в този климат живот. Белезникави риби плуваха най-невъзмутимо. По-нагоре имаше водни лилии и водни бълхи. Най-разнообразни насекоми кацаха непрекъснато по лилиите. Костенурките наблюдаваха всичко това с непоклатимото спокойствие, характерно за вида им.

Сон дойде да ме предупреди, че обедът е започнал. Отправих се към салона близо до реката. Бяха сложили две маси за по шест души; всички места бяха заети. Огледах се леко разтревожен, но Рьоне ми се притече бързо на помощ. „Няма проблеми, елате на нашата маса! — каза великодушно той, — ще добавим в края още една чиния.“ Наместих се на масата, която, изглежда, беше на утвърдените двойки: юранските еколози, натуропатите — които, както научих по този повод, се наричаха Албер и Сюзан, — и двамата възрастни месари. Това съчетание, имах възможност да се убедя много бързо, не се дължеше на естествена симпатия, а по-скоро на нещо като спешен случай, създаден при разпределянето на масите; обедът беше следователно само рундът за наблюдение от играта.

В началото разговорът се въртеше около темата за масажите, които натуропатите намираха за скъпи. Миналата вечер Албер и Сюзан, пренебрегвайки традиционните танци, оползотворили времето си с чудесен масаж на гърба. Рьоне се усмихна леко развеселен; отношението на Албер обаче му даде много бързо да разбере, че поведението му е напълно неуместно. Традиционният тайландски масаж нямал нищо общо с онези неизвестно какви изпълнения; той бил белег на вековна цивилизация, хилядолетна дори, който между другото бил в пълно съответствие с китайската наука за иглотерапията. Те самите го прилагали в кабинета си в Монбелиар, без, естествено, да могат да постигнат сръчността на тайландските специалисти; вчера вечерта получили добър урок. Ерик и Силви ги слушаха с възхита. Рьоне се изкашля смутено; и наистина, двойката от Монбелиар не предизвикваше никаква похотлива мисъл. Кой ли е могъл да разпространи представата, че Франция е страната на волността и на разюздаността? Франция е мрачна страна, абсолютно мрачна и бюрократична.

„На мен също ми масажираха гърба, но момичето завърши с топките ми…“ — намесих се аз неубедително. Тъй като точно дъвчех кашу, никой не ме чу, с изключение на Силви, която ми хвърли ужасен поглед. Пийнах глътка бира и издържах невъзмутимо на погледа й — беше ли изобщо това момиче способно да се погрижи както трябва за който и да е мъжки член? Съвсем не беше очевидно. Междувременно трябваше да изчакам кафето.

„Вярно е, че са хубавки малките…“ — забеляза Жозет, хващайки един клон от папая и усилвайки още повече настъпилия смут. Кафето се бавеше. Какво може да направи човек, след като се е нахранил, ако не му разрешават да пуши? Наблюдавах спокойно нарастващото взаимно отегчение. Приключихме мъчително разговора с няколко забележки върху климата.

Спомних си отново баща си, прикован към леглото от внезапна депресия — ужасяваща у един толкова активен мъж; приятелите му алпинисти стояха край него, чувстваха се неудобно, бяха безпомощни пред болестта му. Спортувал толкова усилено, ми обясни той веднъж, за да затъпее, за да не може да мисли. Беше успял — бях убеден, че беше успял — да премине през живота, без да си зададе нито веднъж сериозно въпроса за човешката участ.

7

В автобуса Сон взе отново думата. Граничната зона, в която навлизахме, била отчасти населена от карени, бегълци от Бирма; това не създавало неудобства. Карените добри, прецени Сон, смели деца, учат добре в училище, няма проблеми. Не били изобщо като някои племена от Севера, които нямало да имаме възможност да срещнем по време на обиколката; според нея не губехме нищо от това. Особено що се отнасяло до племето акха, на които, изглежда, имаше зъб. Въпреки усилията на правителството акхаите не можели да се откажат от отглеждането на мака, традиционния им поминък. Били донякъде анимисти и ядели кучета. Акха лоши, подчерта енергично Сон — освен културата мак и беритбата на плодове нищо друго знаят; деца не учат добре училище. Пари много харчени за тях, резултат никакъв. За нищо не стават, заключи тя в истински дух на обобщение.

Пристигайки в хотела, аз следователно наблюдавах с любопитство прословутите карени, които се суетяха по брега на реката. Отблизо — искам да кажа без автомати — те не изглеждаха толкова лоши; най-много биеше на очи, че боготворяха, както ми се стори, слоновете си. Да се къпят в реката и да четкат гърбовете на слоновете си, това, изглежда, беше тяхната върховна радост. Вярно, че не ставаше дума за карени бунтовници, а за обикновени карени — онези, които бяха избягали от зоната на боевете, защото бяха уморени от всичките тези истории и почти не се вълнуваха от каузата на каренската независимост.

Една брошура в стаята ми съобщаваше някои факти за този resort[50]; той се свързвал най-вече с прекрасната човешка авантюра — тази на Бертран льо Моал, пътешественик отпреди ерата на пътешествията, който се влюбил в това място и си смъкнал тук раницата от гърба още в началото на шейсетте години. С упорит труд, но и с помощта на приятелите си карени, той постепенно изградил този „екологичен рай“, от който днес можела да се възползва международната клиентела.

Мястото беше наистина великолепно. Малки хижи от тиково дърво, изящно оформени, свързани с потънали в цветя мостчета, се издигаха над реката, която се плискаше под краката ни. Хотелът се намираше в дъното на една долина, изцяло обградена от хълмове, чиито склонове бяха покрити с гъста джунгла. В мига, в който излязох на терасата, настъпи дълбока тишина. Бяха ми необходими няколко секунди, за да разбера причината — всички птици бяха спрели да пеят едновременно. Беше часът, в който джунглата се подготвя за нощта. Какви ли големи хищници можеше да има в тази гора? Вероятно нищо особено, два или три леопарда; змиите и паяците обаче сигурно й стигаха. Бързо се свечеряваше. Една самотна маймуна подскачаше между дърветата на отсрещния бряг и нададе кратък вик. Усещаше се, че е уплашена и бърза да се присъедини към стадото.

Върнах се в стаята и запалих свещите. Мебелировката беше оскъдна — маса от тик, два одъра от грубо дърво, спални чували и рогозки. Прекарах половин час в методично втриване на „Сенк сюр Сенк“[51] по тялото си. Реките са готини, но е известно до какво водят — привличат комарите. Имаше и една плочка от маточина, която можех да разтопя, тази предпазна мярка съвсем не ми се стори излишна.

Когато излязох за вечеря, нощта бе паднала; гирлянди от разноцветни крушки се гонеха между къщите. Значи в селото имаше електричество, отбелязах аз; просто не бяха сметнали за нужно да го прокарат в стаите. Спрях за малко и се облегнах на парапета, за да разгледам реката; луната беше изгряла и се отразяваше във водите й. Отсреща смътно се очертаваше джунглата; от време на време оттам се надигаше прегракналият крясък на нощна птица.

Във всяка, наброяваща най-малко трима души, човешка група се наблюдава една явно спонтанна тенденция към делене — на две враждебни подгрупи. Вечерята беше сервирана насред реката върху специално приспособен понтон; този път бяха приготвили за нас две маси за по осем души. Еколозите и натуропатите се бяха вече настанили на едната; бившите месари, за момента малко изолирани, на втората. Какво ли е могло да предизвика разрива? Може би обедното обсъждане на масажите, което в крайна сметка не бе протекло добре. Във всеки случай още от сутринта Сюзан, строго облечена в бяла ленена туника и панталон — скроени, сякаш за да подчертаят изпитите й форми, — беше избухнала в смях при вида на роклята на цветя на Жозет. Разпределението беше явно започнало. Малко подличко забавих крачка, за да може Лионел — моят съсед в самолета, а сега и по бунгало — да ме задмине. Изборът му беше направен много бързо, почти несъзнателно; нямах дори впечатлението, че е избор по лични симпатии; беше по-скоро вид класова солидарност или (тъй като той работеше в GDF[52], т.е. беше чиновник, докато другите бяха бивши дребни търговци) солидарност на ниво образование. Рьоне ни посрещна с видимо облекчение. В решението ни на този етап от настаняването всъщност нямаше нищо окончателно — присъединявайки се към другите, ние щяхме явно да потвърдим изолацията на бившите месари; докато всъщност онова, което правехме, беше да уравновесим масите.

Бабет и Леа пристигнаха малко по-късно и се настаниха без колебание на съседната маса.

Доста след това — вече бяха сервирали предястията — се появи Валери в края на понтона; тя се огледа нерешително. На съседната маса имаше две места, до Бабет и Леа. Тя се поколеба още малко, нервно потръпна, приближи се и седна от лявата ми страна.

Жозиан беше посветила по-дълго време от обикновено, за да се приготви; сигурно й е било трудно да се гримира на светлината на свещите. Черната й кадифена рокля не беше лоша, доста деколтирана, но не прекалено. Тя също се спря за кратко, после се приближи и седна срещу Валери.

Робер пристигна последен, с леко колеблива походка — сигурно беше пил преди вечерята, видях го с бутилка „Меконг“. Той се отпусна тежко на пейката отляво на Валери. Кратък, но зловещ вик се надигна от джунглата; вероятно някой малък бозайник бе изживял току-що последните си мигове.

Сон мина по масите, за да провери дали всичко е наред, дали сме добре настанени. Тя вечеряше отделно с шофьора — твърде недемократично разпределение, което още на обеда бе предизвикало неодобрението на Жозиан. Мисля, че всъщност така й беше по-удобно, макар да нямаше нищо против нас; колкото и да се стараеше, дългите разговори на френски явно й понатежаха.

На съседната маса разговорът бълбукаше весело — за красотата на мястото, щастието да си сред природата, далеч от цивилизацията, основните ценности и т.н. „Върхът е — потвърди Леа. — Видяхте ли, в сърцето на джунглата сме… абе, просто да не повярваш.“

Ние срещахме повече трудности в намирането на общ терен. Срещу мен Лионел ядеше спокойно, без да възнамерява да направи ни най-малко усилие. Аз се оглеждах нервно встрани. В даден момент забелязах дебел мъж с брада да излиза от кухнята и да наставлява грубо келнерите; не можеше да бъде никой друг освен прословутия Бертран льо Моал. За мен единствената му заслуга досега беше, че беше научил карените как се прави месо с картофи „Дофине“. Беше превъзходно; свинското беше отлично изпечено, едновременно хрупкаво и крехко. „Липсва му само малко вино…“ — изрече Рьоне с тъга. Жозиан сви устни с презрение. Какво мисли за френските туристи, които не могат да пътуват без виното си, беше просто излишен въпрос. Доста несръчно Валери пое защитата на Рьоне. При тайландската кухня, каза тя, човек не чувства нужда от него, но в случая малко вино би било напълно оправдано. Самата тя пиела само вода.

— Когато пътуваш в чужбина, то е, за да ядеш местна кухня — отсече Жозиан — и да се съобразяваш с местните обичаи!… В противен случай по-добре си стой вкъщи.

— Съгласен съм! — викна Робер и прекърши устрема й. Тя млъкна и го изгледа злобно.

— Малко е прекалено люта понякога… — призна срамежливо Жозет. — На вас това май не ви пречи… — каза тя, обръщайки се към мен, вероятно за да смекчи атмосферата.

— Не, никак, обожавам я. Колкото е по-люта, толкова повече ми харесва. В Париж ям непрекъснато китайска кухня — отвърнах припряно. Така разговорът успя да се прехвърли върху китайските ресторанти, които бяха наводнили Париж напоследък. Валери ги одобряваше за обяд — не били никак скъпи, много по-добри от fast-food[53] и вероятно много по-здравословни. Жозиан нямаше мнение по въпроса, в предприятието й имало стол; що се отнася до Робер, той счете най-вероятно темата под неговото достойнство. Накратко, нещата се развиха що-годе спокойно до десерта.

Всичко започна от оризовия сладкиш. Беше с тънка заливка от жълтък и масло, ароматизиран с канела — оригинална рецепта, струва ми се. Хващайки бика за рогата, Жозиан реши да постави въпроса за сексуалния туризъм. За нея това било абсолютно отвратително; друга дума нямало. Било скандално, че тайландското правителство толерира такива неща, международната общност трябвало да се мобилизира. Робер я слушаше с иронична усмивка, която не предвещаваше нищо хубаво. Било скандално, но не било изненадващо, продължи тя; трябвало да се знае, че голяма част от тези заведения (бордеи, другояче не можели да се нарекат) били всъщност собственост на генералите; ясно с какви протекции се ползвали.

— Аз съм генерал… — прекъсна я Робер. Тя остана с отворена уста, долната й челюст висеше жалко. — Не, шегувам се — отрече той с лека гримаса. — Дори не съм бил войник.

Това, изглежда, никак не я развесели. Нужно й беше малко време, за да се съвземе, но поде с удвоена енергия:

— Срамота е, че е разрешено на някакви затлъстели пръчове да идват тук и да се възползват от мизерията на тези момичета. Трябва да се знае, че всичките са от северните или североизточните провинции — най-бедните райони в страната.

— Не всички, има и от Банкок.

— Това е сексуално робство! — изрева Жозиан, която не го беше чула. — Друга дума просто няма!…

Аз леко се прозях. Тя ми хвърли мрачен поглед, но продължи, призовавайки всички за свидетели: — Не намирате ли за скандално това, че всеки затлъстял пръч може да си позволи да се чука с деца срещу залък хляб?

— Е, чак срещу залък хляб — протестирах скромно аз. — Лично аз платих три хиляди бати, това е горе-долу цената и във Франция.

Валери се извърна и ме погледна учудено.

— Платили сте малко скъпо — отбеляза Робер. — Но ако момичето си е струвало…

Жозиан се разтрепери от главата до петите, започваше малко да ме тревожи.

— Така ли! — изписка тя пронизително — А на мене ми се повръща от това, че някоя дебела свиня може да плати, за да навре оная си работа в някое дете!

— Не сте длъжна да ми светите, скъпа госпожо… — отговори й той спокойно.

Тя стана разтреперана с чинията ориз в ръка. На съседната маса всички разговори бяха секнали. Помислих, че ще запокити чинията в лицето му и, струва ми се, само някакъв остатък от шубе я възпря. Робер я гледаше изключително сериозен, мускулите под полото му се бяха изопнали. Нямаше вид на човек, който прощава, идеално си го представях как я шамаросва. Тя трясна върху масата с все сила чинията си, която се счупи на три, обърна се и изчезна в нощта, ситнейки бързо по посока на бунгалата.

— Тссс… — процеди сдържано той.

Валери беше заклещена между него и мен; той се надигна галантно, обиколи масата и седна на мястото на Жозиан, в случай че и тя пожелаеше да напусне масата. Тя обаче не направи нищо такова; в този момент келнерът донесе кафето. След като изпи две глътки, Валери се обърна отново към мен.

— Вярно ли е, че сте платили за момиче?… — попита ме внимателно тя. Тонът й беше заинтригуван, но лишен от откровен упрек.

— Те съвсем не са чак толкова бедни, тези момичета — добави Робер, — могат да си позволят мотори и скъпи дрехи. Има и такива, които си правят пластични операции на гърдите. Никак не е евтино да си направиш пластична операция на гърдите. Е, помагат и на родителите си… — добави замислено той.

Съседната маса размени няколко думи на тих глас, след което бързо се разотиде — явно от солидарност. Ние останахме един вид господари на терена. Луната осветяваше сега изцяло повърхността на понтона, която леко блестеше.

— Толкова ли са добри тези малки масажистки? — запита мечтателно Рьоне.

— Аааа, господине! — възкликна Робер с нарочно приповдигнато вълнение, което, струва ми се, бе всъщност и искрено, — те са чудо, истинско чудо! Вие още не сте видели Патайа. Това е курорт на източния бряг — продължи въодушевено той, — който е изцяло отдаден на похотта и разврата. Първи там са отишли американците, по време на войната във Виетнам, после доста англичани и германци, а сега започват да прииждат поляци и руснаци. Там всеки е обслужен, има за всички вкусове — хомосексуалисти, хетеросексуални, травестити… Това са Содом и Гомор, взети заедно. Дори още по-добре, защото има и лесбийки.

— Мммм… — бившият месар изглеждаше замислен. Жена му спокойно се прозя, извини се и се обърна към съпруга си — явно искаше да се прибере, за да си легне.

— В Тайланд — заключи Робер — всеки може да намери онова, което желае, и всеки може да намери нещо качествено. Разказват за бразилките или за кубинските момичета. Много съм пътувал, господине, и съм пътувал за удоволствие, за мен няма никакво съмнение — тайландките са най-добрите любовници в света.

Седнала срещу него, Валери го слушаше най-сериозно. Малко след това тя се оттегли с тънка усмивка, последвана от Жозет и Рьоне. Лионел, който не пророни дума през цялата вечер, стана на свой ред, аз също. Нямах особено желание да продължа разговора с Робер. Оставих го сам в нощта — истински паметник на прозорливостта, който си поръчва втори коняк. Имаше, изглежда, сложна и нюансирана мисъл, разбира се, ако не се задоволяваше само с относителното в нещата — това създава винаги илюзия за сложност и нюанс. Пожелах лека нощ на Лионел пред бунгалото. Въздухът беше изпълнен с жуженето на насекоми; бях почти сигурен, че няма да мигна.

Бутнах вратата и запалих свещ, почти примирен, че ще продължа с прочита на „Фирмата“. Комарите се рояха, някои от тях си овъгляваха крилата на светлината на пламъка и труповете им полепваха по разтопения восък; нито един обаче не кацна върху мене. А аз до ръба на кожата си преливах от сладка и хранителна кръв; те обаче автоматично ме заобикаляха, неспособни да преминат през бариерата от миризми на диметилпероксидния карбид. Лабораториите „Рош-Никола“, създатели на „Сенк сюр Сенк Тропик“, заслужаваха похвала. Духнах свещта, после пак я запалих, наблюдавайки все по-гъстия балет на гнусните летящи машинки. Чувах Лионел тихо да похърква в нощта от другата страна на преградата. Станах, сложих да се разтопи нова плочка от маточина и отидох да пикая. На пода на банята имаше кръгъл отвор, точно над реката. Чуваше се плискане, шум от плавници; опитах се да не мисля какво може да има отдолу. В момента, в който си лягах, Лионел пусна дълга серия от пръдни. „Имаш право, приятелю! — съгласих се енергично. — Както казваше Мартин Лутер, няма нищо по-хубаво от това да пърдиш в спалния си чувал!“ Гласът ми отекна в нощта, над ромона на водата и жуженето на насекомите. Слуховото възприятие на реалния свят беше само по себе си вече мъчение. „Царството небесно зависи от клечката за почистване на ушите! — изкрещях отново в нощта. — Да чуе онзи, който има уши да чуе!“

Лионел се обърна в кревата си и леко изсумтя, без да се събуди. Нямах кой знае какъв избор — налагаше се да взема отново приспивателно.

8

Снопчета трева се носеха надолу по течението на реката. Песента на птиците поде отново, носейки се от обвитата в лека мъгла джунгла. Съвсем на юг, в началото на долината, в далечината, се очертаваха причудливите контури на бирманските планини. Вече бях виждал тези форми, синкави и обли, разсечени от внезапни отседи. Може би в пейзажите на италианските примитивисти по време на някое посещение в музей през гимназиалните ми години. Групата не се беше събудила; в този час температурата бе все още мека. Бях спал много лошо.

След снощната криза около масите за закуска витаеше дух на добронамереност. Жозет и Рьоне изглеждаха в пълна форма; затова пък юранските еколози бяха в окаяно състояние, което забелязах в мига, в който се появиха, куцукайки. Пролетариите от по-старото поколение, които приемат съвременния комфорт без каквито и да е било комплекси, когато им бъде предоставен, проявяват в случай на абсолютното му отсъствие много по-голяма издръжливост от своите деца, та дори и да са се провъзгласили за „еколози“. Ерик и Силви не бяха мигнали цяла нощ; освен това Силви бе буквално цялата в червени отоци.

— Да, нападнаха ме комарите — потвърди горчиво тя.

— Имам успокояващ крем, ако искате. Действието му е страхотно; мога да отида да ви го донеса.

— О, много мило, с удоволствие, но нека първо да си изпием кафето.

Кафето беше пълна отврат, страшно разредено, просто не ставаше за пиене; поне от тази гледна точка спазвахме американските норми. Младата двойка имаше доста кретенски вид, чак ми стана мъчно да гледам как „екологичният им рай“ се разпада под носа им; но вече предчувствах, че всичко ще ми причинява болка днес. Погледнах отново на юг. „Бирма е много красива“ — казах с половин уста, по-скоро на самия себе си. Силви най-сериозно потвърди: наистина било много красиво, и тя чувала да казват; и въпреки това тя си била забранила да посети Бирма. Просто нямало да допусне да се превърне в съучастник и чрез чуждата си валута да поддържа подобна диктатура. М-дааа, помислих си аз; валутата. „Правата на човека, това е важното!“ — възкликна тя почти отчаяно. Когато хората говорят за „права на човека“, имам винаги чувството, че употребяват израза в преносен смисъл; но в този случай не беше така, мисля, че не беше.

— Лично аз престанах да ходя в Испания след смъртта на Франко — се намеси Робер. Тоя не го бях забелязал кога е дошъл. Беше в пълна форма, с възстановени изцяло възможности да вреди. Съобщи ни, че си е легнал мъртвопиян и вследствие на това спал много добре. Като се връщал в бунгалото си, на няколко пъти щял да падне в реката; в крайна сметка това не се случило. — Ин ша Алла[54] — заключи той със звучен глас.

След това жалко подобие на закуска Силви ме придружи до стаята ми. По пътя срещнахме Жозиан. Тя беше мрачна, затворена и дори не ни удостои с поглед; тя също бе далеч от опрощението. Бях разбрал, че в цивилния живот, както казваше шеговито Рьоне, е учителка по литература; това никак не ме учуди. Беше типична мръсница, от онези, които ме накараха да се откажа да следвам литература, преди доста години.

Дадох на Силви тубата успокояващ крем. „Ще ви я върна веднага“ — каза тя. — „Задръжте я, вероятно вече няма да има комари; мисля, че не обичат морското крайбрежие.“ Тя ми благодари, тръгна към вратата, поколеба се, обърна се: „И все пак не вярвам да одобрявате сексуалната експлоатация на деца!…“ — възкликна с ужас. Очаквах нещо от този род; поклатих глава и отвърнах с отегчение: „В Тайланд няма много детска проституция. Не повече, отколкото в Европа според мен.“ Тя вдигна глава, никак не беше сигурна, и излезе. Всъщност притежавах по-изчерпателна информация, благодарение на една любопитна книжка със заглавие „The White Book“[55], която си бях купил по време на първото пътешествие. Беше публикувана, без име на автор и издател, от някаква асоциация — „Разследване 2000“. Под прикритието на разобличаване на сексуалния туризъм се даваха всички адреси, страна по страна — всяка информационна глава започваше с кратък абзац, който горещо призоваваше към уважение на Божиите закони и към връщане на смъртната присъда за сексуалните престъпници. По отношение на педофилията „The White Book“ беше категорична — изрично препоръчваше да се избягва Тайланд, който не представлявал интерес от тази гледна точка и никога не е представлявал. Филипините били за предпочитане, а най-вече — Камбоджа; пътешествието криело опасности, но си струвало.

Разцветът на кхмерското царство е през XII век — епохата на построяването на Ангкор Ват. След това малко или повече настъпва разсипията; главният враг на Тайланд стават бирманите. През 1351 година цар Раматибоди I основава град Аютхая. През 1402-а неговият син Раматибоди II завладява западащата империя на Ангкор. Следващите трийсет и шест владетели на Аютхая строят будистки храмове и дворци, с което се запомня царуването им. През XVI и XVII век, според описанията на френски и португалски пътешественици, това е най-красивият град в Азия. Войните с бирманите продължават и Аютхая пада през 1767 година след петнайсетмесечна обсада. Бирманите ограбват града, стопяват златото на статуите и оставят след себе си само развалини.

Сега вече беше спокойно, лек бриз навяваше прах между храмовете. От цар Раматибоди не бе останало нищо освен няколкото реда в гида „Мишлен“. Образът на Буда обаче имаше все още силно присъствие и бе запазил цялото си значение. Бирманите бяха изселили тайландските майстори, за да построят същите храмове няколко стотици километра по-надалеч. Волята за власт съществува и се проявява под формата на история; сама по себе си тя е напълно непроизводителна. Усмивката на Буда продължаваше да витае над руините. Беше три часът следобед. Според гида „Мишлен“ би трябвало да предвидим три дни за пълна обиколка и ден за една бърза. В действителност разполагахме с три часа; подходящ момент за изваждане на видеокамерите. Представих си Шатобриан в Колизея с видеокамера „Панасоник“, пушейки цигари — по-скоро „Бенсън“, отколкото „Голоаз Лежер“. Изправен пред една толкова радикална религия, позициите му щяха да са несъмнено леко различни; щеше да изпитва по-малко възхищение към Наполеон. Бях убеден, че един негов „Геният на будизма“ би бил великолепен.

По време на обиколката Жозет и Рьоне леко скучаеха; имах чувството, че оглеждаха всичко много набързо. Същото се отнасяше и за Бабет и Леа. Затова пък юранските еколози бяха в стихията си, както и натуропатите, трупайки впечатляващ фотографски материал. Валери беше замислена, разхождаше се по алеите, между плочите, сред тревата. Ето това е културата, казах си, малко е досадна, и така е добре; препраща всеки към собственото му нищожество. И все пак, какво ли точно са правили скулпторите от периода на Аютхая? Как са успели да постигнат при статуите на Буда това излъчващо невероятно разбиране изражение?

След падането на Аютхая тайското царство навлиза в период на спокойствие. Банкок става столица, полага се началото на династията на Рама. В продължение на два века (всъщност до наши дни) царството не води никакви значителни външни войни, нито граждански, нито религиозни, успява да избегне всички форми на колонизация. Няма глад, нито големи епидемии. При подобни обстоятелства, когато земята е плодородна и дава богати реколти, когато не вилнеят болести, когато съвестта е подвластна на една мирна религия, човешките същества растат и се размножават и живеят, общо взето, щастливо. Сега не беше същото, Тайланд беше станал част от свободния свят, тоест от пазарната икономика, преди пет години върху него се бе стоварила внезапно икономическа криза, намалила наполовина стойността на валутата и довела до ръба на фалита най-процъфтяващите предприятия. Това беше първата истинска драма, сполетяла страната в продължение на повече от два века.

Един след друг, сред доста изразително мълчание, се върнахме към автобуса. Поехме обратно при залез слънце. Трябваше да вземем нощния влак в Банкок по посока на Суратхани.

9

Суратхани — 816 000 жители — се определя от всички гидове като напълно безинтересен град. Той представлява — и това е единственото, което може да се каже за него, — задължителна точка за преминаване с цел взимане на ферибота за Ко Самуи. И въпреки това там живеят хора, гидът „Мишлен“ съобщава, че той е от дълго време важен център на металургията и че от скоро е започнал да играе известна роля в областта на металните конструкции.

А какво сме ние без металните конструкции? Желязната руда се добива в някакви затънтени места и се пренася с товарни кораби. Впрочем произвеждат се и металообработващи машини, най-често под контрола на японски фирми. Сглобяването става в градове като Сурат Тани — резултатът е автокари, железопътни вагони, фериботи; всичко това става с лиценза на НЕК, „Дженерал Моутърз“ или „Фуджимори“. Производството служи отчасти за транспортиране на западни туристи или на западни туристки като Бабет и Леа.

Бих могъл да поговоря с тях, бяхме членове на една и съща туристическа група; не можех да претендирам, че съм потенциален любовник, което ограничаваше автоматично обсега на разговорите; бях платил същия начален билет; тъй че можех все пак да установя някакъв контакт. Бабет и Леа, както се оказа, работеха в една и съща агенция за комуникации; основно организираха изяви. Изяви? Да. С институции или предприятия, които искали да развият меценатските си отдели. Със сигурност има откъде да потекат пари, помислих си аз. И да, и не. Сега предприятията се насочвали все повече към „правата на човека“, инвестициите намалели. Е, вървяло все пак. Заинтересувах се от заплатата им — била добра. Горе-долу двайсет и пет пъти по-висока от тази на един работник в металургическата промишленост на Сурат Тани. Икономиката е истинска загадка.

След пристигането в хотела групата се разпръсна — поне така предполагах; нямах желание да обядвам с другите, бяха ми малко писнали, другите. Пуснах пердетата и се изтегнах. Странно, но веднага заспах, сънувах една французойка от Магреба — крачетата й се виждаха съвсем ясно, — която танцуваше в метрото. Нямаше чертите на Айша, поне така ми се стори. Беше се хванала за централния пилон като момичетата по баровете go-go[56]. Гърдите й бяха прикрити с тънка памучна лента, която тя постепенно повдигаше. Освободи ги изцяло с усмивка; бяха издути, кръгли и кафяви, великолепни. Тя облиза пръстите си и започна да гали зърната. После сложи ръката си върху панталона ми, свали ципа на дюкяна ми и извади члена ми, започна да ми прави чикия. Хората минаваха покрай нас, слизаха на спирките си. Тя клекна на четири крака на пода, вдигна минижупа си; отдолу нямаше нищо. Вулвата й бе приветлива, оградена с много черни косми — същински подарък; започнах да прониквам в нея. Мотрисата бе наполовина пълна, но никой не ни обръщаше внимание. Това изобщо не можеше да се случи. Беше сън на изгладнял човек, безумен сън на застаряващ мъж.

Събудих се към пет часа и установих, че съм изпоцапал обилно чаршафите със сперма. Нощна полюция… беше трогателно. Установих също с голямо учудване, че продължавам да съм надървен; вероятно беше от климата. Една хлебарка лежеше по гръб по средата на нощното шкафче, крачката й ясно се виждаха. Тя поне се е оттървала от грижите си, би казал баща ми. Баща ми беше умрял в края на 2000 г. и беше направил добре. Така съществуването му беше изцяло през XX в., частица от който беше и той, отвратителна частица. Лично аз оцелявах, живурках някак си. Бях в четирийсетте, все пак в началото на четирийсетте, в края на краищата бях само на четирийсет години; бях, кажи-речи, на средата на пътя си. Смъртта на баща ми ми даваше известна свобода; все още не бях казал последната си дума.

Разположен на източния бряг на Ко Самуи, хотелът отговаряше идеално на представата за тропически рай, такъв, какъвто го описват в туристическите брошури. Хълмовете наоколо бяха обрасли с непроходима растителност. Ниските постройки, потънали в зеленина, се спускаха амфитеатрално към един овален басейн с джакузи в двата края. Можеше да доплуваш до бара, който се намираше на островче в центъра на басейна. Няколко метра по-надолу имаше плаж с бял пясък, там беше морето. Огледах сдържано околността; в далечината разпознах Лионел, който се хвърляше срещу вълните като контузен делфин. Поех обратно и се добрах до бара по едно малко мостче, което минаваше над басейна. С изкуствена разсеяност се запознах с менюто от коктейли; the happy hour[57] започваше.

Точно си бях избрал един Сингапурски слинг, когато се появи Бабет. „М-да — казах си, — м-да…“ Беше облечена с костюм в две части — тесни шорти и широка лента вместо сутиен, една феерия от светло — и тъмносиньо. Платът изглеждаше изключително фин; явно беше бански, който едва при намокряне разкриваше прелестите си. „Няма ли да се къпете?“ — попита ме тя. „Хммм…“ — отвърнах. Появи се и Леа, по-класически секси, с цял бански от яркочервен винил, съшит с черни ципове, някои от които не бяха закопчани и показваха кожата й (през единия, този, който минаваше през лявата й гърда, се виждаше зърното), долната част беше силно разголена. Тя ми кимна, преди да се присъедини към Бабет на брега; когато ме загърби, си дадох сметка, че има идеално задниче. В началото се отнасяха с подозрение към мен, но след като ги бях заговорил на ферибота, бяха заключили, че съм безобидно човешко същество, сравнително забавно. Имаха право — така беше горе-долу.

Гмурнаха се едновременно. Извърнах глава с цел да се поогледам. На съседната маса седеше двойникът на Робер Ю[58]. Веднъж намокрен, банският костюм на Бабет беше наистина забележителен: през него се виждаха прекрасно зърната и задникът; дори се забелязваше лекото удебеляване от космите на хълмчето й, въпреки че бе решила да ги подстриже доста късо. През това време хората работеха, произвеждаха някакви полезни неща — или безполезни понякога. Но произвеждаха. А какво бях произвел аз през четирийсетте години на съществуванието си? Честно казано, нищо особено. Бях подготвял информации, улеснявал тяхното ползване и пренасяне; понякога бях извършвал парични трансфери (в скромен мащаб — бях се задоволявал да плащам фактури, общо взето, на ниска стойност). С една дума, бях работил в сектора на услугите. Можеше да се мине и без хора като мен. Моята безполезност беше все пак по-малко очебийна от тази на Бабет и Леа; скромен паразит, аз не се бях осъществил в работата си, нито бях изпитал нужда да се правя на осъществен.

Когато се свечери, се прибрах във фоайето на хотела, където срещнах Лионел; беше червен като рак от слънцето и изключително доволен от деня си. Къпал се много; не бил и помислял да мечтае за подобно място. „Наложи се доста да пестя, за да си позволя това пътешествие — каза той, — но изобщо не съжалявам.“ Седна на крайчеца на един фотьойл; беше се върнал в мислите си към ежедневието си. Работеше в „Газ дьо Франс“, в югоизточния сектор, който се намираше в околностите на Париж, живееше в Жювиси. Често му се налагало да посещава много бедни хора, старци, чиято инсталация не отговаряла на нормите. Бил принуден да им прекъсва газта, ако нямали средства да заплатят необходимите поправки. „Има хора, които живеят при такива условия — каза той, — просто не можете да си представите. На какво ли не съм се нагледал“ — продължи Лионел, вдигайки глава. С него всичко било наред. Кварталът му не бил от най-добрите, дори бил доста опасен. „Има места, които е просто по-добре да избягваш“ — добави. Но, общо взето, не било лошо. „Е, сега сме във ваканция все пак“ — заключи той, преди да се отправи към трапезарията. Събрах няколко информационни брошурки и се прибрах да ги чета в стаята си. Все още нямах желание да вечерям с другите. Чрез връзката си с другия човек осъзнава себе си; точно това прави връзката с другия непоносима.

Бях чул от Леа, че Ко Самуи не е само тропически рай, а и място за друсане. При всяко пълнолуние на близкия остров Ко Ланта се организирали гигантски rave[59] партита; идвали хора чак от Австралия и Германия, за да участват в тях. „Нещо като Гоа“[60] — подхвърлих аз… „Много по-добро от Гоа“ — сряза ме тя. Гоа било съвсем западнало; за да прекараш прилично рейв, трябвало сега да отидеш или в Ко Самуи или в Ломбок[61].

Нямах чак толкова големи претенции. Единственото, което ми се искаше в момента, беше приличен body massage, последван от свирка и хубаво ебане. На пръв поглед нищо кой знае колко сложно; и все пак, след като прегледах брошурите, забелязах с нарастваща тъга, че, изглежда, това не беше специалитет на областта. Имаше много неща от рода на акупунктурата, масажи с ароматични масла и есенции, вегетарианска храна или таи-ши-шуан; но никакви body massages или барове go-go. Всъщност сякаш всичко плуваше в мъчително американска атмосфера — или по-скоро калифорнийска, с акцент „healthy life“[62] и „meditation activities“[63]. Прочетох писмото на един читател на „What’s on Samui“[64] — Ги Хопкинз, — който се самоопределяше като „health addict“[65] и от двайсетина години насам идвал редовно на острова. „The aura that backpackers spread on the island is unlikely to be erased quickly by upmarket tourists“[66] — завършваше той; беше обезкуражително. Дори не можех да се впусна в търсене на приключения, защото хотелът беше далеч от всичко; всъщност всичко беше далеч от всичко, тъй като нямаше нищо. На картата не се съзираше никакъв център — няколко жилищни квартала с бунгала като нашето, край спокойните плажове. Тогава си спомних с ужас, че островът бе описан много хвалебствено в „Гида на пътешественика“. Тук май бяха успели да избегнат отклоненията, бях като в клопка. И все пак изпитвах смътно удовлетворение — леко теоретично — при мисълта, че се чувствам в състояние да чукам. Взех примирено „фирмата“, прескочих двеста страници, върнах се петдесет назад и съвсем случайно попаднах на сексуална сцена. Интригата се беше поразвила — Том Круз се намираше на Кайманските острови и подготвяше прилагането на не знам какъв си механизъм за избягване на данъци или се канеше да го изобличи, не беше много ясно. Както и да е, беше се запознал с една прелестна метиска и момичето май не си поплюваше. „Мич чу глух шум и видя как полата се смъква до глезените на Ейлийн, откри се бански прашка, прихванат с две връвчици.“ Отворих ципа на дюкяна си. Следваше странен пасаж, неразбираем от психологична гледна точка: „Махай се — шепнеше му вътрешен глас. — Хвърли бутилката бира в океана и полата на пясъка. Бягай с все сила до апартамента си. Махай се!“ Слава Богу, че Ейлийн не споделяше тези възгледи: „С бавни движения тя плъзна ръка по гърба си, разкопча сутиена и разкри гърдите си, още по-сочни в голотата си. — Бихте ли поддържали това? — запита го тя и му подаде меката бяла материя, по-лека от перо.“ Най-усърдно онанирах, докато се опитвах да си представя метиски, облечени с микроскопични бански костюми в нощта. Изпразних се с въздишка на удоволствие, между двете страници. Щяха да залепнат, но какво от това, не беше книга, която да се чете два пъти.

На сутринта плажът беше пуст. Изкъпах се веднага след закуска; въздухът беше влажен. Скоро слънцето щеше да започне изкачването си по небето, увеличавайки рисковете от рак на кожата при индивиди от бялата раса. Имах намерение да остана точно толкова, колкото беше необходимо на камериерките да почистят стаята ми, след което да се прибера, да си легна и да включа климатика докрай; представях си свободен ден без никакви безпокойства.

От своя страна Том Круз не преставаше да се тревожи от тази история с метиската; дори възнамеряваше да разкаже за случката на жена си (която — и там беше целият проблем — не се задоволяваше с това да бъде обичана; искаше да бъде най-секси, най-желаната от всички жени). Той, кретенът, се държеше така, сякаш бракът му бе застрашен. „Ако тя запазеше самообладание и беше великодушна, щеше да й каже, че съжалява, че дълбоко съжалява и че обещава това никога да не се повтори. Ако избухнеше в сълзи, щеше да я умолява да му прости — ако трябва на колене — и щеше да се закълне върху Библията, че това няма да се повтори никога вече.“ Очевидно, и в двата случая ставаше дума почти за едно и също нещо; но непрестанните угризения на героя, колкото и да бяха безинтересни, започваха да пречат на развоя на историята, която беше в крайна сметка сериозна — ставаше дума за много опасни мафиоти, за ФБР, а може би дори и за руснаците. В началото човек се дразнеше, докато накрая ставаше просто вбесяващо.

Опитах с другия си американски бестселър, „Total Control“[67] от Дейвид Г. Балдачи, но беше още по-зле. Този път героят не беше адвокат, а млад свръхнадарен компютърен специалист, който работеше сто и десет часа на седмица. Затова пък жена му беше адвокатка и работеше деветдесет часа на седмица; имаха едно дете. Ролята на лошите играеше този път „европейска“ фирма, която прибягваше към мошенически маневри, за да спечели някакъв пазар. Този пазар се падаше по-право на американското предприятие, в което работеше героят. По време на един разговор лошите от европейската фирма си позволиха „без никакво смущение“ да запалят няколко цигари; от тях въздухът буквално се осмърдяваше, но героят успя да издържи на изпитанието. Изкопах малка дупка в пясъка, за да сложа в нея двете произведения; проблемът сега беше да намеря нещо за четене. Да живееш без четиво е опасно, трябва да се задоволиш с реалния живот, а това беше рисковано. Бях на четиринайсет години, когато един следобед, карайки ски — мъглата беше особено гъста, — се загубих и попаднах на сняг, застрашен от лавини. Спомням си най-вече облаците с цвят на олово, много ниски, абсолютната тишина на планината. Знаех, че масите сняг можеха да се отделят внезапно, при рязко движение от моя страна или дори без видима причина, вследствие на минимално повишаване на температурата или при един полъх на вятъра. Щяха да се сгромолясат върху мен и да ме запокитят стотици метри надолу към зъберите; щях да умра вероятно веднага. Въпреки това не изпитвах никакъв страх. Бях раздразнен, че нещата са се стекли така, раздразнен заради себе си и другите. Бих предпочел една по-добре подготвена смърт, някак по-официална, с боледуване, тържественост и сълзи. Най-вече съжалявах, да си призная, че не познавах тялото на жената. През зимните месеци баща ми даваше под наем първия етаж на къщата си; тази година — на семейство архитекти. Дъщеря им Силви беше също на четиринайсет години; изглежда, я привличах, поне търсеше повод да бъде с мен. Беше дребна, грациозна, косите й бяха черни и къдрави. Дали и онази й работа беше черна и къдрава? Ето какви мисли ме занимаваха, докато мъчително прекосявах склона на планината. Оттогава често съм се чудил на тази своя особеност — изправен пред опасност, дори пред смъртта, не изпитвам никакво необичайно вълнение, никакво покачване на адреналина. Лично аз търсех напразно усещанията, които привличат „спортистите на крайностите“. Въобще не съм смел и избягвам възможно максимално опасностите, но когато това е невъзможно, ги приемам с волско спокойствие. Несъмнено в това не бива да се търси смисъл, то е просто техническа работа, въпрос на дозировка на хормоните; други човешки същества, които са привидно като мен, не изпитват никакво вълнение при вида на женското тяло; а и по онова време, както и сега понякога, то ме кара да изпадам в транс, който не мога да овладея. При повечето обстоятелства в живота ми съм бил почти толкова свободен, колкото е прахосмукачката.

Слънцето започваше да пари. Забелязах, че Бабет и Леа са дошли на плажа, бяха се настанили на около десетина метра от мен. Днес бяха с голи гърди, облечени много простичко, еднакво, с жълтеникавобели долнища на банските си. Бяха се запознали с някакви момчета, но не мислех, че ще спят с тях: не изглеждаха нито много лошо — бяха доста мускулести, нито много добре; с една дума, средна работа.

Станах и си събрах нещата; Бабет беше оставила едно „Elle“[68] до плажната си кърпа. Хвърлих поглед към морето — къпеха се, шегуваха се с момчетата. Наведох се бързо и пъхнах списанието в чантата си, после продължих надолу по плажа.

Морето беше спокойно, гледката се разкриваше на изток. От другата страна сигурно беше Камбоджа, а може би Виетнам. Разпознах една яхта, по средата между брега и хоризонта; вероятно някакви милиардери си прекарваха времето да кръстосват световните океани — еднообразен, но все пак романтичен живот.

Валери се приближаваше. Вървеше досами водата и се забавляваше, като от време на време правеше стъпка встрани, за да избегне някоя по-голяма вълна. Повдигнах се бързо на лакти, осъзнавайки с болка, че има прекрасно тяло, много привлекателно в доста целомъдрения бански на две части; гърдите й изпълваха идеално горнището. Махнах й с ръка, мислейки, че не ме е забелязала, но всъщност тя беше вече тръгнала към мен; никак не е лесно да изненадаш жените.

— Четете „Elle“? — запита тя, малко учудена и с лека насмешка.

— Амии… — отвърнах аз.

— Може ли? — и се настани до мен. Непринудено и с привичен жест тя прелисти списанието — един поглед върху страниците с мода, друг върху началните страници. „Тя иска да чете“, „Тя иска да се забавлява“…

— Бяхте ли вчера пак в салон за масажи? — попита ме тя и ми хвърли поглед отстрани.

— Ами… не. Не намерих.

Тя вдигна за миг глава и потъна отново в четене на тематичния материал на броя: „Програмирана ли сте да го обичате дълго?“

— Е, и какво се оказва? — запитах аз след известно мълчание.

— Аз нямам приятел — отговори сериозно тя. Това момиче можеше да те извади напълно от равновесие.

— Не го разбирам това списание — продължи тя без прекъсване. — Пише само за мода, за новите тенденции — какво трябва да се види, какво трябва да се прочете, каузите, за които трябва да се борим, новите теми за разговор… Читателките не могат да носят дрехи като тези на манекенките, тогава защо се интересуват от новите тенденции? Повечето са възрастни жени.

— Мислите ли?

— Убедена съм. Майка ми го чете.

— Може би журналистите пишат за онова, което ги интересува тях, а не за онова, което интересува читателките.

— От икономическа гледна точка това не би било рентабилно; обикновено нещата се правят, за да задоволят вкуса на клиента.

— Може би това задоволява вкуса на клиента.

Тя се замисли и отговори колебливо: „Може би.“

— Мислите ли — настоях аз, — че като станете на шейсет години, ще престанете да се интересувате от новите тенденции?

— Надявам се, че няма — отвърна откровено тя.

Запалих цигара.

— Ако остана, ще трябва да се намажа с крем… — отбелязах с тъга.

— Ще се изкъпем! Ще си сложите крема след това.

За секунди беше на крака, издърпа ме към брега.

Плуваше добре. Що се отнася до мен, не бих могъл да кажа, че плувам; правя нещо такова по гръб, изморявам се бързо.

— Изморявате се бързо — каза тя. — Това е, защото пушите твърде много. Трябва да се спортува. Ще се заема с вас! — И изпробва бицепса ми. А, не, помислих си аз, само това не. Най-сетне се усмири и отиде да се пече на слънце, след като си направи енергична фрикция на главата. Беше хубава така, с дългата си разрошена черна коса. Не си махна сутиена, жалко; много ми се искаше да си махне сутиена. Искаше ми се да видя гърдите й, тук, сега.

Тя улови погледа ми, насочен към гърдите й, и бегло се усмихна.

— Мишел — каза тя след кратко мълчание. Подскочих, като чух да произнася малкото ми име. — Защо се чувствате толкова стар? — попита, гледайки ме право в очите.

Беше добър въпрос; леко се задушавах.

— Не сте длъжен да отговорите веднага… — каза тя мило. — Имам една книга за вас — продължи, докато вадеше книгата от чантата си. С учудване разпознах жълтата корица на „Маската“[69] и едно заглавие на Агата Кристи, „Долината“.

— Агата Кристи? — възкликнах озадачено.

— Прочетете я все пак. Мисля, че ще ви заинтригува.

Кимнах с глава като пълен тъпак.

— Няма ли да обядвате? — попита тя след малко. — Вече е един часът.

— Не… мисля, че не.

— Май груповият живот не ви допада много?

Нямаше смисъл да отговарям, усмихнах се. Събрахме си нещата, тръгнахме си заедно. На връщане срещнахме Лионел, който се скиташе малко тъжен и самотен; той ни кимна дружелюбно; изглежда, вече не се забавляваше чак толкова. Не напразно самотните мъже са такава рядкост във ваканционните клубове. Те са все сякаш на границата на развлекателните дейности. Най-често се отказват; понякога се впускат в тях, участват. Разделих се с Валери пред масите в ресторанта.

Във всяка история с Шерлок Холмс се разпознаваха, естествено, характерните черти на героя; авторът обаче непременно добавяше нов щрих (кокаина, цигулката, съществуването на по-големия брат Майкрофт, вкуса към италианската опера… някои услуги, направени в миналото на европейски кралски фамилии… първия му сполучливо разрешен случай, още когато е бил младеж). С разкриването на всяка нова подробност се очертават нови сенчести зони, докато накрая се получава един действително обаятелен герой: Конан Дойл беше успял да изгради идеална смесица между удоволствието от откритието и удоволствието от разпознаването. Винаги ми се е струвало, че Агата Кристи, точно обратно, отделя прекалено много място на разпознаването. В първоначалното описание на Поаро тя е склонна да се задоволи с няколко клишета, сведени до най-явните характерни черти на героя (маниакалния му вкус към симетрията, лачените му обувки, грижите, които полага за мустаците си); в по-посредствените й творби човек дори има чувството, че тези въвеждащи фрази са буквално преписани от предишна книга и се повтарят в следващите.

Независимо от всичко това, интересното в „Долината“ беше другаде. Не беше дори в амбициозно изградения образ на Хенриета, скулпторката, чрез която Агата Кристи се беше опитала да представи не само мъките на творчеството (сцената, в която тя разрушава една от статуите си, след като току-що я е завършила с много труд, защото мисли, че нещо й липсва), но и особеното страдание, свързано с факта, че си творец: тази неспособност да бъдеш наистина щастлива или нещастна; да изпиташ наистина омраза, отчаяние, възторг или любов; този особен вид естетичен филтър, който се изпречва, неотменно и безпощадно, между твореца и света. Писателката беше вложила много от самата себе си в този образ, искреността й беше явна. За съжаление творецът, който в известен смисъл е отделен от света, възприема нещата винаги, двустранно, двойствено, и следователно по-малко силно, губи именно поради тази причина интереса си като образ.

Дълбоко консервативна, враждебна на всяка идея за социално разпределение на богатствата, през цялата си писателска кариера Агата Кристи е заемала съвсем категорични идеологически позиции. Нейната радикална теоретическа ангажираност й е позволявала да проявява на практика доста голяма жестокост при описанието на английската буржоазна аристокрация, чиито привилегии всъщност защитава. Лейди Енгкател беше гротесков персонаж на границата на правдоподобното, понякога почти страховита. Писателката беше запленена от това свое създание, което бе забравило основните правила на обикновените хора; сигурно страшно се е забавлявала, когато е писала фрази от рода на: „Толкова е трудно да се запознаеш с някого истински, когато в къщата ти е извършено убийство“; сигурно е обаче, че симпатиите й не бяха насочени към Лейди Енгкател. В неин противовес тя бе изградила топлия образа на Мидж, принудена през седмицата да работи като продавачка, за да изкара прехраната си и да прекарва уикенда сред хора, които нямат и най-малка представа какво означава думата работа. Смела и дейна, Мидж обича Едуард с безнадеждна любов. Едуард се счита за провалил се човек: никога не успял да направи нещо в живота си, дори да стане писател; пише незначителни хроники, изпълнени с иронията на разочарованието в никому неизвестни библиофилски списания. Три пъти е предлагал женитба на Хенриета, все безуспешно. Хенриета е била любовница на Джон, тя се е възхищавала от лъчезарната му личност, от силата му; но Джон е женен. Убийството му нарушаваше тънкото равновесие между незадоволените желания, които свързваха героите: Едуард разбира най-сетне, че Хенриета няма никога да го пожелае, че решително не е на висотата на Джон; и въпреки това не успява да се приближи до Мидж и животът му изглежда завинаги погубен. От този момент нататък „Долината“ ставаше наистина вълнуваща книга — и странна; човек се намираше пред дълбоки води, които се движат. В сцената, в която Мидж спасява Едуард от самоубийство и той й предлага да се омъжи за него, Агата Кристи постига нещо много красиво, нещо удивително, като у Дикенс.

Тя го стисна в прегръдките си. Той й се усмихна:

— Толкова си топла, Мидж, Мидж… толкова топла…

Да, помисли си Мидж, това е отчаянието. Нещо ледено, безкраен студ и самота. Никога досега не беше осъзнавала, че отчаянието е студено; беше си го представяла винаги като парещо, пламенно, буйно. Но не. Ето какво беше то, отчаянието: без дъно, бездна от ледена тъмнина, от непоносима самота. И грехът на отчаянието, за който говореха свещениците, беше студен грях, който се състоеше в това да се откъснеш от всякакъв човешки контакт, топъл и жив.

Свърших четенето към двайсет и един часа, станах, отидох до прозореца. Морето беше спокойно, безброй светли петънца танцуваха по повърхността му; лек ореол обграждаше лунния диск. Знаех, че днес през нощта в Ко Ланта ще има full moon rave party[70]; Бабет и Леа щяха несъмнено да отидат заедно с доста голяма част от клиентите. Човек се отказва от живота с лекота, с лекота сам го отстранява. В мига, в който вечерта започна да се организира, такситата започнаха да идват пред хотела и по коридорите настана раздвижване, не изпитах нищо повече от тъжно облекчение.

10

Провлакът Кра — тясна ивица планинска земя, разделяща голфа на Тайланд от Андаманско море, — се пресича в северната си част от границата между Тайланд и Бирма. На ширината на Ранонг — най-крайната южна точка на Бирма — той не е повече от двайсет и два километра; после постепенно се разширява и образува Малайския полуостров.

От стотиците острови, разпръснати из Андаманско море, само няколко са обитавани и нито един от онези, които се намират на бирманска територия, не се използва за туризъм. Затова пък островите в залива Пхангнга на тайландска територия носят на страната 43% от годишния й доход от туризъм. Най-важният е Пхукет, където „the resorts“ са започнали да се развиват още в средата на осемдесетте години, предимно с китайски и френски капитали (групата „Орор“ се е ориентирала много бързо към Югоизточна Азия като към ключов сектор за разширяването й). Няма съмнение, че в главата си, посветена на Пхукет, „Гидът на пътешественика“ достига до най-високата степен на омраза, вулгарен елитизъм и агресивен мазохизъм. „Пхукет е за някои — съобщават авторите от самото начало, — островът, който е в подем“; за нас той потъва.

„И все пак — продължават те — тази перла на Индийския океан не може да се отмине… Преди няколко години все още превъзнасяха Пхукет: слънце, плажовете на мечтите ви, сладък живот. С риск да внесем смут в тази прекрасна симфония, ще ви признаем истината: Пхукет не ни харесва вече! Патонг бийч, най-известният плаж, е покрит с бетон. Клиентелата е навсякъде все повече мъжка, баровете с момичета се множат, усмивките се купуват. Що се отнася до бунгалата за пътешествениците, те са преминали през лифтинга на булдозерите и са отстъпили мястото си на хотели за самотни европейци с шкембета.“

Трябваше да прекараме две нощи на Патонг Бийч; настаних се уверено в автобуса, напълно готов да изиграя ролята си на самотен европеец с шкембе. Екскурзията щеше да завърши с апогея на трите свободни дни в Ко Пхи Пхи, място, прието за класическия рай. „Какво да кажем за Ко Пхи Пхи? — жалваше се ваканционният гид. — Сякаш че ни карат да говорим за измамена любов… Иска ти се да кажеш нещо хубаво — но с огромна буца в гърлото.“ За мазохиста манипулатор не е достатъчно само той да е нещастен; нещастни трябва да бъдат и другите. След трийсет километра автобусът спря да зареди бензин; хвърлих „Гида на пътешественика“ в кофата за боклук на бензиностанцията. Западен мазохизъм, казах си. Два километра по-късно осъзнах, че сега вече нямам наистина нищо за четене; налагаше се да издържа до края на екскурзията без защитния екран на нито един печатен текст. Огледах се около себе си, ударите на сърцето ми зачестиха, външният свят ми се стори внезапно много по-близък. От другата страна на реда Валери беше нагласила седалката в легнало положение; изглежда, мечтаеше или спеше, лицето й бе извърнато към стъклото. Опитах се да последвам примера й. Навън се редуваха пейзажи с най-разнообразна растителност. Прибягнах до последната възможност и взех назаем от Рьоне гида „Мишлен“; така научих, че каучуковите плантации и латексът играят решаваща роля в икономиката на региона — Тайланд беше на трето място в света по производство на каучук. Значи тази заплетена растителност служеше за производство на презервативи, на гуми; човешката изобретателност беше наистина забележителна. Човекът можеше да бъде критикуван в много отношения, но това беше плюс, който никой не можеше да му отрече — беше изобретателен бозайник.

От вечерта на река Куай разпределението по маси бе окончателно установено. Валери се бе присъединила към онова, което наричаше „лагера на еснафите“, Жозиан се бе отделила с натуропатите, с които споделяше някои ценности, като например упражненията с цел постигане на покой. Така на обед можах да наблюдавам едно истинско състезание по покой между Албер и Жозиан под любопитния поглед на еколозите, които, живеейки в своята затънтена дупка на областта Франш Конте, явно имаха по-малък достъп до подобни упражнения. Макар и от парижката област, Бабет и Леа също нямаха кой знае какво да кажат освен по едно „Супер е…“ от време на време. Покоят беше за тях средносрочна цел. Общо взето, масата беше уравновесена, имаше двама родени лидери от различен пол, способни на активно сътрудничество. При нас имаше известни затруднения. Жозет и Рьоне коментираха редовно менюто, бяха прекрасно свикнали с кухнята, Жозет дори възнамеряваше да си запише някои рецепти. От време на време критикуваха съседната маса, смятайки седналите на нея за претенциозни и за позьори; всичко това не можеше да ни отведе далеч и аз обикновено чаках с нетърпение десерта.

Върнах на Рьоне гида „Мишлен“, оставаха ни четири часа път до Пхукет. В бара на ресторанта си купих бутилка меконг. Последвалите четири часа прекарах в битка със срама, който не ми позволяваше да извадя бутилката от чантата си и спокойно да се натряскам; накрая срамът победи. Входът на Beach Resortel[71] беше украсен с лента, на която пишеше ДОБРЕ ДОШЛИ НА ГРУПАТА ПОЖАРНИКАРИ ОТ ШАЗЕ. „Ама че работа — отбеляза Жозет. — Ами че в Шазе живее сестра ти…“ Рьоне не можеше да се сети. „Да, да, сигурна съм“ — настоя тя. Преди да си взема ключа за стаята, успях да я чуя още веднъж: „В крайна сметка прекосяването на провлака Кра ни загуби цял ден“; най-лошото беше, че беше права. Свлякох се на леглото king size и си сервирах пълна чаша алкохол; после още една.

Събудих се с жестоко главоболие и дълго повръщах в клозетната чиния. Беше пет часът сутринта — твърде рано за закуска. В чекмеджето на нощното шкафче имаше Библия на английски и книга за учението на Буда. „Because of their ignorance — прочетох в нея, — people are always thinking wrong thoughts and always loosing the right viewpoint and, clinging to their egos, they take wrong actions. As a result, they become attached to a delusive existence.“[72] Не бях много сигурен, че разбирам, но последната фраза илюстрираше прекрасно сегашното ми състояние; тя ми донесе достатъчно облекчение, за да мога да дочакам закуската. На съседната маса имаше група чернокожи, американци гиганти, човек би помислил, че са баскетболен отбор. По-нататък маса с китайци от Хонконг — личеше си, че са такива поради мръсотията им, доста трудно поносима за един западняк, но хвърляща тайландците в ужас, който навикът едва ли можеше да притъпи. За разлика от тайландците, които при всякакви обстоятелства се придържат към една педантична, стигаща до превзетост чистота, китайците се хранят лакомо, смеят се високо с отворена уста и пръскат наоколо парчета храна, плюят по земята, секнат се с пръсти — изобщо държат се като свине. А това, че са многобройни свине, съвсем не оправя нещата.

Само няколко минути разходка из улиците на Патонг Бийч си дадох сметка, че всичко, което цивилизованият свят е могъл да произведе като туристи, се беше събрало накуп тук, върху двата километра крайбрежие. Само на разстояние от десетина метра срещнах японци, италианци, германци, американци, без да броя няколкото богати скандинавци и южноамериканци. „Всички си приличаме, всички търсим слънце“ — беше ми казало момичето от туристическата агенция. Държах се като образцов среден клиент: наех шезлонг с дюшек, чадър, изпих няколко спрайта, покиснах се умерено дълго в морето. Вълните бяха приятни. Прибрах се в хотела към пет часа, средно доволен от свободния си ден, но решен да го продължа. „I was attached to a delusive existence“[73]. Оставаха ми баровете с момичета; преди да се насоча към подходящия квартал, се разходих пред витрините на ресторантите. В „Roal Savoy Seafood“ забелязах двойка американци, които разглеждаха с преувеличено внимание един омар. „Двама бозайници пред ракообразно“, си казах. Един келнер се приближи към тях, разлят в усмивка, вероятно, за да изтъкне, че продуктът е пресен. „Станаха трима“, продължих машинално аз. Тълпата не спираше да се стича — самотници, семейства, двойки; всичко създаваше силно впечатление на невинност.

Понякога, когато са пили много, възрастните германци се събират на групи и запяват провлачени песни, безкрайно тъжни. Това забавлява много тайландските сервитьори, които ги наобикалят със сдържани възклицания.

Тръгнах след трима четирийсетгодишни мъже, които бурно си разменяха „Ach!“ и „Ja“, и се озовах, без да искам, на улицата с баровете. Млади момичета с къси поли се надпреварваха да гугукат с цел да ме привлекат към „Blue Nights“[74], „Naughty Girl“[75], „Classroom“[76], „Merilyn“, „Venus“… накрая избрах „Naughty Girl“. Още нямаше много хора — няколко западняци, сами на масите си, най-вече млади американци и англичани, между двайсет и пет и трийсет години. На дансинга около десетина момичета се поклащаха бавно в ритъма на ретро диско. Някои бяха по бели бикини, други без горнището на банските си и само по прашки. Всички бяха на около двайсет години, със златистокафява кожа и възбуждащи, гъвкави тела. Един стар германец седеше на масата до мен пред халба „Карлсберг“ — внушителен корем, бяла брада, очила, приличаше доста на пенсиониран университетски професор. Беше вперил очи в младите тела, които се движеха пред него, напълно хипнотизиран; неподвижността му беше толкова явна, че за миг го помислих за мъртъв.

Сцената се обви в дим, смениха музиката с полинезийски слоу. Момичетата се оттеглиха и бяха сменени с десетина нови; венци от цветя висяха около гърдите и ханшовете им. Те се въртяха бавно, венците от цветя разкриваха ту гърдите, ту извивката на дупетата им. Старият германец продължаваше да не отмества поглед от сцената; по едно време си махна очилата, за да ги избърше, очите му бяха влажни. Намираше се в рая.

Всъщност момичетата не се предлагаха на клиентите, но човек можеше да покани някоя от тях на чаша, да поговори с нея, да плати на заведението a bar fee[77] от петстотин бати и да заведе момичето в хотела, след като се пазари за цената. За цяла нощ, мисля, тарифата е четири или пет хиляди бати — горе-долу месечната заплата на неквалифициран работник в Тайланд; но Пхукет е скъп курорт. Старият германец направи дискретен знак на едно от момичетата, което чакаше, все по бяла прашка, да се качи на сцената. Тя отиде при него веднага, настани се свойски между бедрата му. Младите й кръгли гърди бяха на височината на лицето на стареца, който се изчерви от удоволствие. Чух да го нарича „тате“. Платих си текилата с лимон и си тръгнах малко смутен; имах чувството, че присъствам на една от последните радости в живота на стария човек; беше прекалено вълнуващо и прекалено интимно.

Точно до бара намерих открит ресторант, където седнах да хапна ориз с раци. Почти всички маси бяха заети от двойки — западняк и тайландка — и повечето приличаха на калифорнийци, във всеки случай бяха обути с пластмасови сандали за плаж. Всъщност може би бяха австралийци — човек лесно може да ги обърка; каквито и да бяха, имаха здрав спортен и сит вид. Бяха бъдещето на света. В този миг, виждайки всички тези англосаксонци, млади и безупречни и с обещаващо бъдеще, си дадох сметка, че сексуалният туризъм е бъдещето на света. На съседната маса две трийсетинагодишни тайландки с щедри форми бърбореха оживено; бяха с лице към двама млади англичани с обръснати глави, които приличаха на каторжници от епохата на постмодернизма; те трудно преглъщаха бирата си и не проронваха нито дума. Малко по-надолу две лесбийки германки с гащеризони, доста дебелички, с къси червени коси, си бяха доставили удоволствие с компанията на една прекрасна девойка с дълги черни коси с изключително непорочно лице, облечена в пъстър саронг. Имаше и двама усамотени араби с неопределима националност — главите им бяха увити с нещо, наподобяващо кухненската кърпа, по която можеш да разпознаеш Ясер Арафат при телевизионните му появявания. Накратко, богатият или полубогатият свят беше тук, беше се отзовал на неизменния и нежен призив на азиатската катеричка. Най-странно беше усещането, че с един поглед можеше да кажеш с коя от двойките работите ще се уредят. В повечето случаи момичетата се отегчаваха, правеха сърдити или примирени муцки, хвърляха погледи встрани, към другите маси. Някои обаче, с очи извърнати към събеседника си в любовно очакване, жадно го слушаха или оживено му отговаряха; тогава човек можеше да допусне, че нещата ще стигнат доста далеч, че ще се развие приятелство, а дори и по-трайна връзка; знаех, че женитбите не бяха рядкост, особено с германци.

Лично аз нямах особено желание да завържа разговор с момиче в бар; съсредоточено твърде много върху вида и цената на предстоящата сексуална услуга, този вид общуване беше по принцип разочароващо. Предпочитах салоните за масажи, където се започва със секса; понякога се създава интимност, друг път не. Има случаи, когато ти се ще да предложиш продължение в хотела и тогава разбираш, че момичето не винаги има желание за подобно нещо — понякога е разведена, има деца, които е оставила на някого; тъжно, но така е по-добре. Докато довършвах ориза си, замислих сценарий на приключенски порнографски филм със заглавие „Салон за масажи“. Сириен, млада тайландка от Севера, се влюбва безумно в Боб, американски студент, попаднал в салона случайно, довлечен от другарите си по чаша след пиянска вечер. Боб не я докосва, задоволява се да я гледа с прекрасните си светлосини очи и да й разказва за страната си — Северна Каролина или нещо наблизо. След това се срещат няколко пъти извън работата на Сириен, но за съжаление Боб трябва да замине, за да изкара последната си година в Йелския университет. Малко по-късно: Сириен чака Боб с надежда и задоволява усърдно изискванията на многобройната си клиентела. Макар и непорочна в душата си, тя върти пламенни свирки на шкембести и мустакати французи (второстепенна роля за Жерар Жюньо), на тлъсти, плешиви германци (второстепенна роля за немски актьор). Накрая Боб идва и се опитва да я измъкне от този ад; но китайската мафия не е съгласна. Боб вкарва в играта посланика на Съединените щати и председателката на една хуманитарна асоциация, която се бори против търговията с млади момичета (второстепенна роля за Джейн Фонда). Като се има предвид китайската мафия (препратка към Триадите[78]) и съучастничеството на тайландските генерали (политическото измерение, призив към ценностите на демокрацията), можеха да се включат битки и преследвания из улиците на Банкок. В крайна сметка Боб побеждава. В една почти финална сцена Сириен демонстрира сексуалните си умения — за първи път без преструвки. Всички членове, които е близала с надежда и очакване на члена на Боб, който е върхът в сравнение с останалите — нещо от този род, тук диалогът ще се доразвие. Кадър, показващ сливането на двете реки (Чао Прайа и Делауер). Надписите с имената на актьорите и край. За европейското му разпространение вече предвиждах специална реклама, малко жанрова: „На вас ви хареса «Салон за музика» — «Салон за масажи» ще ви покори.“ Засега не всичко беше много ясно, а и нямах все още съдружници. Платих и станах, изминах петдесет метра, избягвайки различни възможности, докато се озовах пред „Pussy Paradise“[79] Бутнах вратата и влязох. На три метра от мен разпознах Робер и Лионел, седнали на чаша ирландско кафе. В дъното зад едно стъкло седяха около петдесет момичета върху амфитеатрално разположени пейки, всяка носеше значка с номер. Келнерът дойде веднага. Лионел се обърна и ме забеляза, израз на срам се изписа на лицето му. Робер се извърна на свой ред и ми махна бавно с ръка да се присъединя към тях. Лионел хапеше устни, не знаеше къде да се дене. Келнерът взе поръчката ми. „Аз съм десен — каза Робер без видима връзка, — но внимание…“ И размаха показалец над масата, сякаш за да ме предупреди. От самото начало на пътуването, бях забелязал, той си беше въобразил, че съм ляв, и само изчакваше да му се отдаде случай да ме заговори по този въпрос, но аз нямах намерение да му се хващам на играта. Запалих цигара; той ме измери сурово с очи. „Щастието е деликатно нещо — каза с назидателен тон. — Трудно е да го намерим у самите себе си и невъзможно да го намерим другаде.“ След няколко секунди добави със строг глас: „Шамфор.“ Лионел го гледаше с възхищение, беше изцяло покорен, фразата ми се стори спорна: ако се разменяха местата на „трудно“ и „невъзможно“, щяхме може би да се приближим малко до действителността; не исках да продължавам този разговор, струваше ми се наложително да се върнем към нормалната туристическа ситуация. Освен това започвах да изпитвам желание към номер 47 — малка тайландка, много слаба, дори малко кльощава, но с дебели устни и много мил вид; носеше червен минижуп и черни чорапи. Усетил раздвоеното ми внимание, Робер се обърна към Лионел. „Вярвам в истината — каза той с тих глас, — вярвам в истината и в принципа на доказателството.“ Слушайки разсеяно, научих, че е дипломиран математик и че на младини е бил автор на обещаващи трудове върху групите на Ли[80]. Реагирах оживено на информацията: значи е имало известни области, известни сектори, подвластни на човешкия разум, в които той първи е различил ясно истината, постигнал я е с абсолютна, доказуема сигурност. „Да — съгласи се той едва ли не със съжаление. — Естествено, всичко това е доказано по-късно отново в по-широк план.“ После преподавал, главно в университетските подготвителни класове; посветил без удоволствие годините на своята зрялост да кара някакви млади тъпаци да зубрят, обсебени единствено от мисълта да влязат в Политехническото или Централното[81], нямало значение, че били сред най-надарените. „Във всеки случай — добави той — не притежавах необходимото за един истински математик творец. Това е дадено на много малко хора.“ Към края на седемдесетте години бил участвал в министерска комисия за реформата в преподаването на математика — страхотна тъпотия, както сам призна. Днес беше на петдесет и три години и след като се пенсионирал, се посветил на сексуалния туризъм. Бил женен три пъти. „Аз съм расист — каза той весело. — Станах расист… Едно от първите въздействия на пътешествията — добави той — се състои в подсилването или създаването на расови предразсъдъци; защото как би могъл да си представиш другите, без да ги познаваш? В началото те са същите като теб, няма съмнение; постепенно си даваш сметка, че действителността е по-различна. Когато може, западнякът работи; работата често го отегчава или вбесява, но той се преструва, че му е интересна — това се вижда. На петдесет години, уморен от преподаването, от математиката и всичко останало, аз реших да открия света. Току-що се бях развел за трети път, нямах особени очаквания в сексуален план. Първото ми пътуване беше до Тайланд, почти веднага след това заминах за Мадагаскар. Оттогава не съм се чукал никога повече с бяла жена, дори не съм изпитвал подобно желание. Повярвайте ми — добави той и хвана здраво с ръка китката на Лионел, — хубавата нежна катеричка, послушната, гъвкавата и стегнатата, я няма вече при белите жени, напълно е изчезнала.“ Номер 47 забеляза, че я гледам настойчиво; усмихна ми се и скръсти плътно крака, разкривайки яркочервени жартиери. Робер продължаваше да излага възгледите си. „Във времето, когато белите са считали, че превъзхождат останалите — каза той, — расизмът не е бил опасен. За заселниците, мисионерите, светските учители от XIX век негърът е бил голямо животно, не много лошо, със забавни обичаи, нещо като малко по-добре развита маймуна. В най-лошия случай са го считали за доста полезен добитък, способен да изпълнява сложни задачи; в най-добрия случай като примитивна душа, недодялана, но способна, ако се образова, да се издигне до Бога — или до западния разум. Във всеки случай в него са виждали «по-низш брат», а към по-низшия не изпитваш омраза, само презрително добродушие. Този добронамерен, почти хуманен расизъм е напълно изчезнал. От момента, в който белите са започнали да считат черните за равни, е било ясно, че рано или късно ще започнат да ги считат за по-висши от себе си. Понятието равенство няма никаква почва у човека“ — продължи той, размахал отново показалец. За миг помислих, че ще започне да цитира авторите, от които черпеше — Ларошфуко или не знам още кой, — но не го стори. Лионел сбърчи чело. „Белите сами се мислят за по-низши — продължи Робер, с желание да бъде разбран, — всичко е налице за появата на един нов расизъм, основан върху мазохизма — исторически именно при такива условия се стига до насилие, до междурасова война или кланета. Всички антисемити са единодушни в признаването на определен вид превъзходство на евреите — ако прочетете антисемитските писания от онова време, ще установите с учудване, че евреинът е считан за по-умен, по-хитър, че му приписват специални качества в областта на финансите, а освен това и солидарност спрямо общността. В резултат — шест милиона убити.“

Хвърлих отново поглед върху 47 — очакването е възбуждащ момент, човек би искал да го продължи възможно по-дълго; но винаги съществува рискът друг клиент да вземе момичето. Махнах леко с ръка на келнера. „Аз не съм евреин“ — възкликна Робер, мислейки, че се готвя да му възразя. Всъщност можех да му възразя по няколко пункта — бяхме все пак в Тайланд и индивидите от жълтата раса не са били никога считани от белите за „низши братя“, а за развити човешки същества, членове на различна цивилизация, сложни и дори малко опасни; можех също да му обърна внимание, че сме тук да чукаме и че неговите философствания само ни губят времето; всъщност това беше основното ми възражение. Келнерът се доближи до масата ни; Робер му направи знак да повтори поръчката. „I need a girl[82] — казах аз с тънък гласец, — the girl forty seven.“[83] Той обърна към мен лице, обезпокоено и въпросително; група китайци се бяха настанили току-що на съседната маса, вдигаха ужасен шум. „The girl number four seven!“[84] — изкрещях аз, разчленявайки сричките. Този път разбра, усмихна се широко и се отправи към микрофона, който беше поставен пред стъклото, каза няколко думи в него. Момичето стана, слезе по пейките и пое към един страничен изход, приглаждайки косите си. „Расизмът — продължаваше Робер, поглеждайки ме изкосо, — се характеризира, струва ми се, най-напред с нарастване на антипатията, с усещане за бурна надпревара между мъжкарите от различни раси; като следствие на това се стига до увеличаване на сексуалното влечение към женските от другата раса. Истинският залог на расовите стълкновения — ясно произнесе Робер — не е нито икономически, нито културен, той е биологически и животински: надпревара за вагината на младите жени.“ Предусещах, че ще се захване с дарвинизма; в този момент келнерът се върна на масата ни, придружен от номер 47. Робер вдигна очи към нея и дълго я разглежда. „Добър избор… — заключи сдържано той, — има вид на мръсница.“ Момичето се усмихна свенливо. Пъхнах ръка под полата й и погалих задника й, един вид закрила. Тя се сгуши в мен.

— Така е, в моя квартал белите нямат думата… — намеси се Лионел ни в клин, ни в ръкав.

— Точно така! — одобри енергично Робер. — Вие се страхувате и имате основание да се страхувате. Предвиждам в бъдеще увеличаване на расовото насилие в Европа; всичко това ще завърши с гражданска война — каза той, леко разпален, — всичко това ще се разреши с „Калашников“. Изпи на един дъх коктейла си; Лионел започваше да гледа на него с известна боязън. „Мен ми е все тая! — добави той, тряскайки чашата на масата. — Аз съм западняк, но мога да живея където си искам, засега парите са си все още у мен. Бях в Сенегал, в Кения, в Танзания, на Брега на слоновата кост. Момичетата не са такива майсторки като тайландките, вярно е; не са така нежни, но са добре сложени и имат ухаещи катерички.“ Явно в този момент бе обзет от спомени, защото внезапно млъкна. „What is your name?“ — използвах да попитам номер 47. „I am Sin“[85] — отвърна тя. Китайците от съседната маса бяха направили своя избор; поеха към етажите с пръхтене и смях; настъпи относителна тишина. „Застават на четири крака — малките негърки — показват ти дупето и котенцето си — продължи замислено Робер; а отвътре котенцето им едно такова розово…“ — добави той шепнешком. Станах и аз. Лионел ми хвърли признателен поглед; явно беше доволен, че избрах пръв момиче, без мен щеше да му е по-малко неудобно. Кимнах за сбогом на Робер. Суровите черти на лицето му бяха изкривени в горчива гримаса, гледаше към залата — и отвъд нея към целия човешки род — без капка милост. Беше си излял душата, поне му бе предоставена тази възможност; усещах, че ще го забравя много бързо. Изведнъж ми се стори бита карта, свършен човек; имах чувството, че дори е загубил желание да прави любов с момичетата. Животът може да се опише като процес на обездвижване, най-добре той се наблюдава при френския булдог — искрящ от жизненост като млад и тъй апатичен в зрялата си възраст. При Робер този процес бе доста напреднал; може би имаше още ерекции, но и това не беше сигурно; и без тях човек може да се прави на умен, да създава впечатление, че е разбрал поне малко живота, а животът винаги свършва. Моята съдба наподобяваше неговата, споделяхме едно и също поражение; и въпреки това не изпитвах към него истинска солидарност. При отсъствието на любов нищо не може да бъде свято. Под кожата на клепачите ти се сливат петънца от светлина; имаш видения, имаш мечти. Всичко това не се отнася до човека, който чака нощта; нощта настъпва. Платих две хиляди бати на келнера, който ме придружи до двойната врата, водеща към етажите. Син ме държеше за ръка; през следващите един-два часа щеше да се опита да ме направи щастлив.

Явно е, че в салон за масаж рядко ще попаднеш на момиче, което има наистина желание да прави любов. Веднага щом влязохме в стаята, Син коленичи пред мен, свали панталона и слипа ми и пое с устни члена ми. Веднага се надървих. Тя го забели с леки движения на устните си. Затворих очи, замаян от силна тръпка, помислих, че ще се изпразня в устата й. Тя внезапно спря, съблече се с усмивка, сгъна дрехите си и ги постави върху стола. „Massage later…“[86] — каза тя, изтягайки се на кревата; после разтвори бедра. Бях вече в нея и се движех бързо нагоре-надолу, когато си дадох сметка, че бях забравил да си сложа презерватив. Според докладите на „Лекари по света“[87] една трета от тайландските проститутки са серопозитивни. Не бих казал, че изпитах тръпка на ужас; просто бях леко раздразнен. Няма съмнение, че всички кампании за предпазване от СПИН завършиха с пълен провал. Все пак бях поомекнал. „Something wrong?“[88] — обезпокои се тя, повдигайки се на лакти. „Maybe… a condom“[89] — казах смутено аз. „No problem, no condom… I am OK!“[90] — подхвърли тя игриво. Взе тестикулите ми в шепата си, а с другата ръка започна да ми го гали. Излегнах се по гръб, отдавайки се на милувката. Движението на ръката й стана по-бързо, усетих отново как кръвта издува члена ми. В крайна сметка нали минават през медицински контрол или нещо от този род. Щом се надървих, тя седна върху мене и го пое веднага докрай. Кръстосах ръцете си около слабините й; чувствах се неуязвим. Започна с леки въртения да си движи таза, удоволствието й нарастваше, разтворих бедрата й, за да проникна още по-навътре. Насладата беше голяма, почти опияняваща, дишах много бавно, за да се удържа, усещах се помирен със света. Тя се изтегна върху мене, потърка силно срамната си кост в моята, като надаваше тихи викове на удоволствие; вдигнах ръка, за да погаля тила й. В момента на оргазма замръзна, нададе дълго стенание и се отпусна тежко върху гърдите ми. Бях все още в нея, усещах как котенцето й се свива и отпуска. Получи втори оргазъм, една дълбока контракция, идваща отвътре. Без да искам, я притиснах в прегръдките си и се изпразних с вик. Остана неподвижна, с глава върху гърдите ми, около десетина минути; после стана и ми предложи да взема душ. Изсуши ме много нежно, попивайки ме с пешкира, както се прави с бебе. Седнах на канапето и й предложих цигара. „We have time — каза тя, — We have a little time…“[91]. Научих, че е на трийсет и две години. Не харесвала работата си, но мъжът й я изоставил с две деца. „Bad man — каза тя, — Thai men, bad men“[92]. Попитах я дали има приятелки сред другите момичета. Не много, каза тя; повечето от момичетата били млади и без мозък, харчели всичко спечелено за дрехи и парфюми. Тя не била като тях, била сериозна, влагала парите си в банка. След няколко години можела да спре да работи и да се върне в селото си; родителите й били стари сега, имали нужда от помощ.

Когато си тръгвах, й дадох бакшиш от две хиляди бати; беше смешно, беше прекалено много. Тя взе банкнотите недоверчиво, поздрави ме няколко пъти, сключила ръце на височината на гърдите си. „You good man“[93] — каза тя. Надяна минижупа и чорапите си; оставаха й два часа работа преди затварянето. Изпрати ме до вратата, сключи още веднъж ръце. „Take care — каза тя още, — be happy.“[94] Излязох на улицата малко замислен. Заминаването утре бе определено за осем часа сутринта, последният етап от пътешествието. Запитах се как ли бе прекарала Валери свободния си ден.

11

„Купих подаръци за семейството си — каза тя. — Намерих прекрасни мидени черупки.“ Корабът се носеше по тюркоазената вода между варовиковите скали, покрити с гъста джунгла; точно така си представях пейзажа в „Островът на съкровищата“. „Човек трябва да признае все пак, природата, да…“ — казах аз. Валери ме погледна внимателно; беше вдигнала косата си на кок, но от двете страни на лицето й няколко къдрици се развяваха на вятъра. „Природата все пак, понякога…“ — продължих аз плахо. Сигурно съществуват уроци по разговор, както съществуват уроци по салонни танци; явно се бях посветил твърде много на счетоводството, бях отвикнал да общувам. „Давате ли си сметка, че сме 31 декември…“ — отбеляза тя невъзмутимо. Обиколих с поглед безкрайната синева, тюркоазения океан; не, не си давах истински сметка. Голяма смелост е била нужна на хората, за да колонизират студените зони.

Сон се изправи и се обърна към групата: „Ние сега приближава Ко Пхи Пхи. Там, казах вас, не може стигне. Вие сложили бански отиде там? Отиде пеша, не дълбоко, дъно има. Върви във вода. Куфари не, куфари по-късно.“ Лоцманът подмина един нос, спря мотора, корабът продължи да се движи, докато стигна до едно малко заливче, което се простираше в кръг между обраслите с джунгла скали. Водата, прозрачно-зелена, се плискаше в идеално белия, нереален пясък на един плаж. Сред гората, преди първите възвишения, се виждаха дървени бунгала на колове, с покриви, покрити с палмови листа. За миг групата се смълча. „Земният рай…“ — прошепна Силви със свито от искрено вълнение гърло. Не преувеличаваше. Но не беше Ева. Нито аз Адам.

Членовете на групата се надигнаха един по един и започнаха да се прехвърлят през борда на кораба. Помогнах на Жозет да слезе при мъжа си. Беше си запретнала полата до кръста и й беше малко трудно да прекрачи, но беше очарована, кихаше от възторг. Извърнах се, морякът тайландец чакаше, облегнат на едно весло, да слезе и последният пътник. Валери беше кръстосала ръце върху коленете си, погледна ме изпод вежди и се усмихна смутено. „Забравих да си сложа банския“ — каза накрая тя. Вдигнах бавно ръце в знак на безпомощност. „Ами мога да отида…“ — казах глупаво аз. Тя прехапа устни с раздразнение, стана, рязко си събу панталона. Гащите й бяха дантелени, много фини, в абсолютен разрез с духа на екскурзията. Отстрани се подаваха косми, доста гъсти, много черни. Аз не отвърнах глава, би било тъпо, но и погледът ми не беше прекалено настоятелен. Слязох отляво на кораба и й подадох ръка да й помогна; тя скочи на свой ред от кораба. Водата ни стигаше до кръста.

Преди да отиде на плажа, Валери разгледа още веднъж герданите от мидени черупки, които бе купила за племенниците си. Веднага след като се бе дипломирал, брат й беше намерил работа като инженер изследовател в Елф[95]. След няколко месеца стаж във фирмата той беше заминал за Венецуела — първото му назначение в чужбина. След година се бе оженил за местно момиче. На Валери й се струваше, че дотогава не бе имал особено голям сексуален опит, поне не беше водил никога момичета вкъщи. Това се случва често с момчета, които следват инженерство — нямат време да излизат, да ходят с момичета. Забавленията им са без последствия, от типа на суперинтелигентни игри на роли или партии шах по Интернет. Взимат си дипломата, намират веднага работа и откриват едновременно всичко: парите, професионалните отговорности, секса; рядко устискват. Бертран се беше оженил за метиска от много кръстоски, с великолепно тяло; няколко пъти, когато бяха на почивка при родителите й, на плажа на Сент-Ке-Портрийо Валери бе изпитала горещ прилив на желание към снаха си. Беше й трудно да си представи брат си да прави любов. И въпреки това те имаха вече две деца, изглеждаха щастлива двойка. Не беше трудно да купиш подарък за Хуана — обичаше бижутата, а светлите камъни се открояваха чудесно върху кафявата й кожа. Затова пък не бе намерила нищо за Бертран. Когато мъжете нямат пороци, е много трудно да отгатнеш какво би им доставило удоволствие.

Прелиствах „Phuket Weekly“[96], който намерих в един от салоните на хотела, когато забелязах, че Валери се разхожда по протежението на плажа. Малко по-надолу имаше група германци, които се къпеха голи. Тя се поколеба за миг, след което се отправи към мен. Слънцето беше ослепително; беше почти пладне. Така или иначе не можех да се измъкна. Бабет и Леа минаха покрай нас — носеха сакове през рамо, инак бяха също абсолютно голи. Отбелязах този факт, без да реагирам. Затова пък Валери ги проследи с поглед, с любопитство, без да се смущава. Те са настаниха недалеч от германците. „Май ще се изкъпя…“ — казах аз. „Аз ще ида малко по-късно…“ — отвърна тя. Влязох във водата без усилия. Бе топла, прозрачна, прекрасно спокойна; малки сребърни рибки плуваха близо до повърхността. Беше плитко, на сто метра от брега все още имах дъно. Извадих си инструмента от плувките, затворих очи и си представих Валери, такава каквато я бях видял — с полуразголено котенце под дантелените й гащички. Веднага ми стана, това беше вече нещо; би могло да бъде начало на мотивация. Нали трябва да се живее, да се създават човешки отношения; бях прекалено напрегнат по принцип, и то от дълго време насам. Може би трябваше да предприемам нещо вечер, да играя федербал или да участвам в някой хор, или нещо друго. Единствените жени, за които успявах да си спомня, бяха онези, с които се бях чукал. И това беше все пак нещо; човек си изгражда спомени, за да не бъде съвсем сам в мига на смъртта. Не биваше да мисля така. „Think positive — си казах аз разтревожено, — think different“.[97] Тръгнах бавно към брега, спирайки на всеки десет метра и поемайки си дълбоко дъх, за да се отпусна. Първото нещо, което осъзнах, когато стъпих на плажа, бе, че Валери беше свалила горнището на банския си. В момента се беше излегнала по корем върху пясъка, но щеше да се обърне, това беше толкова неизбежно, колкото движението на планетата. Та докъде бях стигнал? Седнах върху плажната кърпа и леко се прегърбих. „Think different“ — си повторих. Бях виждал гърди и преди, бях ги галил и близал; но ето че отново бях потресен. Предполагах, че има прекрасни гърди; но беше по-лошо, отколкото си го представях. Не бях в състояние да откъсна поглед от зърната, от ареолите; тя не можеше да не забележи погледа ми; и все пак мълча в продължение на няколко секунди, които ми се сториха много дълги. Какво точно става в главите на жените? Приемат толкова лесно условията на играта. Понякога, когато се наблюдават голи от глава до пети в огледало, в погледа им се забелязва някакъв реализъм, хладна преценка на собствените им възможности за прелъстяване, каквато никой мъж няма никога да постигне. Първи сведох поглед аз.

Последва отрязък от време, който не мога да опиша; слънцето печеше все така отвесно, светлината бе изключително ярка. Погледът ми беше втренчен в пясъка, бял и ситен. „Мишел…“ — каза тихо тя. Вдигнах рязко глава, сякаш някой ме удари. Очите й, наситенокафяви, потънаха в моите. „Какво имат тайландките повече от западнячките?“ — попита тя отчетливо. Още веднъж не издържах на погледа й; гърдите й се повдигаха в ритъма на дишането й; зърната ми се сториха втвърдени. Тук, точно в този миг изпитах желание да отвърна: „Нищо.“ После ми хрумна една идея, една не много сполучлива идея.

— Има статия по този въпрос, нещо като рекламен репортаж… — подадох й „Phuket Weekly“.

— „Find your longlife companion… Well educated Than ladies“[98], това ли е?

— Да, по-надолу има интервю.

Шам Сауонаси, с черен костюм и тъмна вратовръзка, отговаряше на десетте въпроса, които всеки има право да си постави („Ten questions you could ask“[99]), върху организацията на агенцията „Heart to Heart“[100], която управляваше.

„There seems to be — отбелязваше г-н Сауонаси — a near-perfect match between the Western men, who are unapppreciated and get no respect in their own countries, and the Than women, who would be happy to find someone who simply does his job and hopes to come home to a pleasant family life after work. Most Western women do not want such a boring husband.

One easy way to see this — продължаваше той — is to look at any publication containing «personal» ads. The Western women want someone who looks a certain way, and who has certain «social skills», such as dancing and clever conversation, someone who is interesting and exciting and seductive. Now go to my catalogue, and look at what the girls say they want. It is all pretty simple, really. Over and over they state that they are happy to settle down FOREVER with a man who is willing to hold down a steady job and be a loving and understanding HUSBAND and FATHER, that will get you exactly nowhere with an American girl!

As Western women — заключваше той доста нахално, — do not appreciate men, as they do not value traditional family life, marriage is not the right thing for them to do. I am helping modem American women to avoid what they despise.“[101]

— Всъщност това, което казва, е логично… — отбеляза Валери с тъга.

— За тези неща има пазар, несъмнено… — Тя остави списанието и се замисли. Точно в този момент покрай нас мина Робер, вървеше по протежение на плажа с ръце, скръстени на гърба, с мрачен поглед. Валери рязко изви глава в противоположната посока.

— Този тип не ми харесва… — промърмори тя раздразнено.

— Никак не е глупав… — казах с безразличие.

— Не е глупав, но не ми харесва. Прави всичко възможно, за да шокира хората, да им стане несимпатичен; това не ми харесва. Вие поне се опитвате да се приспособите.

— Така ли? — погледнах я аз учудено.

— Да. Естествено, вижда се, че ви е трудно, не сте за този вид пътешествия, но поне се опитвате. Мисля, че всъщност сте мило момче.

В този миг можех и трябваше да я взема в прегръдките си, да погаля гърдите й, да я целуна по устата; но колкото и да е тъпо, се въздържах. Следобедът се проточи. Слънцето напредваше над палмите; ние разменяхме незначителни фрази.

За новогодишната вечеря Валери бе облякла дълга рокля от някаква много мека зелена материя, леко прозрачна, с бюстие, което разкриваше доста гърдите й. След десерта на терасата засвири оркестър с един странен възрастен певец, който изпълняваше носово slow-rock-а на Боб Дилън. Бабет и Леа се бяха явно приобщили към немската група, чувах възклицанията им оттам. Жозет и Рьоне танцуваха, нежно прегърнати, като сладки мечета. Нощта беше гореща, нощните пеперуди се трупаха по разноцветните лампиони на балюстрадата. Чувствах се потиснат, пиех уиски след уиски.

— Това, което казва онзи тип в интервюто в списанието…

— Да… — Валери вдигна очи към мен; бяхме седнали един до друг върху една плетена пейка. Гърдите й, изпълнили кръглите чашки на бюстието й, приличаха на поднесен в опаковка подарък. Беше гримирана; дългите й, пуснати свободно коси се развяваха върху раменете й.

— Мисля, че това важи най-много за американките. При европейките не е точно така.

Тя направи недоверчива гримаса, мълчеше. Явно щеше да е по-добре да я поканя на танц. Изпих още едно уиски, облегнах се на облегалката, поех дълбоко въздух.

Когато се събудих, салонът беше почти празен. Певецът продължаваше да тананика на таи под ленивия акомпанимент на барабаниста; вече никой не ги слушаше. Германците се бяха изпарили, но Бабет и Леа водеха оживен разговор с двама италианци, изникнали Бог знае откъде. Валери си беше отишла. Беше три часът през нощта местно време; 2001-а година беше току-що започнала. В Париж тя щеше да настъпи след три часа, в Техеран беше точно полунощ, а в Токио — пет часът сутринта. Човечеството, във всичките си разновидности, навлизаше в третото хилядолетие; що се отнася до мен, бях пропуснал своето влизане в него.

12

Тръгнах към бунгалото си, смазан от срам; в градината се разнесе смях. Насред пясъчната алея съзрях малка сива жаба, неподвижна. Не побягна, нямаше никакъв защитен рефлекс. Рано или късно някой щеше да я настъпи по невнимание; гръбначният й стълб щеше да се пречупи, размазаната й плът — да се смеси с пясъка. Човекът щеше да усети нещо меко под подметката си, да изругае, да избърше обувката си, триейки крака в земята. Побутнах с крак жабата; без да бърза, тя пое към бордюра. Побутнах я още веднъж — тя се отправи в относителния заслон на тревата; вероятно бях продължил оцеляването й с няколко часа. Чувствах се в положение, едва ли по-добро от нейното — не бях израсъл в семейно гнездо, нито в нещо, което би могло да се обезпокои за съдбата ми, да ме поддържа в случай на беда, да се прехласва пред приключенията и успехите ми. Самият аз също не бях създал единица от този род — бях ерген, без деца; никому не би минало през ум да се облегне на рамото ми. Бях живял и щях да умра сам, като животно. В продължение на няколко минути се потопих в съчувствие без обект.

От друга страна, бях направен от устойчива материя, цялостен, на височина по-голям от средния представител на животинския вид, предполагаемата продължителност на живота ми беше като тази на слона или на гарвана; представлявах нещо, много по-трудно поддаващо се на унищожение, отколкото едно дребно земноводно.

През следващите два дни останах окопан в бунгалото си. От време на време излизах, криейки се зад оградите, отскачах до минимаркета, за да си купя шам-фъстък и бутилки „Меконг“. Не можех да си представя да срещна отново Валери, на сутрешна закуска или на плажа. Има неща, които човек може да направи, и други, които му се струват много трудни. Постепенно всичко ставаше все по-трудно; животът се свежда до това.

На 2 януари следобед намерих под вратата си въпросника-анкета на „Нувел Фронтиер“. Попълних го старателно, като навсякъде попълвах квадратчето „добре“. Беше вярно — в известен смисъл всичко беше добре. Ваканцията ми бе протекла по напълно нормален начин. Пътешествието беше cool, но същевременно с приключенски привкус; отговаряше на описанието. В рубриката „лични забележки“ написах следното четиристишие:

Когато се пробудя, се чувствам пренесен

във друга вселена, съвсем ясно разграфена.

Познавам правилата и животът е лесен.

Въпросник с квадрати, попълваш, постъпката е одобрена.

На сутринта на 3 януари стегнах куфара си. Когато ме видя на кораба, Валери сподави едно възклицание; аз извърнах глава. Сон се сбогува с нас на летището в Пхукет; бяхме подранили, самолетът тръгваше след три часа. След формалностите около регистрацията тръгнах да се шляя из търговския център. Въпреки че залата на летището беше изцяло покрита, бутиците бяха направени във вид на колиби с подпори от тиково дърво и покриви от палмови листа. Асортиментът беше смесица от стоки с международен стандарт (шалове „Хермес“, парфюми „Ив Сен Лоран“, чанти „Витон“) и местни изделия (мидени черупки, сувенири, тайландски копринени вратовръзки); всеки артикул имаше електронен код. С други думи, бутиците на летището представляваха пространство, в което течеше характерният за страната живот, само че този тук беше обезопасен национален живот, опитомен, напълно приспособен към стандартите на световното потребителство. За пътник, който е на края на престоя си, това бе междинно пространство, не толкова интересно, но и по-малко стряскащо от самата страна. Имах усещането, че постепенно целият свят щеше да заприлича на летище.

Минавайки покрай „Coral Emporium“, изпитах желание да купя подарък за Мари-Жан; в края на краищата само тя ми бе останала на света. Колие или брошка? Ровех в една кошница, когато внезапно забелязах Валери, на два метра от мен.

— Опитвам се да избера някакво колие… — казах колебливо аз.

— За блондинка или за брюнетка? — в гласа й се долавяше известна горчивина.

— Блондинка със сини очи.

— Най-добре е да вземете светъл корал.

Подадох на продавачката регистрирания си за полет билет. В момента, в който плащах, казах на Валери с доста жалък тон: „Подаръкът е за една моя колежка…“ Тя ми хвърли странен поглед, сякаш се колебаеше дали да ме зашлеви, или да избухне в смях, но все пак ме придружи няколкото метра до изхода на магазина. Повечето туристи от групата ни седяха по пейките в залата, явно приключили с покупките си. Спрях, вдишах дълбоко въздух и се обърнах към Валери.

— Можем да се видим в Париж… — изтърсих най-сетне аз.

— Мислите ли? — отвърна язвително тя.

Не отговорих, задоволих се да я погледна отново. За миг имах намерение да кажа: „Би било жалко…“; но не съм сигурен дали изговорих тези думи или не.

Валери се огледа наоколо, забеляза Бабет и Леа на близката скамейка, извърна глава раздразнено. После измъкна от чантата си един тефтер, откъсна една страница и надраска бързо нещо. Подавайки ми листчето, тя се опита да каже две думи, но се отказа, обърна се и се присъедини към групата. Хвърлих поглед върху листчето, преди да го мушна в джоба си — беше номер на мобилен телефон.

Част втора

Предимство в конкуренцията

1

Самолетът кацна на „Роаси“ в единайсет часа; бях сред първите, които си взеха багажа. В дванайсет и половина си бях вкъщи. Беше събота — можех да отида на пазар, да купя дребни украшения за къщата и т.н. Улица „Муфтар“ бе пометена от леден вятър и всичко това сякаш не си струваше труда. Защитниците на правата на животните продаваха жълти стикери. След празниците се забелязва спад в консумацията на хранителни продукти от семействата. Купих си печено пиле, две бутилки „Грав“[102] и последния брой на списание „Hot Video“. Не беше особено амбициозен избор за уикенд; имах чувството, че не заслужавам повече. Излапах половината пиле барабар с овъглената, мазна кожа, доста отвратителна. Малко след три се обадих на Валери. Тя отговори след втория звън. Да, беше свободна довечера; за вечеря, да. Можех да мина да я взема в осем часа; живееше на авеню „Рей“, близо до парка „Монсури“.

Отвори ми по бяло трико за джогинг и къса тениска. „Не съм готова…“ — каза, прибирайки косите си назад. Движението повдигна гърдите й, не носеше сутиен. Сложих ръце на кръста й, приближих лицето си към нейното. Тя разтвори устни и промуши веднага езика си в устата ми. Бях разтърсен от силна възбуда, на ръба на припадъка, веднага се надървих. Без да отделя слабините си от моите, тя бутна входната врата, която се затвори с глух шум.

Помещението, осветено единствено от една настолна лампа, изглеждаше огромно. Валери ме хвана през кръста и ме заведе в стаята си. До леглото тя ме целуна отново. Повдигнах тениската й, за да погаля гърдите й; тя измърмори нещо, което не разбрах. Коленичих пред нея, събувайки трикото за джогинг и гащите й, после сложих лицето си върху котенцето й. Процепът беше влажен, отворен, миришеше хубаво. Тя изстена и падна върху кревата. Съблякох се много бързо и влязох в нея. Членът ми беше топъл, пронизван от силните тръпки на удоволствието. „Валери… — казах аз, — няма да мога да издържа дълго, много съм възбуден.“ Тя ме притисна към себе си и пошепна в ухото ми: „Идвай…“ В този миг усетих как стените на вагината й се сключват около члена ми. Имах чувството, че се изпарявам в пространството, единствено членът ми беше жив, погълнат от вълна от наслада, невероятно силна вълна. Изпразвах се дълго, няколко пъти; съвсем накрая си дадох сметка, че викам. Бих си дал живота за подобен миг.

Жълти и сини риби плуваха около мен. Стоях прав във водата, здраво стъпил на няколко метра под огряната от слънцето повърхност. Валери беше малко по-далеч, също права във водата, пред един коралов риф, с гръб към мен. И двамата бяхме голи. Знаех, че това състояние на безтегловност се дължи на измененията в плътността на океанската вода; но бях учуден, че мога да дишам. С няколко замаха на ръцете си я стигнах. Рифът беше осеян с фосфоресциращи организми, сребристи, във формата на звезди. Сложих едната си ръка на гърдите й, а другата на слабините й. Тя се сви, дупето й се отърка в члена ми.

Събудих се в същото положение; беше все още тъмно. Внимателно разтворих бедрата на Валери, за да проникна в нея. В същото време навлажних пръстите си, за да погаля клитора й. Разбрах, че е будна, когато започна да стене. Изправи се на колене върху леглото. Прониквах в нея все по-бурно, усещах, че идва, дишането й се учестяваше. В момента на оргазъма тя се сгърчи и нададе пронизителен вик; после остана неподвижна, като смазана. Отдръпнах се и се излегнах до нея. Отпусната, тя ме прегърна; и двамата бяхме потънали в пот. „Приятно е да те събуди удоволствието…“ — каза тя и сложи ръка върху гърдите ми.

Когато се събудих отново, слънцето бе изгряло; бях сам в леглото. Станах и прекосих стаята. Другото помещение бе наистина много просторно, с висок таван. Етажерки с книги заемаха пространството над канапето. Валери беше излязла; беше оставила на масата в кухнята хляб, сирене, масло, конфитюри. Сипах си чаша кафе и си легнах отново. Тя се върна след десет минути с кроасани и кифлички с шоколад, донесе ги на табла в стаята. „Вън е ужасно студено…“ — каза тя, събличайки се. Сетих се за Тайланд.

„Валери… — казах аз неуверено, — какво намираш у мен? Нито съм хубав, нито забавен; трудно ми е да си представя с какво мога да бъда привлекателен.“ Тя ме изгледа, без да каже дума; беше почти гола, само по гащи. „Питам те най-сериозно — настоявах аз. — Аз съм изхабен човек, не особено общителен, примирен малко или повече със скучния си живот. И изведнъж идваш ти, дружелюбна и обичлива, и ми даряваш огромно удоволствие. Не разбирам. Струва ми се, че търсиш нещо у мен, което нямам. Ще се разочароваш, неизбежно е.“ Тя се усмихна, имах чувството, че се колебае дали да отговори; после сложи ръка на тестикулите ми, приближи лицето си. Веднага ми стана отново. Уви кичур от косата си около ствола на члена ми, после започна да го гали с върховете на пръстите си. „Не знам… — каза тя, без да прекъсва. — Приятно е, че не си самоуверен. Изпитвах силно желание към теб по време на това пътуване. Беше ужасно, мислех за това всеки ден.“ Стисна по-силно тестикулите ми, обвивайки ги с дланта си. С другата ръка взе малко малинов конфитюр и го размаза по члена ми; после започна да го облизва внимателно, със силно изплезен език. Удоволствието се надигаше все по-мощно в мен, разтворих бедра в усилието си да се удържа. Като на шега тя ускори движенията си, притискайки члена ми към устата си. В момента, когато езикът й погъделичка юздицата му, аз се изпразних с все сила в полуотворената й уста. Тя преглътна с леко ръмжене, после обви с устни върха му, за да обере последните капчици. Бях залят от приток на абсолютно отпускане, като вълна, която проникваше по всичките ми вени. Тя отдръпна устата си, изтегна се до мен, а после се сгуши в мен.

— През нощта на 31 декември едва не почуках на вратата на стаята ти; накрая не се осмелих. Бях убедена, че между нас няма вече нищо да се случи; най-лошото е, че дори не ти се сърдех. Хората разговарят много един с друг на тези организирани пътувания, но това е привидно сдружаване, те знаят много добре, че няма да се срещнат повече. Много рядко се започват сексуални връзки.

— Мислиш ли?

— Знам; по този въпрос са правени анкети. Това важи дори за ваканционните клубове, което за тях е дори проблем, защото в крайна сметка това беше най-привлекателното във формулата. От десет години посещението редовно намалява, въпреки че тарифите стават все по-евтини. Единственото правдоподобно обяснение е, че сексуалните връзки по време на отпуска са станали почти невъзможни. Единствените места, които се справят все още горе-долу, са тези, чиято клиентела е предимно от хомосексуалисти, като Корфу и Ибица.

— Добре си информирана по въпроса… — казах аз с учудване.

— Нормално, нали работя в туризма. — Тя се усмихна: — Това също е характерно за организираните пътувания — хората говорят много рядко за професионалния си живот. Пътуването е един вид забавление в скоби, изцяло съсредоточено върху така нареченото от организаторите „удоволствие от приключението“. Участниците мълчаливо се договарят да избягват сериозните теми, като работата и секса.

— Къде работиш?

— В „Нувел Фронтиер“.

— Значи си била в командировка? За да направиш доклад или нещо такова?

— Не, бях наистина във ваканция. Ползвах, естествено, голямо намаление, но си взех отпуска. Работя там вече пет години, а пътувам за пръв път с тях.

Докато приготвяше салата от домати с моцарела, Валери ми разказа за професионалния си живот. През март 1990 година, три месеца преди матурата, започнала да се замисля какво ще учи и въобще какво ще прави с живота си. След много усилия по-големият й брат успял да влезе в училището за геолози в Нанси и току-що се бил дипломирал. Кариерата му на геолог щяла да го отведе най-вероятно в мините или на петролните площадки, във всеки случай далеч от Франция. Той обичал пътешествията. Тя също обичала пътешествията, поне така й се струвало; накрая решила да завърши специално техническо образование[103] по туризъм. Струвало й се, че интелектуалното усърдие, необходимо за дълго следване, не отговаря на природата й.

Било грешка и тя бързо го осъзнала. Нивото на обучение й се сторило прекалено ниско, справяла се успешно и без никакво усилие с текущия контрол, щяла без да се замисли да получи дипломата си. Успоредно започнала да посещава лекции, които й давали възможността да получи университетска диплома за първо ниво[104] по литература и хуманитарни науки. След като си взела дипломата по туризъм, тя се записала за магистърска степен по социология. И тук се разочаровала много скоро. Областта била интересна, сигурно имало какво да се открие, но предлаганите методи на работа, теориите, на които се основавали, й се стрували страшно опростени — всичко воняло отдалеч на идеология, неточност и аматьорщина. Прекъснала по средата на годината, без да получи дипломи, и си намерила работа като агент по продажбите в един филиал на „Куони“ в Рен. След две седмици, в момента, когато възнамерявала да наеме гарсониера, осъзнала — капанът бил щракнал; отсега нататък тя се намирала в света на работещите.

Останала една година в агенцията в Рен, където се изявила като много добра продавачка. „Не беше трудно — каза тя, — достатъчно беше да накараш клиентите да се разговорят, да се заинтересуваш от тях. В крайна сметка хората толкова рядко се интересуват един от друг.“ Дирекцията й предложила място като асистент-организатор на туристически групови екскурзии в седалището в Париж. Трябвало да участва в съставянето на експътешествията, планирането на маршрутите и посещенията, договарянето на цени с хотелиерите и доставчиците на услуги на място. И тук се справила що-годе добре. Шест месеца по-късно отговорила на обява на „Нувел Фронтиер“, която предлагала подобна длъжност. Тогава започнала истинската си кариера. Попаднала в един екип с Жан-Ив Фрошо, млад дипломант от Висшето търговско училище[105], който не разбирал почти нищо от туризъм. Той веднага я оценил високо, доверил й се и макар да бил теоретически неин шеф, й дал широко поле за изява.

— Хубавото при Жан-Ив е, че за разлика от мен има амбиции. Всеки път, когато се налага да настояваме за повишаване на заплатата или в длъжност, го прави той. Сега е началник на сектора световни пазари — той отговаря за всички екскурзии, а аз продължавам да съм негов помощник.

— Сигурно си добре платена.

— Четирийсет хиляди франка на месец. Ох, сега всичко е в евро. Малко повече от шест хиляди евро.

Погледнах Валери с изненада.

— Не очаквах такава сума… — казах.

— Защото не си ме виждал никога по костюм.

— Имаш костюм?

— Не ми е много необходим, работя почти изцяло по телефона. Но когато се наложи, да, слагам си костюм. Имам дори и жартиери. Ще ти ги покажа някой път, ако искаш.

Едва тогава осъзнах с леко недоумение, че ще видя Валери отново и че вероятно ще бъдем щастливи. Беше твърде неочаквана, тази радост, изпитах желание да заплача; трябваше да сменя темата.

— Що за човек е Жан-Ив?

— Нормален. Женен, с две деца. Работи ужасно много, носи си документацията вкъщи за през уикенда. Абе, нормален висш чиновник, по-скоро умен, по-скоро амбициозен; но е симпатичен, няма характерови изменения. Разбирам се добре с него.

— Не знам защо, но се радвам, че си богата. Това наистина е без значение, но ми е приятно.

— Вярно е, че успях; имам хубава заплата; но плащам 40% данъци и десет хиляди франка наем на месец. Не съм сигурна, че съм постигнала чак толкова много; ако резултатите ми се понижат, няма да се поколебаят да ме уволнят; вече се случи с други. Ако имах акции, щеше да е съвсем друго, щях да съм наистина богата. В началото „Нувел Фронтиер“ са били просто фирма за попълване на полети на евтини цени. Станали са първият френски туроператор благодарение на идеята за съотношение между качество и цена на екскурзиите им; до голяма степен благодарение на нашата работа, моята и на Жан-Ив. За десет години цената на предприятието нарасна двайсет пъти; тъй като Жак Майо притежава все още 30% от дяловете, мога да кажа, че е забогатял благодарение на мене.

— Срещала ли си се с него?

— Няколко пъти; не го обичам. На пръв поглед прилича на католик демагог, моден гъзар, който носи шарени вратовръзки и кара мотори — но дълбоко в душата си е мръсен лицемер, безмилостен тип. Преди Коледа един от онези, които издирват мозъци, се е обадил на Жан-Ив; тези дни щеше да се срещне с него, сигурно е разбрал какво иска, бях обещала да му се обадя, щом се върна.

— Ами обади му се, може да е важно.

— Добре… — Не беше много убедена, споменаването на Жак Майо я потисна. — И животът е важен. Имам желание да се любя пак.

— Не съм сигурен, че ще мога веднага.

— Тогава искам да ме ближеш. Ще ми се отрази добре.

Тя стана, свали си гащите и се настани удобно върху канапето. Коленичих пред нея и разтворих широко срамните й устни, заблизах внимателно с език клитора й. „По-силно“ — промърмори тя. Пъхнах пръст в дупето й и захапах с устни връхчето. „Да, да…“ — промълви тя. Увеличих силата на целувките си. Тя получи внезапно оргазъм, неочаквано за мен, цялото й тяло потрепери.

— Ела до мен… — Седнах на канапето. Тя се сви в мен и сложи главата си на бедрата ми: — Когато те попитах какво повече имат тайландките от нас, ти не ми отговори; просто ми показа интервюто с директора на сватбеното бюро.

— Но той казваше истината — много мъже се боят от съвременните жени, защото искат просто мила съпруга, която се грижи за домакинството и отглежда децата. Това съществува, но на Запад е вече почти невъзможно да признаеш подобни желания; затова мъжете ни се женят за азиатки.

— Съгласна съм… — Тя се замисли за миг. — Но ти не си такъв, виждам. Това, че имам отговорен пост и висока заплата, никак не ти пречи; нямам чувството, че те плаши. И въпреки това беше в салоните за масаж и въобще не се опита да ме сваляш. Ето, това не разбирам. Какво имат тези момичета? Наистина ли се любят по-добре от нас?

Изговаряйки последните думи, гласът й леко се промени; бях развълнуван, забавих се малко, преди да й отговоря. „Валери — казах аз накрая, — досега не съм срещал никого, който да прави по-добре любов от теб; онова, което изпитвам от вчера вечерта, е просто невероятно.“ Замълчах за миг, преди да добавя: „Може би не си даваш сметка, но ти си изключение. Жените, които изпитват удоволствие и имат желание да го доставят, са наистина рядкост днес. Да прелъстиш жена, която не познаваш, да се чукаш с нея, е по-скоро повод за неприятности и проблеми. Само като си представиш досадните разговори, които трябва да изтърпиш, за да вкараш някоя мацка в кревата си, и че в повечето случаи тя ще се окаже лоша любовница, дето ще ти надуе главата с проблемите си, ще ти говори за бившите си гаджета — като междувременно ти създава чувството, че не си на висота — и че ще трябва задължително да прекараш с нея остатъка от нощта, можеш да разбереш защо мъжете предпочитат да избягват всички тези усложнения, като платят дребна сума пари. Когато натрупат малко опит и години, те предпочитат да избягват любовта; по-просто е да отидеш на проститутка. Но не западните проститутки, те не си струват труда, те са истински човешки отрепки, пък и няма време за тях, мъжете работят през годината много. Тъй че повечето не правят нищо; някои си позволяват от време на време малко сексуален туризъм. И това е в най-добрия случай — защото да отидеш на проститутка, означава все пак, че поддържаш някакъв човешки контакт. Има и такива, за които е по-просто да бият чекии пред интернета или като гледат порнофилми. След като пишката им изхвърли малката си струйка, те се успокояват.“

— Ясно… — каза тя след дълго мълчание. — Разбирам какво искаш да кажеш. И не вярваш, че мъжете и жените могат да се променят?

— Не мисля, че нещата могат да се върнат назад. Това, което вероятно ще стане, е, че жените ще заприличват все повече и повече на мъже; засега те държат все още много да са съблазнителни; докато на мъжете им е през оная работа дали са съблазнителни, те просто искат да чукат. Съблазнителността е интересна за отделни типове, които нямат интересен професионален живот, нито нещо друго смислено в живота си. Когато жените започнат да се привързват все повече и повече към професионалния си живот, ще им се стори и на тях по-просто да плащат, за да чукат — и ще прибегнат към сексуалния туризъм. Жените могат да се приспособят към мъжките ценности; понякога им е трудно, но могат да го направят, историята го е доказала.

— Значи, общо взето, нещата се развиват зле.

— Много зле… — потвърдих аз с мрачно задоволство.

— Значи ние сме късметлии.

— Късметлията съм аз, че те срещнах, да.

— И аз… — каза тя, като ме погледна в очите. — Аз също съм късметлийка. Мъжете, които познавам, са наистина нещо ужасно; вече никой не вярва в любовните отношения; започват да ти дрънкат на тема приятелство, разбирателство, с една дума — всичко онова, което не ги обвързва с нищо. Стигнах дотам, че не мога вече да понасям думата приятелство, направо ми се повръща от нея. Или другият случай: онези, които се женят, се задомяват възможно най-бързо и започват да мислят единствено за кариерата си. Ти явно не си от тях; но веднага разбрах, че няма никога да ми говориш за приятелство, че няма да изпаднеш чак в такава простотия. Надявах се от самото начало, че ще спим заедно и че ще се случи нещо силно между нас; но можеше и нищо да не се случи, това бе дори по-вероятно. — Тя млъкна и въздъхна раздразнено: — Такива ми ти работи… — каза примирено. — Ще се обадя все пак на Жан-Ив.

Обличах се в стаята, докато тя телефонираше. „Да, прекарах чудесно…“ — я чух да казва. Малко по-късно възкликна: „Колко?…“ Когато влязох в хола, тя държеше слушалката в ръка, имаше замислен вид; все още не се беше облякла.

— Жан-Ив се е срещнал с човека от фирмата за човешки ресурси — каза тя. — Предлагат му сто и двайсет хиляди франка на месец. Готови са да ме вземат и мен; според него могат да вдигнат до осемдесет хиляди. Утре има среща, за да обсъди назначението.

— Къде ще работите?

— Във ваканционния отдел на групата „Орор“.

— Голямо предприятие ли е?

— Ами да, това е най-големият хотелиерски тръст в света.

2

Да раздереш поведението на потребителя, за да можеш да го ситуираш, да му предложиш подходящия продукт в подходящия момент, но най-вече да го убедиш, че предложеният продукт е съобразен с нуждите му — ето за какво мечтаят всички предприятия.

Жан-Луи Барма — „За какво мечтаят предприятията“

Жан-Ив се събуди в пет сутринта, хвърли поглед към жена си, която все още спеше. Беше прекарал отвратителен уикенд при родителите си — жена му Одре не понасяше селото. Никола, десетгодишният му син, също мразеше областта Лоаре, където не можеше да си вземе компютъра; не обичаше дядо си и баба си, намираше, че миришели лошо. Вярно беше, че баща му западаше, все повече и повече се занемаряваше, интересуваше се само от зайците си. Единственото поносимо нещо през тези уикенди беше дъщеря му Анжелик — на три години, тя беше все още способна да изпада във възторг пред кравите и кокошките; но в момента беше болна, беше прекарала по-голямата част от нощите в плач и стенания. Когато се прибраха след тричасови задръствания, Одре реши да излезе с приятели. Беше си сготвил замразена храна, като през това време бе изгледал някакъв посредствен американски филм, в който се разказваше историята на един serial killer[106] аутист — сценарият, изглежда, бе по истински случай, мъжът беше първият душевноболен, екзекутиран в Небраска от повече от шейсет години насам. Синът му бе отказал да вечеря, беше се впуснал веднага в партия на „Total Annihilation“ — или може би на „Mortal Combat II“[107], все ги бъркаше. От време на време отскачаше до стаята на дъщеря си, опитвайки се да поуспокои стоновете й. Беше заспала към един часа, Одре още я нямаше.

В крайна сметка и тя се бе върнала, помисли си той, докато си приготвяше кафето в машината за еспресо; все пак още се връща. Между клиентите на адвокатската кантора, в която работеше, бяха вестниците „Либерасион“ и „Льо Монд“ и тя беше започнала да се движи из журналистически кръгове, сред телевизионни водещи, политици. Излизаха често, понякога ходеха по странни места — веднъж, разлиствайки една от книгите й, се натъкна на клубна карта за някакъв бар за фетишисти. Подозираше, че спи с един тип от време на време; във всеки случай вече не спяха заедно. Странно, но той от своя страна нямаше любовни авантюри. И все пак знаеше, че е красив, блондин със сини очи, тип, по-често срещан сред американците; но той нямаше наистина желание да се възползва от случаите, които биха му се представили — така или иначе много редки; работеше по дванайсет-четиринайсет часа на ден, а и на отговорни постове като неговия жените не се срещаха чак толкова често. Естествено, Валери беше там, но на него никога не му бе минавало през ум да я възприеме другояче освен като колежка. Би било любопитно да погледне нещата от нов ъгъл; но знаеше, че това е фантазия без последствия; вече пет години работеха заедно с Валери, тези работи стават или веднага, или никога. Уважаваше Валери много, невероятната й способност за организация, безотказната й памет; знаеше, че без нея нямаше да се издигне толкова високо — поне не така бързо. И ето че днес щеше може би да започне нов решаващ период. Изми си зъбите, обръсна се много старателно, преди да избере по-скоро строг костюм. После отвори вратата към стаята на дъщеря си — тя спеше, също толкова руса, колкото него, облечена с пижамата си на пиленца.

До спортния клуб на „Репюблик“ отиде пеша — отваряха в седем часа; живееха на улица „Фобур дю Тампл“, в доста моден квартал, който мразеше. Срещата му в централата на „Орор“ беше чак в десет часа. Веднъж и Одре можеше да облече децата и да ги закара до училище. Знаеше, че като се прибере довечера, го очаква най-малко половин час упреци; вървейки по влажния тротоар, между празните кашони и обелките, той осъзна, че изобщо не му пука. Осъзна също така, за първи път съвсем ясно, че женитбата му беше грешка. Знаеше, че подобно осъзнаване предшества средно статистически с две или три години развода — защото такова решение не се взима лесно.

Едрият black на входа го посрещна с едно: „Формата е важна, нали, шефе?“, което не прозвуча никак убедително. Той му подаде абонаментната си карта, взе пешкир и кимна в съгласие. Когато срещна Одре, беше само на двайсет и три години. Две години по-късно се ожениха, донякъде — но не само затова — защото беше бременна. Беше хубава, елегантна, обличаше се добре — можеше да бъде и секси, когато се наложеше. Освен това имаше идеи. Въвеждането във Франция на правни процедури по американски образец не й се струваше назадничаво, а напротив, намираше го за прогрес, който осигурява по-добра защита на гражданите и личната свобода. Беше в състояние да спори дълго на тази тема, току-що се бе върнала от стаж в Съединените щати. С една дума, беше го баламосвала. Колко странно, помисли той, винаги съм изпитвал нужда да бъда впечатлен от интелекта на жените. Прекара половин час на стеърмастъра[108], като го включваше на различни нива, после направи десет дължини в басейна. В сауната, пуста по това време, започна да се отпуска — използва момента, за да си припомни всичко, което знаеше за групата „Орор“. Компанията „Новотел — СИЕХ“ беше основана в края на 1966-а от Жерар Пелисон и Пол Дюбрюл — единият от Централното[109], другият самоук, — изцяло благодарение на капитали, взети назаем от двете семейства и от приятели. През август 1967-а първият новотел отваря вратите си в Лил; той вече притежава характерните черти, с които веригата щеше да се прочуе — еднакви стаи и разположение в периферията на градовете — по-точно, по трасето на магистралата, на последния изход от нея, преди началото на населеното място; високо ниво на комфорт за времето — „Новотел“ е една от първите вериги хотели, които предлагат неизменно баня към стаята. Успехът сред бизнес клиентелата е светкавичен — през 1972-а веригата наброява вече трийсет и пет хотела. Следва създаването на хотелите „Ибис“ през 1973-а, подновяването на „Меркюр“ през 1975-а и създаването на „Софител“ през 1981-а. Успоредно с това групата разнообразява ресторантските услуги — купува веригата „Куртпай“ и групата „Жак Борел Интернасионал“, която е много добре внедрена в сферата на колективното хранене и на формулата ресторант с купон. През 1983-а компанията променя името си и става „Орор“. После, през 1985-а, създават „формула 1“ — първите хотели без никакъв персонал, един от най-големите успехи в историята на хотелиерството. Вече стабилно стъпила в Африка и Близкия изток, компанията се установява и в Азия, създава собствен център за обучение — академията „Орор“. През 1990 година с придобиването на „Мотел 6“ и неговите шестстотин и петдесет хотела, разпръснати из цялата територия на САЩ, групата е сред водещите компании на световно ниво; през 1991-а тя печели на публичен търг акциите на „Вагон Ли“. Всички тези придобивки струват скъпо и през 1993-а „Орор“ преживява криза — задлъжняването се преценява като твърде високо от акционерите и изкупуването на веригата „Меридиен“ се проваля. С прехвърлянето на някои активи и съвземането на „Юрокар“, на „Льонотър“ и на „Сосиете де Казино Люсиен Бариер“ финансовата година 1995 слага начало на нов подем. През януари 1997-а Пол Дюбюрл и Жерар Пелисон се оттеглят от президентството на групата и го поверяват на Жан-Люк Еспиталие, възпитаник на Висшето училище по администрация[110], но с кариера, считана от икономическите списания за „нехарактерна“. Те остават обаче в надзорния съвет. Приемствеността се осъществява успешно и в края на 2000 година групата затвърждава статута си на световен лидер, осигурявайки си още по-стабилна преднина спрямо „Мариот“ и „Хиат“, които заемат съответно второ и трето място. Девет от първите десет световни хотелиерски вериги са американски и една е френска — групата „Орор“.

В девет и половина Жан-Ив остави колата си на паркинга на централата на групата в Еври. Разтъпчи се на ледения въздух, за да се поотпусне, изчаквайки часа на срещата. Точно в десет го въведоха в бюрото на Ерик Льоген, заместник изпълнителен директор на клона хотелиерство, член на управителния съвет. Завършил Централното, с диплома от Станфорд, той беше на четирийсет и пет години. Висок, як, с руси коси и сини очи, той приличаше малко на Жан-Ив — като се прибавят две години отгоре и по-голямата увереност в държането му.

— Президентът Еспиталие ще ви приеме след четвърт час — започна той. — Дотогава ще ви обясня защо сте тук. Преди два месеца купихме веригата „Елдорадор“ от групата „Джет Турз“. Това е малка верига от десетина плажни клубове-хотели, разпръснати из Магреба, Черна Африка и Антилските острови.

— Тя е с дефицитен бюджет, струва ми се.

— Не повече от сектора като цяло — той се усмихна внезапно. — Всъщност малко повече от сектора като цяло. Няма да скрия от вас, че я купихме на доста разумна цена, без да е смешна; имаше и други купувачи от бранша — все още има хора от професията, които вярват, че пазарът ще потръгне. Вярно, че в момента „Клуб Медитеране“ са единствените, които напускат терена; съвсем поверително ще ви кажа, че обсъждахме публичен търг на акциите на Клуба. Плячката беше прекалено тлъста, акционерите нямаше да се съгласят. Пък и нямаше да е много честно спрямо Филип Бургиньон, който е работил при нас… — този път усмивката му беше малко фалшива, сякаш искаше да му внуши, че това — вероятно, но съвсем не сигурно — е шега. — С една дума — поде той, — това, което ви предлагаме, е да поемете ръководството на всичките клубове „Елдорадо“. Целта ви, естествено, ще бъде да постигнете бързо баланс, след което да реализирате печалби.

— Задачата не е никак лесна.

— Напълно осъзнаваме това; мислим, че предложеното възнаграждение е достатъчно привлекателно. Да не говорим за възможностите за кариера в групата, те са огромни — ние присъстваме в сто четирийсет и две страни, за нас работят повече от сто и трийсет хиляди души. Освен това висшите ни кадри стават много често акционери на групата — вярваме в тази система, подготвих ви справка по този въпрос с няколко примера в цифри.

— Ще ми е необходима и по-точна информация за състоянието на хотелите във веригата.

— Разбира се, след малко ще ви дам подробно досие по въпроса. Това не е чисто тактическа покупка, ние вярваме във възможностите на тази структура — географското разположение на базата е добро, състоянието е, общо взето, отлично — не се налагат много подобрения. Поне така ми се струва, но аз нямам опит във ваканционното хотелиерство. Естествено, ще съгласуваме дейностите си, но всички тези въпроси ще решавате сам. Ако пожелаете да се освободите от някой хотел или да се сдобиете с нов, то крайното решение ще бъде ваше. Така работим ние тук, в „Орор“.

Замисли се за миг, преди да продължи:

— Естествено, вие не сте случайно тук. Работата ви в „Нувел Фронтиер“ бе наблюдавана с голям интерес от бранша; може дори да се каже, че създадохте школа. Не се опитвахте системно да предлагате най-ниската цена, нито най-добрите услуги; всеки път бяхте близо до приемливата за клиентите цена за определено ниво на услугите; това съвпада напълно с нашата философия, прилагана във всички вериги на групата. И още нещо, което е също много важно — вие участвахте в създаването на марка с много добър имидж; в „Орор“ не винаги сме успявали да постигнем това.

Телефонът на писалището на Льоген иззвъня. Последвалият разговор беше много кратък. Той стана и поведе Жан-Ив по един коридор с бежови плочи. Бюрото на Жан-Люк Еспиталие беше огромно, дълго най-малко двайсет метра; лявата страна беше заета от заседателна маса с около петнайсетина стола. Когато влязоха, Еспиталие се надигна и ги посрещна с усмивка. Беше дребен мъж, доста млад — със сигурност на не повече от четирийсет и пет години — с леко плешиво чело, на вид странно скромен, почти безличен, сякаш искаше да подчертае, че се отнася с ирония към високия си пост. Това не бива да подвежда човек, помисли си Жан-Ив; завършилите Висшето училище по администрация са често такива, усвояват нарочно подобно привидно иронично отношение, което се оказва измамно. Настаниха се на фотьойлите около ниската маса пред писалището му. Еспиталие се взира дълго в него, със странната си плаха усмивка, преди да вземе думата.

— Изпитвам голямо възхищение към Жак Майо — каза той най-сетне. — Той създаде чудесно предприятие, много оригинално, с истинска своя култура. Това не се случва често. Но все пак — без да играя ролята на злокобен предвестник, — аз мисля, че френските туроператори трябва да се подготвят за един изключително труден период. Съвсем скоро — това е вече неизбежно и според мен е само въпрос на месеци — британските и германските туроператори ще се появят на пазара ни. Те имат два до три пъти по-голяма финансова мощ и предлагат екскурзии, които са с 20 до 30 % по-евтини, на същото или по-добро равнище на услугите. Конкуренцията ще бъде жестока, много жестока. Или, казано откровено, ще има жертви. Не искам да кажа, че една от тях ще бъде „Нувел Фронтиер“; те са група с ярко изразена индивидуалност, със сплотени акционери, може да издържат. Но във всеки случай всички ни очакват трудни години.

— Ние в „Орор“ нямаме този проблем — продължи той с лека въздишка. — Ние сме безспорен световен лидер в областта на бизнес хотелиерството, а това е, общо взето, постоянен пазар; затова пък нямаме достатъчно добро присъствие във ваканционното хотелиерство, което е по-несигурно, по-податливо на икономическите или политическите колебания.

— Именно — намеси се Жан-Ив, — доста съм учуден от вашата придобивка. Мислех, че основният ви интерес и приоритет е бизнес хотелиерството, особено в Азия.

— Това остава наш приоритет — отговори спокойно Еспиталие. — Само в Китай например възможностите в областта на икономическото хотелиерство са огромни. Имаме опита, знаем как да го прилагаме — само си представете концепции от типа на „Ибис“ или „Формула 1“, развити в национален мащаб. И въпреки това, как да ви обясня? — той се замисли за миг, погледна тавана, после заседателната маса вдясно, преди да закове отново поглед в Жан-Ив. — „Орор“ е дискретна група — каза той накрая. — Пол Дюбрюл повтаряше често, че тайната на успеха на даден пазар е да се появиш на него навреме. Навреме означава не твърде рано — рядко истинските новатори успяват да извлекат максимума печалба от своите нововъведения — вземете историята с „Apple“ и „Microsoft“. Но това означава, естествено, и да не се появиш твърде късно. Именно тук нашата дискретност ни е била от полза. Ако се развивате в сянка, без много шум, когато конкурентите ви се пробудят и решат да влязат във вашата ниша, ще е вече твърде късно — вие ще сте завзели изцяло и окончателно територията, ще сте постигнали решаващо предимство в конкуренцията. Известността ни не отговаря на действителната ни значимост; до голяма степен всичко се свеждаше до избор.

— Това време отмина — продължи той след нова въздишка. — Сега всички знаят, че сме номер едно в света. От този момент нататък става безмислено — и дори опасно — да залагаме на прекалена дискретност. Група със значението на „Орор“ е длъжна да си изгради образ пред обществото. Бизнес хотелиерството е сигурен занаят, който гарантира високи и редовни доходи. Но той не е — как да се изразя — не е много fun. Хората говорят рядко за служебните си командировки, не им е приятно да разказват за тях. За да развием положителен образ за пред широката публика, ние имахме две възможности — туроператорството и клубовете-хотели. Туроператорството е малко встрани от основния ни занаят, макар да съществуват много добри фирми, готови да сменят собствениците си; за малко щяхме да тръгнем по този път. После се появи възможността „Елдорадор“ и ние решихме да се възползваме от нея.

— Опитвам се да разбера какво целите — уточни Жан-Ив. — Какво е за вас по-важно — резултатите или имиджът?

— Това е сложен въпрос… — Еспиталие се поколеба и се размърда леко в креслото. — Проблемът с „Орор“ е, че акционерите ни са много различни. Всъщност това през 1994-а предизвика слухове за обявяване на публичен търг на акциите ни: сега мога да ви кажа — продължи той, като махна самонадеяно ръка, — че те бяха напълно неоснователни. Днес биха били още по-необосновани — нямаме никакви дългове и нито една международна група, дори извън сектора на хотелиерството, няма достатъчно голям ръст, за да се впусне в този вид дейност. Вярно е обаче, че за разлика от „Нувел Фронтиер“ нашите акционери са твърде разнородни. Пол Дюбрюл и Жерар Пелисон бяха дълбоко в себе си по-скоро предприемачи, отколкото капиталисти — големи предприемачи според мен, сред най-големите на века. Но не са се опитали да запазят контрол върху акционерите на предприятието си и това днес ни поставя в деликатно положение. Вие, както и аз, знаем, че понякога се налага да се допуснат разходи заради престижа, те подобряват стратегическата позиция на групата, без да носят краткосрочно финансов успех. Знаем също така, че понякога се налага да се поддържа дефицитен сектор, защото пазарът не е узрял или преминава през временна криза. Акционерите от новото поколение все по-трудно приемат това — теорията за бързата възвръщаемост на инвестициите нанесе ужасни поражения върху манталитета на хората.

Забелязвайки, че Жан-Ив възнамерява да вземе думата, той повдигна леко ръка.

— Имайте предвид, че нашите акционери все пак не са глупаци. Те знаят много добре, че при настоящите условия не е възможно една верига като „Елдорадор“ да си възвърне баланса за една година, пък дори и за две. Но след третата година те ще следят много внимателно цифрите и много бързо ще си направят съответните изводи. От този момент нататък, колкото и да е прекрасен проектът ви, каквито и огромни възможности да има в него, аз няма да бъда в състояние да го подкрепя.

Последва дълго мълчание. Льоген седеше неподвижно, свел глава. Еспиталие прокарваше пръст по брадичката си, леко недоверчив. — „Ясно — каза накрая Жан-Ив. И след няколко секунди добави спокойно: — Ще ви дам отговора си след три дни.“

3

Виждах се много често с Валери през следващите два месеца. Всъщност, с изключение на един уикенд, който тя прекара при родителите си, я виждах всеки ден. Жан-Ив реши да приеме предложението на групата „Орор“, а тя реши да го последва. Спомням си, че първата забележка, която направи, беше: „Преминавам в групата на 60% данъчно облагане.“ И наистина, от четирийсет хиляди франка месечно заплатата й ставаше седемдесет и пет хиляди, макар че с данъците не беше чак толкова внушително. Тя знаеше, че я очаква огромна работа след включването й в групата в началото на март. За момента в „Нувел Фронтиер“ всичко вървеше добре — бяха съобщили, че напускат, и предаваха спокойно работата си на приемниците си. Съветвах Валери да пести, да си открие спестовен влог за жилище или нещо от този род, но всъщност не мислехме много по този въпрос. Пролетта закъсня, но това нямаше никакво значение. По-късно, когато си спомнях този щастлив период с Валери, от който имах парадоксално малко спомени, си казвах, че несъмнено човекът не е създаден, за да бъде щастлив. За да постигне наистина практическата възможност за щастие, човекът трябваше несъмнено да се преобрази — да се преобрази физически. С какво можеше да се сравнява Бог? Първо, естествено, с котенцето на жената; но може би също и с парите в хамама. Във всеки случай с нещо, при което духът е възможен, защото тялото е преситено от удоволствие и наслада и всяка тревога е изчезнала. Вече съм сигурен, че духът не се ражда, а че настоява да се роди, че раждането му ще бъде трудно и че представата, която имаме за него, е недостатъчна и вредна. Когато довеждах Валери до оргазъм и чувствах тялото й да вибрира под моето, имах понякога беглото, но неудържимо чувство, че достигам до една съвсем различна степен на съзнание, при която всяко зло изчезваше. В тези мигове на безтегловност и всъщност на неподвижност, в които тялото й се въздигаше към насладата, аз се чувствах като бога, от когото зависи стихването на бурите. Това беше първата ми радост — неоспорима, съвършена.

Втората радост ми донесе самата Валери, това беше изключителната й нежност, вродената доброта на характера й. Понякога, когато работният ден бе твърде дълъг, а той щеше да става в течение на месеците все по-дълъг, аз усещах, че е напрегната, с изтощени нерви. Никога не се обърна срещу мен, никога не се ядоса, никога не изпадна в една от онези непредвидими нервни кризи, които правят общуването ни с жените толкова потискащо и патетично. „Аз не съм амбициозна, Мишел — ми казваше тя понякога. — Чувствам се добре с тебе, мисля, че си мъжът на моя живот, и дълбоко в себе си не желая нищо повече. А това не е възможно, налага се да искам повече. Впримчена съм в една система, която не ми дава вече нищо и за която знам, че е поначало безполезна — но не знам как да се измъкна от нея. Трябва някой ден да отделим време да помислим, но не знам кога ще можем да отделим време и да помислим.“

Що се отнасяше до мен, аз работех все по-малко; изпълнявах само основните си задължения и нищо повече. Връщах се навреме, успявах да гледам „Въпроси за един шампион“, да напазарувам за вечеря; спях всяка вечер при Валери. За мое учудване Мари-Жан сякаш не ми се сърдеше за намаляващото ми трудово усърдие. Вярно е, че тя поне обичаше работата си и беше готова да работи допълнително. Очакваше от мен, струва ми се, да бъда мил с нея, а аз бях мил през всичките тези седмици, мил и спокоен. Герданът от корали, който й бях донесъл от Тайланд, й хареса много, носеше го всеки ден. Докато подготвяше документацията за изложбите, тя ми хвърляше от време на време необичайни погледи, които бяха трудни за тълкуване. Една февруарска утрин — спомням си я много добре, на този ден имах рожден ден — тя ми каза откровено: „Променил си, се Мишел… не знам, но изглеждаш щастлив.“

Беше права; бях щастлив, спомням си. Разбира се, има най-различни неща, безброй непредотвратими проблеми, упадъкът и смъртта, разбира се. И въпреки това, спомняйки си за тези няколко месеца, аз мога да потвърдя — знам, че щастието съществува.

Затова пък Жан-Ив не беше щастлив, това е факт. Спомням си, че веднъж обядвахме тримата с Валери в един италиански ресторант, или по-скоро венециански, нещо доста шикозно. Той знаеше, че ние с нея скоро ще се приберем, за да се чукаме и че ще се чукаме, с любов. Не знаех какво да му кажа — онова, което можеше да му се каже, беше прекалено очебийно, прекалено ясно. Явно жена му не го обичаше, вероятно не беше обичала никога никого и нямаше да обича никого, това също беше ясно. Просто не му бе провървяло и толкова. Не е толкова сложно, колкото разправят, имам предвид човешките отношения — често е неразрешимо, но рядко е сложно. Налагаше се, естествено, да се разведе; не беше лесно, но трябваше да го направи. Какво повече можех да му кажа? Темата беше изцяло изчерпана преди края на „antipasti“-те[111].

После обсъждаха професионалното си бъдеще в групата „Орор“ — вече имаха идеи, теми за размисъл по отношение на подема на „Елдорадор“. Бяха интелигентни, способни, признати в професионалната си област, но нямаха право на грешка. Един провал в новата им служба нямаше да означава край на кариерата им — Жан-Ив беше на трийсет и пет години, Валери на двайсет и осем; щяха да им дадат втори шанс. Но в професията нямаше да забравят тази погрешна стъпка, щяха да започнат на значително по-ниско ниво. В обществото, в което живеехме, основният интерес към работата се основаваше на заплатата, и по-общо на финансовите предимства; престижът, честта на професията заемаха вече много по-малко място. Но все пак имаше една усъвършенствана данъчна система за преразпределение, която позволяваше да се поддържа животът на безполезните, неспособните и вредните; към тях донякъде се числях и аз. Накратко, живеехме в смесена икономика, развиваща се лека-полека по посока на все по-откровения либерализъм, който постепенно преодоляваше предпазните мерки към заемите с лихва и, по-общо казано, към парите, все още съществуващи в страните със стари католически традиции. Те нямаше да имат никаква реална печалба от това развитие. Някои млади дипломанти на НЕС[112], много по-млади от Жан-Ив — дори незавършили още окончателно — се впускаха веднага в борсови спекулации, без дори да планират търсене на редовно платена служба. Те притежаваха компютри, свързани с интернет, сложен софтуер, с който да следят пазарите. Доста често образуваха клубове, за да взимат решения за по-големи капиталовложения. Живееха с компютъра си, оставаха свързани по двайсет и четири часа, не ходеха никога на почивка. Целта им, на всички, беше изключително проста — да станат милиардери преди още да навършат трийсет.

Жан-Ив и Валери бяха част от едно междинно поколение, за което бе все още трудно да си представи кариера извън дадено предприятие или в краен случай извън обществения сектор; малко по-възрастен от тях, и аз бях горе-долу в същото положение. И тримата бяхме уловени в една социална система, като насекоми в парче кехлибар; нямахме никаква възможност за връщане назад.

Сутринта на 1 март Валери и Жан-Ив постъпиха официално на работа в групата „Орор“. Още в понеделник, четвърти март, щеше да се състои среща на висшите служители, отговорни за проекта „Елдорадор“. Главната дирекция беше възложила проучване под формата на прогноза за бъдещето на ваканционните клубове на „Профили“ — доста известна консултантска фирма за изучаване на социологията на поведението.

Влизайки за първи път в заседателната зала на 23-ия етаж, Жан-Ив бе все пак доста впечатлен. Бяха се събрали около двайсетина души, работили вече години наред в „Орор“, а на него се падаше сега задължението да ръководи групата. Валери се настани веднага от лявата му страна. Беше прекарал уикенда в изучаване на документацията — познаваше името, точната длъжност и професионалното минало на всеки един от присъстващите около масата и въпреки това не можа да преодолее лекото чувство на тревога. Един сивкав ден настъпваше в проблемните покрайнини на Есон. Когато Пол Дюбрюл и Жерар Пелисон решиха да построят административната си сграда в Еври, те бяха заложили на евтината земя, на близостта на южната магистрала и на летище „Орли“ — по това време кварталът беше спокоен. Днес общините наоколо се славеха с най-високия процент престъпност в цяла Франция. Всяка седмица имаше нападения на автобуси, на жандармерийски автомобили, на пожарникарски коли; дори нямаше точна отчетност на набезите и на кражбите; според някои оценки реалната цифра представлявала постъпилите жалби, умножени по пет. Сградата на предприятието се охраняваше двайсет и четири часа от група въоръжени пазачи. Вътрешно циркулярно писмо препоръчваше да се избягва след определен час общественият транспорт. За служителите, които работеха до късно и нямаха лично превозно средство, „Орор“ бе договорила цена с една фирма за таксита.

Когато пристигна Линдсе Лагариг, специалистът по социология на поведенията, Жан-Ив изпита чувството, че се намира на познат терен. Социологът беше на около трийсет години, с оплешивяло чело и коса, вързана на опашка; носеше анцуг „Адидас“, тениска „Прада“ и маратонки „Найк“ в окаяно състояние — с една дума, приличаше на социолог по поведението. Започна с раздаването на съвсем тъничко досие, състоящо се предимно от графики със стрелки и кръгове — в чантата му нямаше нищо друго. Първата страница представляваше фотокопие на статия от „Нувел Обсерватьор“, по-точно, редакционната статия на ваканционната притурка на списанието, озаглавена „Да пътуваме различно“.

„През 2000 година — започна Лагариг да чете статията на глас — изтече времето на масовия туризъм. Сега хората мечтаят за пътешествието като за лично постижение с морални измерения.“ Този встъпителен пасаж му се струваше симптоматичен за настъпващите промени. Той побърбори няколко минути по темата, след което прикани присъстващите да обърнат внимание на следните изречения: „През 2000 година хората разсъждават върху вида туризъм, който уважава другите. Също така ние, привилегированите, бихме желали да не тръгваме само заради егоистично удоволствие, а за да демонстрираме под някаква форма солидарността си.“

— Колко са платили на този тип за проучването? — запита Валери дискретно Жан-Ив.

— Сто и петдесет хиляди франка.

— Просто не мога да повярвам… Дали работата на този тъпак ще се изчерпи с четене на фотокопие от „Нувел Обс“?

Линдсе Лагариг продължи да парафразира приблизително съдържанието на статията, след което прочете трети пасаж с нелепо приповдигнат тон: „През 2000 година — възкликна той — хората искат да са номади. Тръгват с влак или кораб по реките и океаните и в ерата на бързината преоткриват насладата на бавността. Загубват се в безкрайната тишина на пустините, а после изведнъж се гмуркат в кипежа на големите столици. И винаги с една и съща страст…“ Етика, лично постижение, солидарност, страст — според него ключовите думи бяха изречени. При тези нови обстоятелства не биваше да се учудваме, че системата на ваканционните клубове, основаваща се на егоистичното затваряне в себе си и на уеднаквените нужди и желания, среща непрекъснати затруднения. Времето на хората с тен е окончателно отминало — онова, което търсят съвременните летовници, е автентичността, откривателството, чувството за нещо споделено. По-общо казано, фордисткият модел за почивка, характеризиращ се с прословутите „4 S“: Sea, Sand, Sun… and Sex[113], е отживелица. Както това блестящо е показано в трудовете на Мишки и Браун, всички в професията трябва от сега нататък да са готови да планират дейността си в една постфордистка перспектива.

Социологът беше обигран, можеше да продължава часове наред.

— Извинете… — прекъсна го Жан-Ив с глас, в който прозираше раздразнение.

— Да?… — социологът му отправи омайна усмивка.

— Струва ми се, че всички около тази маса без изключение са наясно, че системата на ваканционните клубове среща в момента трудности. Ние не очакваме от вас да ни описвате до безкрай какво е характерно за проблема, а да се опитате, макар и минимално, макар и най-общо, да посочите някакъв изход от него.

Линдси Лагариг остана със зяпнала уста, не беше предвидил възражения от този род.

— Струва ми се… — изпелтечи той най-сетне, — струва ми се, че за да се разреши един проблем, е твърде важно да бъде уточнен и да се знае какво го е причинило.

Още една празна фраза — помисли си Жан-Ив вбесен; не само празна, но в случая и невярна. Причините бяха явно част от общо социално движение, което те не бяха в състояние да променят. Просто трябваше да се приспособят към него и нищо повече. Как можеха да се приспособят, този тъпак явно нямаше ни най-малка представа.

— Това, което ни казвате в общи линии — поде отново Жан-Ив, — е, че системата на ваканционните клубове е изживяна.

— Не, не, съвсем не… — социологът започваше да губи почва. — Мисля… просто мисля, че трябва да се помисли.

— За какво ти плащат, тъпако? — измърмори полугласно Жан-Ив, преди да се обърне към всички: — Добре, ще се опитаме да помислим. Благодаря ви, господин Лагариг, за това изложение, струва ми се, че днес нямаме повече нужда от вас. Предлагам да прекъснем за десет минути, колкото да изпием по едно кафе.

Обиден, специалистът по социология на поведението прибра диаграмите си. В началото на заседанието Жан-Ив подреди бележките си и взе думата:

— Между 1993 и 1997 година, както знаете, „Клуб Медитеране“ премина през най-тежката криза в историята си. Конкурентите и имитаторите се бяха умножили, бяха взели съставките на формулата на Клуба, без да ги променят, но сваляйки значително цените — и търсенето намаляваше безпрепятствено. Как успяха да се справят с положението? Основно като и те намалиха цените. Но не ги свалиха до нивото на конкуренцията — знаеха, че се ползват с преимуществото на ветерани и че имат репутация, имидж; знаеха, че клиентите им могат да приемат известна ценова разлика, която определяха според мястото и след щателни проучвания и която беше между 20% и 30% и даваше възможност на хората да се възползват от автентичната формула „Клуб Мед“, така да се каже, в „оригинал“. Това е първата посока за размисъл, която ви предлагам да проучите през идните седмици — имат ли ваканционните клубове място на пазара по формула, различна от тази на Клуба? И ако имат, можем ли да я очертаем, да си представим клиентелата, към която ще се стремим? Всичко това съвсем не е очевидно.

— Аз идвам — продължи той, — както всички знаете, от „Нувел Фронтиер“. Ние също, макар това да не е най-известният сектор в дейността на групата, създадохме ваканционни клубове „Ле Паладиен“. Горе-долу по същото време, както и „Клуб Мед“, срещнахме трудности с тези клубове, но ги разрешихме много бързо. Защо? Защото бяхме първият френски туроператор. След като се запознаваха със страната, нашите туристи изявяваха в повечето случаи желание да удължат престоя си под формата на курорт. Маршрутите ни са основателно известни като доста трудни, изискващи добро физическо състояние. Веднъж добрали се с толкова труд до нашивката „пътешественик“, клиентите ни в голямата си част бяха щастливи да влязат за малко и в кожата на обикновени туристи. След успеха на тази формула ние решихме да включим автоматически курортното продължение в повечето маршрути — това позволяваше да раздуем продължителността в каталога: както знаете, един курортен ден, излиза много по-евтино от един екскурзионен ден. При тези условия очевидно беше много лесно да използваме предимно собствените си хотели. Ето и втората посока за размисъл, която ви предлагам — възможно е спасението на ваканционните клубове да е осъществимо чрез по-тясното сътрудничество с туроператорството. И тук е необходимо да проявите въображение и да не се ограничите в онова, което е налице в момента на френския пазар. Очаквам от вас да проучите нова област, може би ще спечелим много, ако се съюзим с големите туристически фирми в Северна Европа.

След съвещанието една жена на около трийсет години с красиво светло лице се приближи до Жан-Ив. Казваше се Марилиз Льо Франсоа и отговаряше за комуникациите.

— Исках да знаете, че оценявам високо изказването ви… — каза му тя. — Беше необходимо. Струва ми се, че успяхте да мотивирате хората отново. Сега всички съзнават, че някой е поел кормилото, сега вече ще можем наистина да се заловим за работа.

4

Не беше толкова лесно и те бързо си дадоха сметка за това. По-голямата част от туроператорите, британските и най-вече германските, притежаваха вече собствени вериги от ваканционни клубове; нямаха никакъв интерес да влязат в съдружие с други групи. Всички контакти, осъществени в тази посока, се провалиха. От друга страна, „Клуб Медитеране“ сякаш бе открил стандартната и окончателна формула за ваканционния клуб; от създаването му нито един конкурент не бе успял да предложи нещо наистина новаторско.

Най-сетне две седмици по-късно на Валери й хрумна една идея. Беше почти десет часът вечерта; пиеше чаша шоколад, преди да се прибере, отпусната в едно кресло насред кабинета на Жан-Ив. И двамата бяха изтощени, бяха работили цял ден върху финансовия баланс на клубовете.

— Всъщност може би грешим, като разделяме маршрутите от курортния престой.

— Какво искаш да кажеш?

— Спомни си „Нувел Фронтиер“ — дори и извън курортните продължения винаги много се харесваше включването на един ден за почивка и плаж. Хората се оплакваха най-много от непрекъсната смяна на хотели. Мисля, че трябва да съчетаваме систематично екскурзиите с плажната почивка — един ден екскурзия, един ден почивка и така нататък. С връщане всяка вечер в хотела или поне всяка втора вечер в случаите на дълги екскурзии, но без да трябва да стягат багажите си и да освобождават стаите.

— И клубовете предлагат екскурзии, хич не съм сигурен, че вървят добре.

— Да, но те се плащат допълнително, а французите мразят да плащат допълнително. Освен това трябва да ги обявиш на място — хората се колебаят, увъртат, не могат да изберат и в края на краищата не предприемат нищо. Всъщност обичат да откриват нови места, но при условие че всичко е предварително смляно. И най-вече обожават всичко да е включено в цената.

Жан-Ив помисли малко, сетне каза:

— Знаеш ли, никак не е глупаво това, което предлагаш… Освен това би трябвало да може да се организира доста бързо — още това лято, мисля, можем да въведем формулата като допълнение към обикновените престои. Ще я наречем „Открития с Елдорадор“ или нещо от този род.

Преди да започне кампанията, Жан-Ив се посъветва с Льоген; много бързо разбра, че той няма никакво желание да вземе становище нито в едната, нито в другата посока. „Отговорността е изцяло ваша“ — каза му той сдържано. Слушайки Валери да разказва за работата си, аз си давах сметка, че познавам много малко света на висшите чиновници. Дори тандемът, който образуваха с Жан-Ив, беше сам по себе си доста необичаен. „При нормални обстоятелства — ми каза тя — той щеше да има за помощник момиче, което мечтае да заеме мястото му. Това е повод за сложни изчисления в предприятията — понякога имаш сметка да се провалиш, но при положение че можеш да прехвърлиш отговорността върху някой друг.“ В случая те се намираха в, общо взето, здравословна ситуация — никой от групата нямаше желание да заеме мястото им; повечето от чиновниците смятаха покупката на „Елдорадор“ за грешка.

Тя работи много до края на месеца с Марилиз Льо Франсоа. Каталозите за летните ваканции трябваше да са готови до края на април, това беше последният срок, дори беше малко късно. Даде си веднага сметка — информациите на Джет Тур за клубовете бяха в окаяно състояние. „Ваканциите в «Елдорадор» напомнят на онези вълшебни мигове в Африка, когато горещината спада и цялото село се събира около дървото за съвещания или взимане на решения, за да чуе старите мъдреци…“ — четеше тя на Жан-Ив. — „Как да им повярваш, кажи ми честно, особено с тези снимки на аниматорите, които подскачат във въздуха с жълтите си костюми като истински глупаци. Ама наистина за нищо не става.“

— А мотото „Елдорадор, ти си нов кръгозор“ как ти се струва?

— Не знам, вече нищо не знам.

— За формулата на обикновените клубове е вече късно, каталозите са разпространени. Единственото сигурно нещо е, че с каталога „Открития“ трябва да започнем от нула.

— Мисля, че трябва — намеси се Марилиз — да играем със съпоставянето на суровите условия и лукса. Ментов чай насред пустинята, но сервиран на скъпи килими…

— Да, пак вълшебни мигове… — каза Жан-Ив уморено. Той се надигна с мъка от стола си. — Не забравяйте да споменете някъде „вълшебните мигове“, колкото и да е странно, но винаги имат успех. Оставям ви и се връщам към фиксираните разходи…

Несъмнено на него му се падаше най-неблагодарната част от работата, Валери го съзнаваше напълно. Самата тя нямаше никаква представа от управлението на хотелите — само някакви смътни спомени от следването. „Едуард Янг, собственик на тризвезден хотел с ресторант, счита за свой дълг да задоволи максимално клиентелата си; той се стреми непрекъснато към нововъведения, които да отговарят на изискванията. Знае от опит, че закуската е важен момент, от който зависи хранителното равновесие на целия ден и който допринася изключително много за създаването на имидж на хотела.“ Това й се беше паднало за домашно през първата година. Едуард Янг решаваше да направи статистическа анкета на клиентите си, която се основаваше най-вече на броя на посетителите по стаи (неженени, двойки, семейства). Трябваше да анализират анкетата, да изчисляват и т.н., домашното завършваше с въпроса: „Смятате ли, че семейното положение може да бъде критерий за консумацията на пресни плодове на закуска?“

Ровейки из книжата си, тя успя да намери една от темите за пробен изпит от времето на следването й, която отговаряше на сегашното положение. „Вие сте назначен за отговорник по маркетинга в международната дирекция на групата «Южна Америка». Тя е купила току-що хотел-ресторанта «Антилските острови», четиризвезден комплекс със сто и десет стаи, разположен на брега на морето в Гваделупа. Построен през 1988-а и ремонтиран през 1996-а, той има понастоящем огромни проблеми. Заетите стаи са средно 45%, което е далеч под очаквания праг на рентабилност.“ Беше получила 18 точки от 20 възможни, което можеше да се счита за добро предзнаменование. Навремето всичко това й се струваше пълна измислица, и то не много убедителна. Изобщо не можеше да си се представи като отговорничка по маркетинга в групата „Южна Америка“, нито където и да било другаде. Беше игра — не особено интересна, нито особено трудна интелектуална игра. Сега вече не играеха, или може би играеха, но като залагаха кариерата си.

Връщаше се толкова изтощена от работа, че нямаше сили да се люби, най-много един минет, заспиваше, докато членът ми беше в устата й. Прониквах в нея обикновено сутрин, когато се събуждаше. Оргазмите й бяха по-малко бурни, по-сдържани, сякаш приглушени от пелената на умората; мисля, че я обичах все повече и повече.

В края на април каталозите бяха готови и разпространени по петте хиляди туристически агенции — почти цялата туристическа мрежа на Франция. Следваше да се занимаят с инфраструктурата на екскурзиите, за да бъде всичко готово до 1 юли. Предаването от уста на уста беше изключително важно при пускането на този вид нов продукт — една анулирана или лошо организирана екскурзия можеше да означава загуба на много клиенти. Бяха решили да не инвестират в голяма рекламна кампания. Интересно, но Жан-Ив, който се бе специализирал в маркетинга, не вярваше много на рекламата. „Може да е полезно за промяната на даден имидж — казваше той, — но ние не сме на този етап. В момента най-важното за нас е доброто разпространение, както и да създадем убеждението, че продуктът е надежден.“ Затова пък инвестираха много в информирането на туристическите агенции; бързото и спонтанно предлагане на продукта от агентите по гишетата беше жизненоважно. С това се зае най-вече Валери, която познаваше добре средата. Тя си спомняше за ХПД/СГНУПС, които бе овладяла по време на следването си (Характеристики — Предимства — Доказателства/Сигурност — Гордост — Новост — Удобства — Пари — Симпатии); спомняше си и за действителността, която бе безкрайно по-проста. Но продавачките бяха в по-голямата си част много млади, току-що завършили професионалното си образование, тъй че бе по-добре да им говори на езика, който бяха подготвени да очакват. Разговаряйки с някои от тях, тя си даде сметка, че типологията на Барма все още се изучаваше в училищата. (Купувачът техничар — интересува се главно от самия продукт; чувствителен към количествените му страни, отдава най-голямо значение на техническия аспект и на новостта. Преданият купувач — доверява се сляпо на продавача, защото не разбира от продукта. Купувачът съучастник — приема на драго сърце предложеното му от продавача, стига той да умее да установи добра междуличностна комуникация. Купувачът използвач — той е манипулатор, чиято стратегия е да се запознае директно с доставчика, за да може да извлече максимална полза. Перспективният купувач — внимателен към продавача, когото уважава, и към предложения продукт, той познава нуждите си и общува с лекота.) Валери беше с пет или шест години по-голяма от тези момичета, беше тръгнала от нивото, на което те се намираха в момента, и бе постигнала професионален успех, за който повечето дори не смееха да мечтаят. Те я гледаха с малко глуповато възхищение.

Имах ключ от апартамента й, вече; обикновено, докато я чаках вечер, четях „Курс по философия на позитивизма“ на Огюст Конт. Обичах този текст, скучен и гъст; понякога препрочитах една и съща страница три или четири пъти. Нужни ми бяха около три седмици, за да довърша петдесетия урок — „Предварителни съображения по отношение на социалната статика, или обща теория за спонтанния естествен строй на човешките общества“. Несъмнено ми беше необходима някаква теория, с която да обясня настоящото си обществено положение.

„Работиш прекалено много, Валери…“ — казах й аз една майска вечер, докато си почиваше, сгърчена от умора, на канапето в хола. „Трябва поне да има някакъв смисъл от това. Трябва да слагаш поне пари настрана, иначе ще ги изхарчим тъй и тъй по най-тъпия начин.“ Тя се съгласи с мен. На другата сутрин се освободи за два часа и отидохме в „Креди Агрикол“ на Порт Орлеан, за да открием обща сметка. Направи ми пълномощно и два дни по-късно аз отидох отново, за да обсъдя въпроса с банковия съветник. Реших да блокирам двайсет хиляди франка месечно от заплатата й, половината в осигурителен влог, а другата в жилищен влог. Вече прекарвах почти цялото си време при нея, нямаше смисъл да запазвам апартамента си.

Предложението излезе от нея в началото на юни. Бяхме се любили през по-голямата част от следобеда — прегърнати сред чаршафите, ние правехме дълги паузи, после тя ме любеше с ръка или с уста, преди да проникна в нея, нито тя, нито аз бяхме стигнали до оргазъм, при всяко нейно докосване аз бях готов без проблеми, а котенцето й беше през цялото време влажно. Чувстваше се добре, виждах това, успокоение бе завладяло погледа й. Към девет часа ми предложи да вечеряме в един италиански ресторант близо до парка „Монсури“. Нощта още не беше напълно паднала; времето беше много меко. Трябваше да мина покрай къщи след това, ако исках както обикновено да отида на работа с костюм и вратовръзка. Келнерът ни донесе два коктейла по рецепта на ресторанта.

— Знаеш ли, Мишел… — каза ми тя, след като той се отдалечи, — защо не се настаниш у дома. Мисля, че не ни е нужна повече тази комедия на независимостта. Или, ако предпочиташ, можем да наемем заедно апартамент.

Да, в известен смисъл предпочитах; щях да имам повече чувството за ново начало, да речем. За първо начало, по-точно казано, що се отнасяше до мен, пък и за нея в крайна сметка. Човек свиква с изолацията и с независимостта и това не е непременно добър навик. Ако исках да изживея нещо, приближаващо се до семейството, явно моментът беше сега. Естествено, познавах неудобствата на формулата; знаех, че желанието се износва по-бързо при установените двойки. Но то се износва така и така, това е законът на живота и тогава е може би възможно да се постигне друг вид съюз — много хора са си го мислели независимо от всичко. Във всеки случай тази вечер желанието ми към Валери далеч не се беше износило. Преди да тръгна, я целунах по устата; тя разтвори широко устните си, отдавайки се изцяло на целувката. Пъхнах ръка в анцуга й, в гащичките й и положих длани върху дупето й. Тя отдръпна лице и огледа улицата наляво и надясно — беше напълно пуста. Коленичи на тротоара, отвори ципа ми, взе в устата си члена ми. Облегнах се на оградата на парка, бях готов да се изпразня. Тя отдръпна устата си и продължи с двата си пръста, пъхна другата ръка в панталона ми и започна да гали тестикулите ми. Затвори очи; изпразних се върху лицето й. В този миг ми се стори, че ще избухне в сълзи, но не го стори, само облиза спермата, която се стичаше по бузите й.

Още на другата сутрин започнах да пускам обяви; търсех нещо по-скоро на юг предвид работата на Валери. След една седмица намерих — беше голям четиристаен апартамент на трийсетия етаж в небостъргача „Опал“, близо до Порт дьо Шоази. Дотогава не бях имал хубав изглед към Париж, не го бях и търсил чак толкова, честно казано. В момента на пренасянето си дадох сметка, че не държа на нищо в апартамента си. Бих могъл да извлека от това известна радост, да изпитам нещо като опиянение от независимостта си; а аз, напротив, дори леко се изплаших. Могъл съм значи да живея четирийсет години, без да установя дори и най-малка, макар и минимално лична, връзка с някой предмет. Имах общо и за всичко два костюма, които сменях от време на време. Книги да, имах книги, но можех всичките да си ги купя отново, нито една не беше особено ценна или рядка. Няколко жени бяха пресекли пътя ми; не бях запазил никаква снимка, никакво писмо. Нямах и снимки от себе си — от това какъв съм бил на петнайсет, двайсет или трийсет години не пазех никакъв спомен. Нямаше и действително лични книжа — самоличността ми се изчерпваше с няколко документа, които можеха да се поберат лесно в една обикновена папка. Погрешно е да се твърди, че човешките същества са уникални, че носят в себе си някаква незаменима особеност; поне що се отнася до мен, не усещах и следа от такава особеност. Най-често напразно се напъваме да различим отделните съдби, отделните характери. Всъщност идеята за неповторимостта на човешката личност е абсурдно помпозна. Човек си спомня за собствения си живот, пише някъде Шопенхауер, малко по-добре, отколкото за роман, прочетен в миналото. Точно така — само малко по-добре.

5

През втората половина от юни Валери имаше отново много работа; проблемът при работата с различни страни е, че поради часовите различия можеш да се окажеш зает двайсет и четири часа. Беше все по-горещо, лятото обещаваше да е прекрасно; за момента не извличахме особена полза от това. Обичах да отскачам след работа в „Танг Фрер“; опитах се да се науча да готвя азиатска кухня. Но беше твърде сложно за мен, трябваше да намеря ново равновесие между съставките, да свикна с особения начин на нарязване на зеленчуците, което представляваше едва ли не друга умствена нагласа. Задоволих се с италианската кухня, която ми беше все пак по-достъпна. И през ум не ми бе минавало, че някой ден ще мога да изпитам удоволствие от готвенето. Любовта ни прави светци.

В петдесетия урок по социология Огюст Конт оборва това „странно метафизично отклонение“, според което схващането за семейството се основава на типа общество. „Изграден главно върху привързаността и признанието — пише той, — домашният съюз има за цел да задоволи пряко, по силата на самото си съществувание, сбора от симпатикови инстинкти, независимо от каквато и да е била мисъл за активно и постоянно сътрудничество с определена цел, с изключение на целта на собственото му формиране. Когато за съжаление координирането на трудовите задачи се превърне в единствен принцип на връзката, домашният съюз започва неизбежно да дегенерира в обикновена асоциация, чиито основи в повечето случаи много скоро се разпадат.“ В работата си продължавах да върша задължителния минимум; наложи ми се все пак да организирам две-три важни изложби, справих се без особени затруднения. Не е много трудно да работиш като чиновник, достатъчно е да си малко по-подреден, да взимаш бързо решения и да се придържаш към тях. Много скоро разбрах, че не е нужно да вземеш най-доброто решение; достатъчно е, в повечето случаи, просто да вземеш някакво решение, стига да го направиш бързо; поне в обществения сектор е така. Отхвърлях художествените проекти и подкрепях други, не го правех, следвайки някакви особено строги критерии, нито веднъж в продължение на десет години не ми се бе случило да поискам допълнителна информация; не изпитвах никакви угризения. Всъщност нямах особено високо мнение за творците на съвременното изкуство. Повечето от ония, които познавах, се държаха съвсем като предприемачи — следяха внимателно новите пазарни ниши и се опитваха бързо да ги заемат. Подобно на предприемачите, и те идваха все от едни и същи училища, произведени по същия калъп. Все пак имаше някои различия — в областта на изкуството премиите за новаторство бяха по-големи, отколкото в другите професионални сектори; освен това художниците действаха на глутници или създаваха мрежи, за разлика от предприемачите — самотни същества, обкръжени от врагове; акционерите бяха винаги готови да ги зарежат, висшите чиновници — да ги предадат. В проектите на артистите, с които се занимавах, усещах много рядко истинска вътрешна необходимост. И все пак в края на юни се състоя изложбата на Бертран Брьодан, когото бях поддържал разпалено от самото начало — за голямо учудване на Мари-Жан, която беше свикнала с безразличното ми покорство и която произведения от този тип по принцип дълбоко отвращаваха. Той не се вписваше съвсем в определението млад художник, беше на четирийсет и три години и физически изглеждаше по-скоро изхабен — приличаше на образа на впиянчения поет от „Полицаят в Сент Тропе“. Беше се прочул най-вече с това, че слагаше месо в гащите на млади жени и го оставяше да се вмирише или отглеждаше мухи в собствените си изпражнения, след което показваше всичко това по изложбените зали. Никога не бе имал особен успех, нито бе част от преуспяващите кръгове, а и упорстваше в тенденцията trash[114] която беше вече поостаряла. Усещах у него една неподправеност — но може би това беше просто неподправеността на провала. Не изглеждаше особено уравновесен. Последният му проект беше по-лош от предишните — или по-добър, зависи. Беше направил видеозапис на истории с трупове на хора, съгласили се да предоставят след смъртта си тялото си на науката — например да послужат за упражнения по дисекция в медицинските факултети. Няколко истински студенти по медицина трябваше да се смесят със зрителите и да показват от време на време отрязани ръце или изтръгнати от орбитите им очи — с други думи, да правят онези шегички, които според легендата са любимо занимание на студентите по медицина. Извърших грешката да заведа Валери на откриването, макар да беше вече изтощена от деня си. С учудване забелязах, че има доста хора, между които няколко важни личности — нима това беше началото на период на благосклонност за Бертран Брьодан? След половин час тя не издържаше повече и ме помоли да си тръгваме. Един студент по медицина застана неподвижно пред нея, държейки в ръката си отрязан полов член, около тестисите имаше още косми. Тя извърна с погнуса глава и ме повлече към изхода. Избягахме в кафенето „Бобур“.

Половин час по-късно се появи Бертран Брьодан, придружен от две-три познати ми момичета и от още няколко души, между които разпознах директора на благотворителния сектор към Касата за стоки на склад и консигнация. Настаниха се на съседна маса; не можех да не отида да ги поздравя. Брьодан явно се зарадва, че ме вижда, вярно е, че тази вечер бе получил сериозна подкрепа от мен. Разговорът се проточи и Валери се присъедини към нас. Не си спомням кой предложи да отидем да пийнем по едно в „Бар-бар“; най-вероятно самият Брьодан. Направих грешката да приема. Повечето от разменните клубове[115], които се бяха опитали да включат в седмичната си програма вечер със СМ[116], се бяха провалили. Затова пък „Бар-бар“, специализиран от самото начало изключително в садо-мазохистичните практики, без да изисква на входа непременно „кодово облекло“ — освен при определени случаи, — беше претъпкан от самото си откриване. Доколкото знаех, средата СМ беше доста своеобразна, състояща се от хора, които нямат никакъв интерес към обикновените сексуални практики, поради което не желаят да посещават заведенията за класически групов секс.

До входа жена на около петдесет години с кукленско лице, с белезници и със завързана уста обикаляше в една клетка. Взрях се по-внимателно и забелязах, че и краката й не са свободни, глезените й бяха оковани в железни вериги, прикрепени към решетката; единственото й облекло беше корсет от черен скай, върху който висяха огромните й отпуснати гърди. Тя беше робиня и, както бе прието тук, господарят й щеше да я обяви на търг, наддаването щеше да продължи през цялата вечер. Нямаше вид на човек, който се забавлява особено, забелязах, че се върти непрекъснато, опитвайки се да скрие затлъстелия си задник; това обаче беше невъзможно, клетката беше открита от четирите си страни. Вероятно изкарваше така прехраната си, бях чувал, че можеш да бъдеш нает като роб срещу хиляда или хиляда и двеста франка на вечер. Имах чувството, че беше дребна чиновничка — например телефонистка в Осигурителната каса, — която работеше тук, за да изкара месеца. Имаше само една свободна маса, близо до входа към салона за мъчения. Малко след като седнахме, покрай нас мина един висш чиновник, напълно плешив, с шкембе, в костюм от три части, когото черна господарка с гол задник влачеше на каишка. Когато се изравниха с масата ни, тя му заповяда да се съблече до кръста. Той се подчини. Тя измъкна от чантата си железни клещи; гърдите му бяха твърде тлъсти и издути за мъж. Тя защипа с клещите зърната му, които бяха продълговати и зачервени. Той изкриви лицето си от болка. Тя подръпна отново каишката — и той клекна отново на четири крака и се повлече след нея; гънките на корема му, белезникави в слабото осветление, се тресяха. Поръчах си едно уиски, а Валери — портокалов сок. Погледът й остана упорито сведен над масата; не наблюдаваше какво става около нея, нито пък участваше в разговора. За разлика от нея Маржори и Жералдин, двете момичета, които познавах от дирекцията по пластични изкуства, изглеждаха много възбудени. „Всичко е прекалено прилично тази вечер, прекалено прилично…“ — избоботи Брьодан разочарован. Обясни ни, че имало вечери, в които на клиентите им забивали игли в тестисите или в члена; веднъж дори видял как една господарка изтръгнала нокътя на един клиент с клещи. Валери потръпна погнусена.

— Според мен всичко това е повече от отвратително… — каза тя, неспособна да се сдържа повече.

— Защо отвратително? — възпротиви се Жералдин. — След като участниците имат свобода на избора, няма никакъв проблем. Това е един вид договор и нищо повече.

— Не мога да повярвам, че можеш свободно да избереш унижението и мъката. Но дори и това да е така, не ми се струва достатъчно като основание.

Валери беше наистина ядосана, помислих си дали да не избера подходящ момент, за да сменя темата с израело-палестинския конфликт, но после си дадох сметка, че въобще не ми пука за мнението на тези момичета; дори и ако спрат да ми се обаждат по телефона, това само щеше да намали служебните ми задължения. „Да, тези хора са доста отвратителни… — изцепих се и аз. — Вие също“ — добавих тихичко.

Жералдин не чу или се направи, че не чува. „Ако съм пълнолетна и съм направила вече своя избор — продължи тя — и ако моят фантазъм е да страдам, да изуча мазохистичното измерение на своята сексуалност, не виждам в името на какво биха могли да ми го забранят. Живеем все пак в демокрация…“ Вече започваше да се ядосва, усещах, че скоро ще се позове на правата на човека. При думата демокрация Брьодан й хвърли леко презрителен поглед и се обърна към Валери. „Имате право… — каза той мрачно, — абсолютно отвратително е. Когато видя някой да се съгласява да му изтръгнат нокътя с клещи, а после да серат отгоре му и той да яде лайната на палача си, намирам всичко това за отвратително. Но мен ме интересува именно отвратителната страна на човешката природа.“

След няколко секунди Валери запита измъчено: „Защо?…“

— Не знам — отговори Брьодан простичко. — Не вярвам в прокълнатата страна, защото не вярвам в проклятието като такова, нито на благословията. Но имам чувството, че с приближаването до мъката и жестокостта, до потисничеството и робството се докосваме до същността, до съкровената природа на сексуалността. Не мислите ли?… — този път се обръщаше към мен. Не, не мислех. Жестокостта е древна при човека, среща се още при най-примитивните народи — още в първите племенни войни победителите са имали грижата да запазят живота на някои от своите пленници, за да могат по-късно да ги убият с ужасни изтезания. Тази склонност, повтаряща се през цялата история, е неизменна и до днес — винаги щом някоя война, гражданска или с външен враг, е позволявала да изчезнат моралните задръжки — независимо от расата, населението, културата — са се намирали човешки същества, готови да се отдадат на радостите на варварството и кланетата. Това беше доказвано, неоспоримо и постоянно, но нямаше нищо общо с търсенето на сексуалното удоволствие — също така древно, също така силно. С една дума, не бях съгласен; но съзнавах, както обикновено, че спорът беше безмислен.

— Хайде да се огледаме наоколо… — каза Брьодан, след като си изпи бирата.

Последвах го — към мен се присъединиха и останалите — в първия салон на мъченията. Представляваше сводесто мазе с издадени камъни. Музикалният фон се състоеше изключително от тържествени органови акорди, върху които се наслагваха виковете на изтезаваните. Направи ми впечатление, че басите на уредбата бяха страхотно усилени; почти навсякъде имаше червени точкови прожектори, маски и уреди за мъчения, окачени по рафтовете; обзавеждането им бе струвало цяло състояние. В една ниша някакъв плешив тип, от когото бяха останали само кожа и кости, висеше с ръце, стегнати в белезници, за тавана, краката му пък бяха приковани към дървено приспособление на около петдесет сантиметра над пода. Господарката му — с ръкавици и ботуши, облечена в черна изкуствена кожа, — се разхождаше около него, въоръжена с бич от много тънки ленти, инкрустирани с люспи от скъпоценни камъни. Първоначално тя го налага дълго по задника със силни и убедителни удари; типът беше с лице към нас, абсолютно гол, и крещеше от болка. Около двойката се образува малка група.

— Тя е сигурно на второ ниво… — прошепна ми Брьодан. — Първото е, когато спираш, щом се появи кръв.

Членът и торбичките на типа висяха в нищото, много дълги и някак разкривени. Господарката му го заобиколи, бръкна в чантичката, закрепена на колана й, извади няколко рибарски кукички и ги заби в торбичките му; на повърхността избиха няколко капки кръв. После, вече по-леко, започна да налага гениталните му части. Движеше се наистина по ръба — ако една от лентите се закачеше за някоя от кукичките, кожата на тестисите му щеше да се съдере. Валери извърна глава и се сгуши в мен. „Хайде да си тръгваме… — каза тя с умоляващ глас, — хайде, ще ти кажа защо.“ Върнахме се в бара; останалите бяха толкова захласнати в представлението, че не ни обърнаха никакво внимание. „Момичето, което налагаше онзи тип… — прошепна тя, — ами… познах я. Виждала съм я само веднъж, но съм сигурна, че е тя… Това е Одре, жената на Жан-Ив.“

Тръгнахме си веднага след това. В таксито Валери седеше неподвижна, смазана. Продължи да мълчи и в асансьора, докато стигнахме апартамента. Едва след като затворихме вратата зад нас, се обърна към мен:

— Мишел, не ме ли намираш за твърде традиционна?

— Не, и аз изпитвам ужас от подобни неща.

— Разбирам, че съществуват палачи — това ме отвращава, но знам, че има хора, които изпитват удоволствие да измъчват други хора; онова, което не разбирам, е съществуването на жертвите. Не мога да разбера как едно човешко същество може да стигне дотам, че да предпочита страданието пред удоволствието. Не знам, трябва да бъдат превъзпитани, трябва да бъдат обичани, да бъдат научени на удоволствие.

Повдигнах рамене, за да покажа, че темата е извън моята компетентност — нещо, което ми се случваше сега почти при всички обстоятелства в живота ми. Нещата, които хората правят, онези, които се съгласяват да изтърпят… от това не можеше да се извлече нищо, никакво общо заключение, никакъв смисъл. Съблякох се мълчаливо. Валери седна до мен на леглото. Усещах, че е още напрегната и погълната от темата.

— Онова, от което се страхувам в цялата тази работа — продължи тя, — е, че няма вече никакъв физически контакт. Всички носят ръкавици и използват уреди. Кожите изобщо не се докосват, няма никакви целувки, никакъв допир, поне някаква ласка. За мен това е точно обратното на сексуалността.

Беше права, но предполагах, че последователите на СМ намираха своите практики за апотеоз на сексуалността, за нейна върховна форма. Всеки оставаше затворен в собствената си кожа, изцяло отдаден на усещанията си за уникалност; и това беше начин да се погледне на нещата. Едно беше сигурно обаче — тези места ставаха все по-популярни. Никак не ми беше трудно да си представя, че ги посещават момичета като Маржори и Жералдин например, затова пък ми беше трудно да си представя, че са способни на онази степен на непринуденост, необходима за сношението и изобщо за всеки полов контакт.

— По-просто е, отколкото ти се струва… — казах най-сетне аз. — Съществува сексуалност на хора, които се обичат, и сексуалност на хора, които не се обичат. Когато възможността да се отъждествиш с другия изчезне, единственият начин остава страданието — и жестокостта.

Валери се сгуши в мен. „Живеем в странен свят…“ — каза тя. В известен смисъл беше останала наивна, предпазена от човешката действителност благодарение на безумното си работно време, което й даваше възможност само да напазарува, да си почине и да отиде отново на работа. Добави: „Не ми харесва светът, в който живеем.“

6

Трите основни очаквания на потребителите, които установихме вследствие на анкетата, са: желание за сигурност, желание за емоция, желание за естетика.

Бернар Гилбо

На 30 юни пристигнаха резултатите от направените в мрежата от туристически агенции резервации. Бяха отлични. Продуктът „Елдорадор — открития“ се оказа успешен и получаваше от самото начало по-добри резултати от „Елдорадор — обикновена формула“, където резервациите продължаваха да намаляват. Валери се реши на една седмица отпуска; заминахме при родителите й в Сен-Ке-Портрийо. Чувствах се малко стар в ролята на годеник, когото представят на семейството; бях в крайна сметка тринайсет години по-възрастен от нея, а и се намирах за първи път в подобно положение. Влакът спря на Сен Брийок, баща й ни чакаше на гарата. Той целуна горещо дъщеря си, притиска я дълго в прегръдките си, виждаше се, че му бе липсвала. „Малко си отслабнала…“ — каза й. После се обърна към мен и ми подаде ръка, без много да ме заглежда. И той беше притеснен, струва ми се: знаеше, че работя в Министерството на културата, а беше обикновен селянин. Майка й беше много по-приказлива, разпитва ме дълго за живота ми, за работата ми, хобитата ми. Не беше чак толкова трудно, Валери беше до мен; от време на време отговаряше вместо мен, разменяхме си погледи. Не успявах да си представя как бих се държал в подобно положение, ако имах деца някой ден; не можех да си представя почти нищо за бъдещето.

Вечерята беше наистина празнична, с омари, агнешко, сирена, ягодова торта и кафе. Лично аз се изкушавах да възприема всичко това като знаци, че съм приет, макар и да ми беше ясно, естествено, че менюто бе подготвено предварително. Валери пое голямата част от разговорите, разказваше най-вече за новата си работа — за която знаех почти всичко. Разходих погледа си по тъканта на пердетата, статуетките и украшенията, семейните фотографии в рамки. Намирах се в семейство и това беше вълнуващо и малко тревожно.

Валери настоя да спим в стаята, която е била нейна, когато е била девойка. „Ще е по-добре да спите в стаята за гости — протестираше майка й, — тук ще ви е много тясно.“ Вярно, че леглото беше малко тясно, но аз бях страшно развълнуван, сваляйки гащите на Валери и галейки котенцето й, защото си представях как е спала тук, когато е била на тринайсет или на четиринайсет. Загубени години, казах си аз. Коленичих пред леглото, смъкнах напълно гащите й, обърнах я към мен. Тя сключи вагината си около върха на члена ми. Играех си, прониквайки в нея, отдръпвайки се с по няколко сантиметра, с бързи леки движения, стиснал в ръцете си гърдите й. Тя получи оргазъм с приглушен вик и избухна в смях. „Родителите ми… — прошепна — още не спят.“ Влязох в нея отново, по-силно, беше мой ред да се изпразня. Тя ме наблюдаваше с блеснали очи и сложи едната си ръка върху устата ми точно в момента, в който идвах дълбоко в нея с дрезгаво ръмжене.

По-късно разгледах с любопитство мебелировката на стаята. Точно над Розовата библиотека[117], върху отделна етажерка, бяха подредени грижливо подвързани тетрадки. „А, това ли — каза тя. — Пишех ги, когато бях на десет, дванайсет години. Разгледай ги. Това са истории на Бандата на Петимата[118].“

— Как така?

— Непубликувани истории на Бандата на Петимата, написани от мен, но с герои от Бандата.

Извадих малките тетрадки — имаше „Бандата на Петимата в космоса“, „Бандата на Петимата в Канада“. Внезапно си представих едно малко момиченце с развинтено въображение, по-скоро самотно, което нямаше никога да опозная.

През последвалите дни не правихме нищо особено, освен че ходихме на плаж. Времето беше хубаво, но водата беше прекалено студена, за да се къпеш по-дълго. Валери лежеше изтегната под слънцето часове наред; постепенно се възстановяваше; последните три месеца бяха най-трудните в професионалния й живот. Една вечер, три дни след пристигането ни, аз й заговорих за това. Беше в „Бар Осеаник“, току-що си бяхме поръчали коктейли.

— Сега, след като въведохте новата формула, ще имаш по-малко работа, струва ми се.

— На първо време, да. — Усмивката й беше трезва: — Но много скоро ще трябва да мислим за нещо ново.

— Защо? Защо не спрете дотук?

— Защото играта е такава. Ако Жан-Ив беше тук, щеше да ти каже, че принципът на капитализма е такъв — не вървиш ли напред, умираш. Освен ако не си постигнал решително предимство в конкуренцията, върху лаврите на което можеш да почиваш няколко години; нашият случай обаче не е такъв. Принципът „Елдорадор — открития“ е добър, идеята е находчива, хитра, ако щеш, но не е истински новаторска, тя е просто добре премерена смесица от две съществуващи схващания. Конкурентите ще установят, че върви добре, и много скоро ще се появят в същата ниша. Не е особено сложно да го постигнат, беше малко по-трудно да се осъществи в такива кратки срокове. Сигурна съм, че „Нувел Фронтиер“ например са напълно способни да предложат нещо, с което ще ни станат конкуренция още следващото лято. Ако искаме да запазим предимството си, ще трябват нови нововъведения.

— И така до безкрай?

— Струва ми се, че да, Мишел. Плащат ми добре, намирам се в система, която познавам; приела съм правилата на играта.

Вероятно съм имал мрачен вид; тя ме прегърна през рамото.

— Хайде да се прибираме да ядем. Родителите ми ще ни чакат.

Върнахме се в Париж в неделя вечерта. Още в понеделник Валери и Жан-Ив имаха среща с Ерик Льоген. Той държеше да изрази задоволството на групата от първите резултати на тяхната акция за възстановяване. Дирекцията бе решила единодушно да им отпусне премия под формата на акции — истинско изключение за чиновници с по-малко от година трудов стаж в предприятието.

Вечерта вечеряхме тримата в един марокански ресторант на Рю де-з-Екол. Жан-Ив беше лошо избръснат, главата му клюмаше, беше леко подпухнал. „Мисля, че е започнал да пие — ми беше казала Валери в таксито. — Прекарал е ужасна ваканция с жена си и децата си на остров Ре. Трябваше да остане петнайсет дни, но си е тръгнал в края на първата седмица. Каза ми, че вече наистина не може да понася приятелите на жена си.“

Беше действително зле — не докосваше тажина[119] си и си наливаше непрекъснато вино.

— Готово! — подхвърли той с язвителен тон. — Готово, започваме да се приближаваме до големите мангизи! — Поклати глава и изпразни чашата си: — Извинявайте… — каза той, жалък, — извинявайте, не биваше да говоря така.

Положи върху масата леко треперещите си ръце, почака; треперенето постепенно спря. После погледна Валери право в очите.

— Разбра ли какво е станало с Марилиз?

— Марилиз Льо Франсоа ли? Не, не съм я виждала. Болна ли е?

— Не, не е болна. Прекара три дни в болницата с успокоителни, но не е болна. Нападнали са я и са я изнасилили, на връщане от работа, във влака за Париж миналата сряда.

Марилиз тръгна на работа на следващия понеделник. Явно бе получила нервен шок, движенията й бяха забавени, почти механични. Разказваше историята си с лекота, с прекалена лекота, не изглеждаше нормално — тонът й беше безличен, лицето й — безизразно и вкаменено, като че повтаряше машинално оплакването, направено в полицията. Излизайки от работа в 22 часа и 15 минути, решила да хване влака в 22 часа и 21 минути, смятайки, че така ще се прибере по-бързо, отколкото с такси. Вагонът бил три четвърти празен. Четирима типове се приближили до нея, започнали веднага да я обиждат. Доколкото разбирала, приличали на антилци. Тя се опитала да разговаря с тях, да се пошегува, в отговор получила няколко шамара, които едва не я убили. После се нахвърлили върху нея, двама я съборили на земята. Прониквали в нея грубо, безогледно, във всички възможни места. Всеки път, когато се опитвала да издаде звук, получавала юмручен удар или нова серия шамари. Това траяло дълго, влакът спирал няколко пъти, пътниците слизали и предвидливо сменяли купето. Сменяйки се в изнасилването, типовете продължавали да се шегуват и да я обиждат, наричали я мръсница и кошче за сперма. Накрая никой не останал в купето. Завършили, като плюли и се изпикали върху нея, застанали в кръг наоколо й, после я избутали с ритници и я скрили наполовина под една седалка, след това спокойно слезли на Лионската гара. Две минути по-късно се качили първите пътници и съобщили в полицията, която пристигнала веднага. Инспекторът не бил особено учуден; според него имала донякъде и късмет. Доста често се случвало, след като използвали момичето, тия типове да я довършат, като й пъхнат прът с гвоздеи или във вагината, или в ануса. Тази линия на метрото била обявена за опасна.

Циркулярно писмо припомни на служителите обичайните охранителни мерки, подчертавайки факта, че имат на разположение таксита, когато останат да работят до късно, и че са изцяло за сметка на предприятието. Усили се охраната на зданието и на паркинга.

Тази вечер Жан-Ив изпрати Валери, чиято кола беше на поправка. В момента, в който напускаше кабинета си, той хвърли поглед върху хаотичния пейзаж от самостоятелни къщи, търговски центрове, пътни детелини и небостъргачи. Далеч на хоризонта завесата от замърсен въздух придаваше на залеза причудливи оттенъци, бледолилави и зеленикави.

— Странно… — каза той, — ние сме тук, вътре в предприятието, като много добре угоявани товарни животни. А отвън са хищниците, животът на диваците. Веднъж бях в Сао Пауло, там еволюцията е доведена до своя край. Това дори вече не е град, а нещо като градска територия, която се простира, докъдето ти стигнат очите, с фавелас[120], с огромни административни сгради, с луксозни резиденции, обградени с въоръжени до зъби пазачи. Има повече от двайсет милиона жители, много от които се раждат, живеят и умират, без да напуснат границите на територията си. Там улиците са много опасни, дори и с кола могат много лесно да те нападнат на червен светофар, или да те подгони банда с мотори — най-добре екипираните имат автомати и гранатомети. За да се придвижат, бизнесмените и богатите хора използват почти изцяло хеликоптери; има писти за кацане почти навсякъде — на покривите на банковите билдинги, на банките или на жилищните сгради. На равнището на земята улицата е оставена на бедните — и на гангстерите.

Поемайки по южната магистрала, той добави тихо:

— В момента имам известни съмнения. Все по-често и по-често у мен се появяват съмнения дали си струва светът, който изграждаме.

Няколко дни по-късно същият разговор се повтори. След като паркира пред сградата на авеню Дьо Шоази, Жан-Ив запали цигара, замълча за няколко секунди, после се обърна към Валери:

— Много съм загрижен, за Марилиз… Лекарите казаха, че може да се върне на работа и наистина в известен смисъл тя е нормална, няма кризи. Но вече не поема никаква инициатива, като парализирана е. Всеки път, когато има нещо нерешено, идва да се съветва с мен; и ако не съм там, е способна да чака часове наред, без да си помръдне пръстчето. За отговорник за връзки с обществеността това никак не върви, не може да продължава така.

— Да не вземеш да я уволниш?

Жан-Ив изгаси цигарата си, остана дълго вгледан навън от колата в булеварда, стиснал волана с ръце. Изглеждаше все по-напрегнат и объркан; Валери забеляза, че дори по костюма му са се появили петна.

— Не знам — каза той накрая с мъка, — никога не ми се е налагало да правя подобни неща. Да я уволня, не, би било доста гадно; но ще трябва да й намеря друго място, където решенията за взимане ще са по-малко, по-малко контакти с хора. Още повече че откакто й се случи това, проявява склонност към расистки реакции. Това е нормално, разбираемо е, но в туризма е просто невъзможно. В рекламите, каталозите, във всичко, което е свързано най-общо с информацията, местните хора са представени като сърдечни, гостоприемни и открити. Няма как да е другояче — това е наистина професионално задължение.

На другия ден Жан-Ив говори с Льоген, който прояви по-малко душевни колебания и една седмица по-късно Марилиз бе прехвърлена в счетоводния отдел на мястото на една току-що пенсионирала се служителка. Трябваше да се намери нов отговорник за връзките с обществеността в „Елдорадор“. Валери и Жан-Ив проведоха заедно събеседванията с кандидатите. След като изслушаха десетина кандидати, те отидоха да обядват в стола на предприятието, за да обсъдят впечатленията си.

— Склонна съм да вземем Нуредин — каза Валери. — Той има наистина невероятен талант, а и е работил вече върху доста различни проекти.

— Да, той е най-добрият; но имам чувството, че е едва ли не прекалено добър за този пост. Не го виждам толкова в отдела за връзки с обществеността на туристическо предприятие; по-скоро в нещо по-престижно, по-arty[121]. Тук ще се отегчи, няма да се задържи дълго. Ние все пак целим хората средна ръка. Освен това е и от магребински произход, което би могло да бъде проблем. За да привлечем хората, се налага да използваме доста клишета за арабските страни — гостоприемството, ментовия чай, джигитовките, бедуините… Забелязал съм, че магребинците трудно представят тези неща; всъщност те често изобщо не понасят арабските страни.

— Расова дискриминация при назначаване… — отбеляза закачливо Валери.

— Глупости! — леко се разгорещи Жан-Ив; нямаше съмнение, че след завръщането му от отпуска беше прекалено напрегнат, започваше да губи чувството си за хумор. — Всички правят това! — продължи той с прекалено висок глас; от съседната маса се обърнаха. — Произходът на хората е част от личността им, не може да не държим сметка за него, това е несъмнено. Така например бих наел без всякакви колебания тунизийски или марокански емигрант, който дори е много по-отскоро тук, отколкото Нуредин — за да преговаря с местните доставчици. Те имат двойна принадлежност, която ги прави по-добри, събеседникът им е винаги в затруднено положение. Още повече че пристигат с образа на човека, успял във Франция, хората поначало ги уважават, имат чувството, че няма да ги измамят. Най-добрите преговарящи, които съм имал, са били винаги с двоен произход. За този пост обаче съм по-склонен да взема Бриджит.

— Датчанката?

— Да, според графолога тя също е доста способна. Голяма антирасистка е — мисля, че живее с мъж от Ямайка, малко е тъпичка, по принцип запалена по всичко екзотично. За момента няма намерение да има деца. С една дума, мисля, че отговаря на изискванията.

Може би имаше и нещо друго, Валери си даде сметка за това няколко дни по-късно, когато ги изненада в момента, в който Бриджит слагаше ръката си на рамото на Жан-Ив.

— Да, права си… — потвърди той при автомата за кафе, — биографията ми става все по-лоша и по-лоша — ето на, сега съм се отдал на сексуален тормоз… Случи ни се веднъж или два пъти, няма да се стигне по-далеч, тя си има приятел, нали?

Валери му хвърли бърз поглед. Трябваше да се подстриже, наистина се беше занемарил.

— Не те упреквам… — отвърна тя. Умствено не беше западнал, продължаваше да има същото точно усещане за хората и ситуациите, същата тънка интуиция по отношение на финансовата организация; но все повече заприличваше на нещастен човек, оставил се на течението.

Започнаха да отварят анкетите за мнението на почиващите; отговорилите бяха много благодарение на лотарията, при която първите петдесет можеха да спечелят една седмица ваканция. На пръв поглед изглеждаше, че причините за неуспеха на „Елдорадор — обикновена формула“ ще бъдат установени трудно. Клиентите бяха доволни от настаняването и мястото, доволни от храната, доволни от предложените занимания и спорт — и въпреки това намаляваха все повече и повече.

Валери попадна съвсем случайно в списание „Туризм Ебдо“ на една статия, която анализираше новите ценности на потребителите. Авторът заявяваше, че е привърженик на модела на Холбрук и Хиршман, основаващ се на емоцията, която туристът може да изпита, изправен пред даден продукт или услуга; но в заключенията му нямаше нищо особено ново. Новите потребители бяха описани като по-трудно предвидими, по-еклектични, с по-голяма игрова нагласа, по-ангажирани с хуманитарните дела. Те не консумираха вече за да „изглеждат“, а за да „бъдат“ — по-умиротворени. Ядяха умерено, внимаваха за здравето си; бояха се малко от другите и от бъдещето. Настояваха за правото си да изневеряват от любопитство, за разнообразие; предпочитаха солидното, трайното, автентичното. Имаха морални изисквания — повече солидарност и т.н. Всичко това тя беше чела вече сто пъти, специалистите по социология и психология на поведението повтаряха едни и същи думи във всяка следваща статия, във всяко следващо издание. Те се бяха вече съобразили с всичко това. Селищата „Елдорадор“ бяха построени от традиционни материали, според архитектурата на съответната страна. Менюто „селф сървиз“ беше умерено, отделяше голямо място на салатите, на плодовете, на хранителния режим на остров Крит. Сред предложените занимания имаше йога, софрология[122], таи-чи-чуан[123]. „Орор“ беше подписала хартата на етичния туризъм и спонсорираше редовно Световния природен фонд[124]. Нито едно от тези неща не успя да спре упадъка.

— Мисля, че хората чисто и просто лъжат — каза Жан-Ив, след като прочете за втори път доклада за анкетите с мнението на потребителите, който резюмираше въпросниците. — Казват, че са доволни, запълват всеки път квадратчето „добре“, а всъщност са умирали от скука през цялата си отпуска и се чувстват прекалено виновни, за да си го признаят. Накрая, ще продам всички клубове, които не можем да приспособим към формулата „Открития“, и ще вложа парите в активната почивка: ще прибавим джипове, разходки с балони, чевермета в пустинята, пътешествия с арабски ветроходи, подводно гмуркане, спортно спускане с лодки, всичко възможно…

— Не сме единствени в нишата.

— Не сме… — съгласи се той, обезкуражен.

— Трябва да опитаме да прекараме една седмица в някои от клубовете, инкогнито, без определена цел. Просто да усетим атмосферата.

— Да… — Жан-Ив изправи гръб в креслото си и взе една купчина с разпечатки. — Трябва да гледаме тези, които имат най-лоши резултати — и той запрелиства бързо страниците. — Джерба и Монастир са абсолютна катастрофа, май изобщо ще се откажем от Тунис. Там е прекалено застроено, конкуренцията е готова да свали цените до безумни нива, като се има предвид нашето положение, не можем да ги надминем.

— Имаш ли предложения за откупка?

— Колкото и да е странно, имам — Некерман се интересуват. Искат да се обърнат към клиентите от бившите източноевропейски страни — Чехия, Унгария, Полша… много ниско ниво, но Коста Брава е препълнена. Те се интересуват и от клуба ни в Агадир, предлагат разумна цена. Доста се изкушавам да им го отстъпя; въпреки мароканския юг Агадир не може да потръгне, мисля, че хората ще предпочитат винаги Маракеш.

— Маракеш е пълна нула.

— Знам… Странното е, че Шарм-ел-Шейк не върви добре. А има предимства — най-хубавото коралово дъно в света, разходки в Синайската пустиня…

— Да, но е в Египет.

— И какво от това?

— Според мен никой не е забравил атентата в Луксор през 1977-а. Все пак там загинаха петдесет и осем души. Единственият начин да продадем Шарм-ел-Шейк е да махнем „Египет“.

— И какво ще сложиш на негово място?

— Не знам, „Червено море“ например. — Той си го отбеляза и продължи да разглежда разпечатките. — Африка върви добре… Странно, Куба има лоши резултати. Нормално би било да е на мода — кубинска музика, латиноамериканска обстановка и т.н. Сан Доминго например не се изпразни. — Той огледа описанието на кубинския клуб. — Хотелът в Гуардалавака е нов, отговаря на цените на пазара. Нито е прекалено спортен, нито е прекалено семеен. „В бурния ритъм на салцата, изживейте вълшебството на кубинските нощи…“ Резултатите са спаднали с 15%. Мисля, че можем да отидем да проверим на място — или там, или в Египет.

— Ще отидем, където искаш, Жан-Ив… — отвърна тя уморено. — Във всички случаи ще ти се отрази добре да заминеш някъде без жена си.

Месец август беше току-що настъпил в Париж; дните бяха горещи, дори задушни, но хубавото време не се задържаше — след ден-два се разразяваше буря и въздухът веднага се освежаваше. После слънцето се връщаше, градусите на термометъра и степента на замърсяване започваха отново да се качват. Честно казано, тези неща не ме вълнуваха особено. Бях се отказал от пийп шоуто, откакто се бях запознал с Валери; също така се бях отказал, и то от години, от града като приключение. За мен Париж не е бил никога празник, а и не виждах причина тепърва да стане такъв. Преди десет-петнайсет години, когато започвах работа в Министерството на културата, ходех по заведения или барове, които бяха задължителни; от тях ми беше останал спомен за лека, но непрекъсната тревога. Нямах какво да кажа, чувствах се абсолютно неспособен да подхвана разговор с когото и да било; не можех и да танцувам. При тези обстоятелства започнах да се пропивам. Алкохолът никога не ме е разочаровал, нито в един момент от живота ми, винаги ми е бил вярна опора. След десетина джин тоника ми се е случвало понякога — доста рядко, най-много четири или пет пъти — да събера необходимата енергия, за да убедя някоя жена да сподели леглото ми. Резултатът беше, общо взето, разочароващ, не ми ставаше и след няколко минути заспивах. По-късно открих съществуването на виаграта; прекомерната употреба на алкохол доста неутрализираше действието на препарата, но с увеличаване на дозите вероятността да се получи нещо не бе изключена. Самата игра обаче не си заслужаваше усилията. Всъщност преди Валери не бях срещал момиче, което да може да стъпи на малкия пръст на тайландските проститутки, може би само като много млад, с момичета на шестнайсет или седемнайсет години, бях успял да изпитам нещо. Но в културните кръгове, в които се движех, положението бе катастрофално. Тези момичета не се интересуваха изобщо от секс, а само от прелъстяването — и то от елитарното прелъстяване, което си е пълен боклук и поради планирането му във времето всъщност съвсем не е еротично. В леглото просто не бяха способни на нищо. Или им трябваха фантазми, куп досадни кичозни сценарии, чието споменаване само беше достатъчно, за да ме отврати. Обичаха да говорят за секс, без съмнение, това беше даже единствената им тема за разговор, но им липсваше и капка истинска чувствена невинност. И мъжете не струваха повече; това е типична френска склонност — да се говори за секс по повод и без повод, без никога да се прави; това започваше сериозно да ми тежи.

В живота може да се случи всичко, но най-вече може да не се случи нищо. Този път обаче в моя живот се беше случило нещо — бях си намерил любима и тя ме правеше щастлив. Нашият август месец беше много нежен. Еспиталие, Льоген и по принцип всички шефове в „Орор“ бяха излезли в отпуска. Валери и Жан-Ив се бяха договорили да оставят важните решения за след Куба, в началото на септември; беше миг на отдих, период на спокойствие. „Най-сетне се реши да отиде на проститутка — съобщи ми Валери, — отдавна трябваше да го направи. Сега пие по-малко и е по-спокоен.“

— Доколкото си спомням, проститутките не са голяма работа.

— Да, ама това е по-различно. Става дума за момичета, които действат по интернета. Доста млади, често студентки. Взимат малко клиенти, подбират ги и не го правят само заради парите. Не знам, но той ми каза, че не било лошо. Ако искаш, някой ден можем да опитаме. Някое бисексуално момиче за двама ни, знам, че това побърква мъжете, пък и мен също, всъщност аз доста си падам по момичетата.

Не го направихме това лято, но самият факт, че ми го предложи, беше изключително възбуждащ. Имах късмет. Тя познаваше различните неща, които запазват желанието на мъжа — е, може би не изцяло, това не е възможно, но да речем, които го поддържат в достатъчна степен, за да се люби от време на време, в очакване на края. Да познаваш тези неща всъщност не е кой знае какво, толкова е лесно, толкова смешно и лесно; но тя обичаше да ги прави, намираше удоволствие в тях, радваше се, когато виждаше как удоволствието се разраства в погледа ми. Често в ресторантите, връщайки се от тоалетната, тя слагаше на масата гащите си, които току-що бе свалила. Обичаше след това да пъхне ръката си между краката ми, за да се наслади на ерекцията ми. Понякога разкопчаваше дюкяна ми и ми правеше чекия под прикритието на покривката. Сутрин също, когато ме будеше с минет и ми подаваше чаша кафе, преди да го поеме отново в устата си, аз изпитвах главозамайващи пориви на благодарност и нежност. Знаеше да спре точно преди да се изпразня, можеше да ме държи на границата часове наред. Живеех в игра, една възбуждаща и нежна игра, единствената игра, която остава на възрастните; прекосявах един свят на леки желания и безкрайни мигове на удоволствие.

7

В края на месец август ми се обади агентът по недвижими имоти в Шербур, за да ми съобщи, че е намерил купувач за къщата на баща ми. Човекът искал да намаля малко цената, но бил готов да плати в брой. Приех веднага. Много скоро значи щях да получа малко повече от един милион франка. По това време работех по проекта на една пътуваща изложба, която се състоеше в пускането на жаби върху колоди с карти, разпръснати по мозайката на една оградена площадка — върху някои от плочките бяха издълбани имената на велики хора в историята ни като например Дюрер, Айнщайн или Микеланджело. Основният бюджет отиваше за закупуването на колодите, трябваше да се сменят доста често; от време на време трябваше да се сменят и жабите. Художникът изявяваше желание поне за откриването в Париж да има колоди от карти таро; за провинцията беше готов да се задоволи с обикновени карти. Реших да замина за една седмица в Куба с Жан-Ив и Валери, в началото на септември. Имах намерение да си платя пътуването, но тя ми каза, че ще го уреди с групата.

— Няма да ви преча на работата… — обещах аз.

— Ние всъщност няма да работим, ще се държим като обикновени туристи. Онова, което ще правим, е почти нищо, но е най-важното — ще се опитаме да разберем какво не се приема, защо в този клуб няма истинска атмосфера, защо хората не се връщат оттам възторжени от отпуската си. Ти няма да ни пречиш; напротив, можеш да ни бъдеш много полезен.

Качихме се на самолета за Сантяго де Куба на 5 септември, петък следобед. Жан-Ив не можа да се удържи да не си вземе лаптопа, но имаше отпочинал вид в светлосиньото си поло, беше готов за ваканция. Малко преди да излетим, Валери сложи ръка на бедрото ми, отпускайки се със затворени очи. „Никак не се безпокоя, все ще открием нещо…“ — беше ми казала тя в момента на тръгването.

Трансферът от летището трая два часа и половина. „Първата черна точка… — отбеляза Валери. — Трябва да проверим дали няма полет до Холгин.“ Пред нас в автобуса две дами на около шейсет години, с трайно накъдрени синкавосиви коси, бърбореха непрестанно, насочвайки една друга вниманието си към по-интересните подробности в обстановката — мъже, които режеха захарна тръстика, един лешояд, който летеше над ливадите, два вола, които се прибираха в обора си… Бяха твърдо решени да се интересуват от всичко, изглеждаха сухи и устойчиви; останах с впечатлението, че няма да бъдат лесни клиентки. И наистина, в момента на разпределение на стаите бърбораната А настоя с ожесточение да получи стая в съседство с бърбораната Б. Подобен вид искане не беше предвидено, служителката на рецепцията не разбираше нищо, наложи се да бъде извикан шефът на селището. Той беше на около трийсет години, с глава на коч и с враждебен вид, бръчки на загриженост красяха ниското му чело, приличаше ужасно на Наги[125]. „Спокойно, добре… — каза той, след като му обясниха проблема, — спокойно, добре, скъпа госпожо. Тази вечер не е възможно, но утре си заминават хора и ще ви сменим стаята.“

Едно пиколо ни заведе до бунгалото ни с изглед към плажа, включи климатичната инсталация и се оттегли с долар бакшиш.

— Ето, че сме тук… — каза Валери, сядайки на леглото. — Храната се сервира под формата на бюфет. Това е формулата, при която всичко е включено в цената — закуските и коктейлите също. Дискотеката е отворена от 23 часа. За масажите и осветлението на тенискортовете през нощта се плаща допълнително.

Целта на туристическите предприятия е срещу определена сума, за определено време да направи хората щастливи. Тази задача може да се окаже лесна, но може също така да се окаже и невъзможна — зависи от характера на хората, от предложените услуги и от други фактори. Валери свали панталона и блузата си. Аз се изтегнах на другия креват близнак. Извор на непрестанно удоволствие, винаги на разположение, половите органи съществуват. Богът, който е сътворил нашето нещастие, който ни е направил преходни, тщеславни и жестоки, е предвидил и тази форма на лека компенсация. Ако от време на време нямаше малко секс, от какво би се състоял животът? Безполезна битка срещу ставите, които се схващат, кариесите, които се образуват. При това всичко това е ужасно скучно — тъканите, които се втвърдяват от колагена, образуването на микробни пространства във венците. Валери разтвори бедрата си над устата ми. Носеше съвсем малки гащички с бледолилава дантела. Дръпнах плата и намокрих пръстите си, за да погаля устните. Тя от своя страна разкопча панталона ми и взе в шепата си члена ми. Започна да масажира мъдете ми нежно, без да бърза. Сложих една възглавница, за да може устата ми да е на височината на котенцето й. В този миг забелязах една камериерка, която метеше пясъка на терасата. Пердетата не бяха дръпнати, големият остъклен прозорец беше широко отворен. Срещайки погледа ми, момичето избухна в смях. Валери се изправи и й направи знак да се приближи. Тя не помръдна, колебаейки се, облегната на метлата. Валери стана, отиде при нея и протегна ръцете си. Веднага щом влезе вътре, момичето започна да разкопчава копчетата на престилката си — не носеше отдолу нищо освен бели памучни гащи; трябва да беше на около двайсет години, тялото й беше кафяво, почти черно, имаше малки стегнати гърди и много издадено дупе. Валери дръпна пердетата; станах и аз на свой ред. Момичето се казваше Маргарита. Валери взе ръката й и я сложи върху члена ми. Тя избухна отново в смях, но започна да движи нагоре-надолу ръката си. Валери свали бързо сутиена и гащите си, изтегна се на леглото и започна да се гали. Маргарита се поколеба още един миг, после смъкна гащите си и клекна между бедрата на Валери. Първо разгледа котенцето й, галейки я с ръка, после приближи устата си и започна да я лиже. Валери сложи ръка върху главата на Маргарита, за да я води, като продължаваше да ми бие чекия с другата. Усетих, че ще се изпразня; изскубнах се и отидох да потърся презерватив в тоалетната си чанта. Бях толкова възбуден, че ми беше трудно да го открия, после да го сложа, очите ми се премрежваха. Задникът на малката негърка се движеше в такт с всяко нейно навеждане и изправяне между Валери. Проникнах в нея отведнъж, котенцето й бе разтворено като плод. Тя изстена тихо и подложи задничето си по-наблизо до мен. Започнах да се движа напред-назад в нея, малко безразборно, виеше ми се свят, тялото ми бе разтърсвано от спазмите на удоволствието. Нощта падаше, в стаята вече не се виждаше почти нищо. Сякаш носейки се от друг свят, стенанията на Валери все повече се усилваха. Сграбчих задника на Маргарита, влизайки в нея все по-силно и по-силно, без дори да се опитвам да се сдържам. В мига, в който Валери извика, се изпразних и аз. За миг-два имах чувството, че се освобождавам от теглото си, че плувам във въздуха. После усещането за тегло се възвърна, почувствах се изведнъж изтощен. Отпуснах се на кревата в прегръдките им.

По-късно различих смътно Маргарита, която се обличаше, Валери, която ровеше в чантата си, за да й даде нещо. Целунаха се на прага на вратата; вън беше тъмно.

— Дадох й четирийсет долара… — каза Валери, лягайки до мен. — Това е цената, която плащат западняците. За нея това е една месечна заплата.

Тя запали нощната лампа. Движещите се отвън силуети се открояваха върху пердетата като сенки в китайски театър; долитаха звуци от разговор. Сложих ръка на рамото й.

— Беше хубаво… — казах аз с недоверчиво удивление. — Беше наистина хубаво.

— Да, момичето беше чувствено. И мен ме близа много добре.

— Странни са цените на секса… — продължих аз колебливо. — Имам чувството, че не зависят толкова от стандарта на дадена страна. Явно, че във всяка страна получаваш съвсем различни неща; но основната цена е винаги почти една и съща — цената, която западняците са готови да платят.

— Мислиш ли, че именно това е, което се нарича икономика на предлагането?

— Нямам представа… — поклатих глава аз. — Никога не съм разбирал нищо от икономика; просто блокирам.

Бях много гладен, но ресторантът отваряше чак в осем часа; изпих три пинаколади в бара, наблюдавайки игрите аперо. Въздействието на насладата се разсейваше бавно, бях малко отнесен, отдалече всички аниматори ми приличаха на Наги. Всъщност не беше така, имаше и по-млади, но у всички имаше нещо странно — бръсната глава, брада или плитка. Надаваха ужасни викове и от време на време улавяха някого от присъстващите, за да го принудят да се качи на сцената. За щастие бях твърде далеч, за да се почувствам сериозно заплашен.

Съдържателят на бара беше доста неприятен, може да се каже, че не служеше за нищо — всеки път, когато имах нужда от нещо, ме препращаше с презрителен жест към келнерите си; напомняше ми на бивш тореадор, с белези и закръглено стегнато коремче. Жълтите му бански бяха опънати твърде явно от члена му; беше надарен и държеше да го покаже. На връщане към масата, след като бях получил с огромни трудности четвъртия си коктейл, видях как приближава към една от съседните маси, заета от сплотена група петдесетгодишни жени от Квебек. Бях ги забелязал още на влизане — набити и издръжливи, само зъби и тлъстини, те говореха невероятно високо и никак не бе трудно да се разбере защо бяха погребали толкова бързо съпрузите си. Предчувствах, че не би било добре да ги предредиш на опашката на бюфета или да посегнеш преди тях към купата с овесени ядки, която вече са си набелязали. Щом бившият красавец се приближи до масата им, те всички го погледнаха влюбено, превръщайки се отново почти в жени. А той не спираше да се пъчи, подчертавайки срамотиите си с люлеещи се на равни интервали движения около банския си, сякаш искаше по този начин да се увери в реалното съществуване на своя уред от три части. Петдесетгодишните квебекчанки бяха очаровани от тази многозначителна компания; износените им тела имаха още нужда от слънце. Той играеше добре ролята си — шепнеше в ушите на старите същества, наричаше ги по кубински маниер „mi corazon“ или „mi amor“. Нищо повече нямаше да се случи, това беше сигурно, на него просто му беше достатъчно да предизвика за последен път тръпки в техните стари катерици; може би това беше наистина достатъчно, за да останат те с впечатление, че са прекарали чудесна почивка, и да препоръчат клуба на своите приятелки; оставаха им още поне двайсет години живот. Започнах да нахвърлям на ум сценарий за социален порнографски филм под заглавие „Третата възраст се развихря“. В него две банди се подвизават по ваканционни клубове. Едната се състои от възрастни италианци, другата от възрастни квебекчани. Всички са въоръжени съответно с нунчаку[126] и с ледокопи и подлагат на ужасни безобразия голите и обгорели от слънцето младежи и девойки. Накрая, естествено, се засичат на една платноходка на „Клуб Мед“; членовете на екипажа са обезвредени и изнасилени един по един, преди възрастните квебекчани, жадни за кръв, да ги изхвърлят през борда, филмът завършва с гигантски групов секс между хората от третата възраст, докато корабът, който се е откачил от пристанището, се носи право към Южния полюс.

Валери се присъедини най-сетне към мен — беше се гримирала и облякла бяла рокля, къса и прозрачна; все още я желаех. Намерихме Жан-Ив на бюфета. Имаше спокоен вид, почти мечтателен, и сподели отпуснато първите си впечатления. Стаята не била лоша, предлаганите забавления — малко натрапчиви; бил точно до усилвателите, просто не се издържало. Яденето не е нищо особено, добави той, забивайки горчив поглед в парчето варено пиле в чинията си. Въпреки това на бюфета всички си сипваха обилно по няколко пъти; особено възрастните проявяваха невероятна лакомия, човек би казал, че са прекарали следобеда си в усилени водни спортове или beach volley[127]. „Ядат, ядат… — отбеляза Жан-Ив примирено, — какво друго да правят?“

След вечеря имаше представление, в което отново се изискваше участието на публиката. Една жена на около петдесет години се впусна да изпълнява на караоке песента на Шейла „Банг-банг“. Беше доста смело от нейна страна; последваха ръкопляскания. Но като цяло в шоуто участваха предимно аниматорите. Жан-Ив щеше да заспи всеки момент; Валери отпиваше спокойно от коктейла си. Погледнах към съседната маса — хората сякаш леко се отегчаваха, но ръкопляскаха любезно в края на всеки номер. Причините за охлаждането на хората към клубния отдих не бяха според мен трудни за разбиране; дори напротив, просто щяха да ти извадят очите. Клиентелата се състоеше главно от хора в напреднала възраст или от хора вече на някаква възраст, докато анимационният екип се опитваше да ги въвлече в щастие, недостижимо вече за тях или поне не подходящата форма. Дори Валери и Жан-Ив, дори и аз в известен смисъл, имахме все пак професионални задължения в истинския живот — бяхме сериозни чиновници, уважавани, всички много или малко тормозени от грижи, без да смятаме данъците, неприятностите със здравето и разни други работи. Повечето от хората, седнали на тези маси, се намираха в същото положение — имаше висши чиновници, преподаватели, лекари, инженери, счетоводители; или пенсионери, упражнявали същите тези професии. Не разбирах как може аниматорите да се надяват, че ще се включим с възторг в някоя вечер на контакти или в залагане на песни. Не виждах как, на нашата възраст и в нашето положение, можеше да сме запазили чувството за празник. Техните мероприятия бяха измислени за деца под четиринайсет години.

Опитах се да споделя размислите си с Валери, но аниматорът взе отново думата. Държеше микрофона прекалено близо до себе си и вдигаше ужасен шум. Номерът му сега беше импровизация, вдъхновена от Лагаф, а може би от Лоран Бафи; както и да е, той вървеше с палмови листа, следван от маскирано като пингвин момиче, което се смееше на всяка негова дума. Спектакълът завърши с танца на клуба и с crazy signs; няколко души на първия ред станаха и се раздвижиха вяло. До мен Жан-Ив потисна прозявката си. „Ще отскочим ли до дискотеката?“ — предложи той.

Там имаше около петдесетина души, но единствените, които танцуваха, бяха аниматорите. Диджеят пускаше ту техно, ту салса. Накрая няколко двойки на средна възраст опитаха салсата. Аниматорът с палмовите листа минаваше по дансинга между двойките, пляскаше с ръце и крещеше: „Caliente! Caliente!“[128], имах чувството, че по-скоро им пречеше, отколкото нещо друго. Разположих се на бара и си поръчах една пинаколада. Два коктейла по-късно Валери ме побутна с лакът и посочи към Жан-Ив. „Мисля, че можем да го оставим…“ — пошушна ми тя в ухото. Разговаряше с едно много хубаво момиче на около трийсет години, вероятно италианка. Бяха рамо до рамо, много близо; лицата им бяха наведени едно към друго.

Нощта беше топла, влажна. Валери ме хвана за ръка. Ритмите в дискотеката изчезнаха, чувахме жуженето на токи-уокита, пазачите патрулираха вътрешността на селището. След басейна свихме по посока на океана. Плажът беше пуст. Вълните лижеха леко пясъка, само на няколко метра от нас; вече не се чуваше никакъв шум. Когато стигнах в бунгалото, аз се съблякох и си легнах в очакване на Валери. Тя си изми зъбите, съблече се на свой ред и дойде при мен. Притиснах се към голото й тяло. Сложих едната си ръка на гърдите й, а другата в падината на корема й. Беше приятно.

8

Когато се събудих, бях сам в леглото и имах леко главоболие. Станах, залитайки, запалих цигара; след няколко всмуквания се почувствах малко по-добре. Нахлузих един панталон, излязох на терасата, която беше покрита с пясък — явно през нощта е имало вятър. Денят едва започваше, небето изглеждаше облачно. Повървях няколко метра по посока на морето и забелязах Валери. Тя се гмуркаше във вълните, загребваше на няколко пъти с ръце, изправяше се и се гмуркаше отново.

Спрях, всмуквайки от цигарата си; вятърът беше хладен, колебаех се дали да се присъединя към нея. Тя се обърна, видя ме и извика: „Хайде, идвай!“ — и размаха към мен ръка. В този миг слънцето проби облаците и я освети отпред. Светлината сияеше по гърдите и бедрата й; пяната в косата и космите на пубиса й искреше. Останах няколко секунди като вкаменен, осъзнавайки същевременно, че това е картина, която няма да забравя никога, една от онези картини, които, казват, преминават пред очите ни в секундите преди смъртта.

Угарката опари пръстите ми; хвърлих я на пясъка, съблякох се и тръгнах към морето. Водата беше хладна, много солена — една наистина живителна баня. Ивица от слънце блестеше върху водата и се точеше право към хоризонта; поех дъх и се гмурнах в слънцето.

По-късно се сгушихме и двамата в една кърпа и загледахме как денят се вдига над океана. Облаците се разпръснаха постепенно, осветените повърхности ставаха все по-широки. Понякога сутрин всичко изглежда просто. Валери отметна кърпата, излагайки тялото си на слънцето. „Нямам желание да се обличам…“ — каза тя. „Поне мъничко…“ — пошегувах се. Не много високо над водата, изследвайки повърхността й, се носеше птица. „Обичам много да плувам, обичам много да се любя… — каза тя още. — Но не обичам да танцувам, не знам как да се забавлявам и винаги съм мразела събиранията. Това нормално ли е?“

Дълго се колебах, преди да й отговоря.

— Не знам… — казах накрая. — Само знам, че и с мен е така.

Нямаше много хора по масите на закуската, но Жан-Ив беше тук, седнал вече на кафе с цигара в ръка. Не беше бръснат и правеше впечатление на човек, който не е спал добре; махна ни леко с ръка. Настанихме се отсреща му.

— Добре ли мина с италианката? — попита го Валери, нахвърляйки се на бърканите яйца.

— Не особено, не. Започна да ми разказва, че работи в маркетинга, че има проблеми с приятеля си и затова е тръгнала сама на почивка. Писна ми и си легнах.

— Трябва да пробваш камериерките…

Той се усмихна неопределено, смачка угарката в пепелника.

— Какво ще правим днес? — запитах аз. — Така де, нали се предвиждаше ден на открития.

— А, да… — каза Жан-Ив с уморено изражение. — Всъщност почти. Тоест нямахме време да организираме кой знае какво. За първи път работя със социалистическа страна; изглежда, в социалистическите страни им е сложно да подготвят нещата в последния момент. Та с една дума, днес следобед има нещо с делфини… — Той се поправи, помъчи се да уточни: — Всъщност, ако съм разбрал добре, става дума за представление с делфини, след което можем да плуваме с тях. Предполагам, да се качваме по гърбовете им или нещо от този род.

— А, да, знам го това — намеси се Валери, — пълна тъпотия. Всички мислят, че делфините са много мили, дружелюбни и така нататък бозайници. Всъщност грешат, те се събират на групи със строга йерархия, в които господства един мъжки, и са по-скоро агресивни — често между тях се разразяват смъртоносни битки. Единствения път, когато се опитах да плувам с делфини, една женска ме ухапа.

— Добре, добре — Жан-Ив разпери ръце успокоително. — Във всеки случай днес следобед има делфини за онези, които желаят. Утре и вдругиден ще направим двудневна екскурзия в Баракоа. Сигурно не е лошо, поне се надявам да е така. А после… — той се замисли за миг. — Май това е всичко. А, не, за последния ден, преди да вземем самолета, има предвидена закуска с лангусти и посещение на гробището в Сантяго.

Няколко мига мълчание последваха това изявление.

— Да — поде отново с мъка Жан-Ив, — мисля, че малко поосрахме този маршрут. Освен това… — продължи той след известен размисъл — имам чувството, че нещата не вървят добре в този клуб. Искам да кажа, независимо от мен. Вчера, в дискотеката, не забелязах да се оформят особено много двойки, дори и сред младите. — Той млъкна пак за малко. — Ecco[129]…

— Социологът имаше право… — каза Валери.

— Кой социолог?

— Лагариг. Социологът по поведенията. Имаше право, че сме далеч от времето на загорелите.

Жан-Ив довърши кафето и поклати горчиво глава.

— Наистина… — каза той с отвращение, — ама наистина никога нямаше да повярвам, че един ден ще се докарам дотам да изпитвам носталгия по времето на загорелите.

За да стигнем до плажа, трябваше да изтърпим атаките на няколко продавачи на някакви тъпи местни сувенири; все пак се ядваше, не бяха нито прекалено много, нито прекалено нахални, можеше да се отървеш от тях с усмивка и жест на извинение. През деня кубинците имаха достъп до плажа на клуба. Те нямат какво толкова да предложат, нито пък да продадат, ми обясни Валери, но се опитват, доколкото могат. Явно, че в тази страна никой не успяваше да преживее от заплатата си. Нищо не вървеше като хората; липсваше бензин за моторите, резервни части за машините. Оттук и този елемент на селскостопанска утопия, който се усещаше при прекосяването на селата: селяните оряха с биволи, возеха се на каруци… Но тук не ставаше дума за утопия, нито за екологично възстановяване — това беше действителността на една страна, която не бе успяла да остане в индустриалната епоха. Куба съумяваше все още да изнася някои селскостопански продукти като кафе, какао, захарна тръстика, но промишленото производство бе спаднало до нула. Трудно се намираха дори и най-елементарните стоки за потребление като сапун, хартия, химикалки. Единствените добре снабдени магазини бяха онези, в които стоките бяха вносни и където се плащаше с долари. Всички кубинци следователно преживяваха благодарение на странични дейности, свързани с туризма. Най-привилегированите бяха онези, които работеха директно в туристическата индустрия, останалите, по един или друг начин, се стремяха да се снабдят с долари чрез допълнителни услуги или някакъв трафик.

Изтегнах се на пясъка, за да размисля. Загорелите мъже и жени, сновящи между столовете с туристи, ни възприемаха единствено като ходещи портфейли, нямаше какво да си правим илюзии, същото беше във всички страни от Третия свят. Онова, което беше типично за Куба, бяха очебийните затруднения в промишленото производство. Лично аз бях абсолютно некомпетентен в областта на промишленото производство. Бях абсолютно годен за епохата на информацията, тоест за нищо. Валери и Жан-Ив, и те като мен умееха само да използват информацията и капиталите; използваха ги интелигентно и конкурентоспособно, докато аз го правех по-рутинно и бюрократично. Но нито един от трима ни, нито пък някой от познатите ми, не би бил способен например в случай на ембарго, наложено от чужда сила, да осигури съживяването на промишленото производство. Нямахме никаква представа от топенето на метали, от изработването на части, от термомоделирането на пластмасата. Да не говорим за по-новите предмети като оптическите влакна или микропроцесорите. Живеехме в свят, състоящ се от предмети, чието изработване, осъществяване като възможности, начин на съществуване ни бяха абсолютно непознати. Огледах се наоколо, изпаднал в паника от току-що осъзнатото — ето тук имаше пешкир, слънчеви очила, крем против изгаряне, книга джобен формат на Милан Кундера. Хартия, памук, стъкло — свръхмодерни машини, сложни системи за производство. Банският костюм на Валери например — не бях в състояние да разбера процеса на производството му — се състоеше от 80% изкуствен каучук и 20% полиуретан. Сложих двата си пръста в сутиена — под конструкцията от индустриални нишки усетих живата плът. Пъхнах пръстите си малко по-надолу, усетих зърното да се втвърдява. Това беше нещо, което можех да правя, което знаех да правя. Слънцето ставаше постепенно смазващо. Във водата Валери свали бикините си. Обви кръста ми с краката си и легна по гръб като дъска. Котенцето й се разтвори. Проникнах гъвкаво в нея, движейки се напред-назад в ритъм с вълните. Нямах алтернатива. Спрях точно преди да се изпразня. Върнахме се да се изсушим на слънце.

Една двойка мина покрай нас — висок чернокож и момиче с много бяла кожа, с нервно лице, къси коси, което говореше и го гледаше и се смееше прекалено високо. Беше явно американка, може би журналистка от „Ню Йорк Таймс“, или нещо от този род. Всъщност, ако човек се вгледаше, имаше доста смесени двойки на този плаж. Малко по-надалеч двама едри руси мъже, малко подпухнали, с носово произношение, се смееха и се шегуваха с две великолепни момичета с бакърена кожа.

— Нямат право да ги водят в хотела… — каза Валери, проследила погледа ми. Дават стаи под наем в съседното село.

— Мислех, че американците не могат да идват в Куба.

— По принцип не могат; но минават през Канада или Мексико. Всъщност те са бесни, че загубиха Куба. Човек може да ги разбере… — каза тя замислено. — Ако има страна в света, която се нуждае от сексуален туризъм, това са те. Но за момента американските фирми са блокирани, нямат абсолютно никакво право да инвестират. Страната така и така ще стане отново капиталистическа, въпрос на години е, но дотогава теренът е свободен за европейците. Затова „Орор“ не иска да се откаже, въпреки че клубът среща трудности — това е моментът да се спечели предимство в конкуренцията. Куба е уникална възможност в областта Антили-Кариби.

— Е да… — продължи тя с лековат тон, след известно мълчание. — Така говорим в моите професионални среди… в света на глобалната икономика.

9

Микробусът за Баракоа тръгваше в осем часа сутринта; събраха се около петнайсет души. Вече бяха имали възможност да се запознаят един с друг и всички сипеха несекващи хвалебствия по адрес на делфините. Възторгът на пенсионерите (мнозинството), на двете логопедки, които ходеха заедно на почивка, и на двойката студенти намираше естествено израз в различни лексически форми; но от всичко се разбираше едно — уникално преживяване.

После разговорът се прехвърли върху характеристиките на клуба. Погледнах към Жан-Ив — седнал сам по средата на автобуса, беше сложил до себе си бележник и писалка. Приведен, с полузатворени очи, той се съсредоточаваше, за да може да хване всяко едно от изказванията. Явно разчиташе на този етап, за да събере най-много полезни впечатления и наблюдения.

И по въпроса за клуба туристите, изглежда, постигнаха консенсус. Аниматорите бяха единодушно оценени като „симпатяги“, но забавните програми — като безинтересни. Стаите бяха добри, с изключение на прекалено шумните, разположени близо до озвучителната уредба. Що се отнасяше до храната, тя беше оценена с пълно единодушие като сносна.

Нито един от присъстващите не беше участвал в събуждането с гимнастика, в аеробиката, във въвеждането в салсата или в испанския. В крайна сметка най-хубавото нещо беше плажът, още повече че беше спокоен. „Анимацията и озвучаването се възприемат като по-скоро досадни“, отбеляза Жан-Ив в бележника си.

Бунгалата се радваха на всеобщо одобрение, още повече че бяха далече от дискотеката. „Следващия път ще настояваме за бунгало!“ — заяви твърдо як пенсионер, в разцвета на възрастта си, явно свикнал да командва; всъщност бе прекарал цялата си кариера в търговската реализация на вината „Бордо“. Двамата студенти бяха на същото мнение. „Дискотеката е излишна“, записа Жан-Ив и си припомни с тъга всичките напразно вложени средства.

След разклона за Кайо Саетия пътят ставаше все по-лош. Имаше дупки и цепнатини, понякога по цялата половина на шосето. Шофьорът беше принуден непрекъснато да прави слаломи и ние се тресяхме на седалките си, люшкани наляво и надясно. Хората реагираха с възгласи и смях. „Добре е, добра група са… — каза ми тихичко Валери. — Хубавото при «откритията» е, че можеш да им наложиш отвратителни условия, за тях те са част от приключението. В случая вината е наша — за такъв път се осигуряват джипове.“

Малко преди Моа шофьорът изви надясно, за да избегне една огромна дупка. Колата бавно забуксува, после спря в един коловоз. Шофьорът форсира докрай мотора — гумите се пързаляха в кафеникавата кал, микробусът остана неподвижен. Той се ожесточи и опита още няколко пъти без резултат. „Добре… — каза търговецът на вина и скръсти игриво ръце, — май ще се наложи да слезем и да бутаме.“

Слязохме от колата. Пред нас се простираше огромна равнина, покрита с напукана кафява пръст, видът й беше направо нездравословен. Локви застояла вода, почти черна на цвят, бяха заобиколени от високи изсъхнали и белезникави треви. В дъното се извисяваше гигантска фабрика от тъмни тухли; двата й комина бълваха гъст дим. От фабриката излизаха огромни тръби, почти изцяло ръждясали, които се кръстосваха на зиг-заг насред долината без видима посока. А долу стърчеше метално пано, на което Че Гевара призоваваше работниците към революционно развитие на производителните сили — то също започваше да ръждясва. Въздухът беше наситен с някаква воня, която се разнасяше от самата кал, а не от локвите.

Коловозът не беше много дълбок, микробусът потегли отново благодарение на дружните ни усилия. Всички се качиха обратно, като се поздравяваха. Малко по-късно обядвахме в ресторант за морски плодове. Жан-Ив проверяваше нещо в бележника си със загрижен вид; не беше се докоснал до яденето.

— В почивката с открития — заключи той след дълги размишления — се започва добре; но за формулата на самия клуб наистина не виждам какво можем да направим.

Валери го гледаше спокойно и си сърбаше айскафето; имаше вид на човек, на когото изобщо не му пука.

— Естествено, можем винаги да уволним екипа за забавления, това ще намали разходите по заплатите.

— Да, няма да е зле.

— Няма ли да е малко радикално като мярка? — разтревожи се той.

— Не се тревожи. Пък и да си аниматор във ваканционно селище не е подходяща квалификация за млади хора. От нея оглупяват и стават мързеливи, освен това няма развитие. Най-много да стигнат до шеф на селището или телевизионен водещ.

— Добре… Значи намалявам разходите за заплати; забележи обаче, че не получават много. Изглежда, това няма да е достатъчно, за да конкурираме германските клубове. Довечера ще направя виртуална проба с таблиците на компютъра, но не ми се вярва да можем.

Тя кимна с пълно безразличие, нещо от рода: „Опитай, това не може да ни навреди.“ В момента малко ме учудваше, намирах я наистина овладяна. Вярно е, че се чукахме много, а чукането несъмнено успокоява — показва колко относителни са целите ни. Жан-Ив пък, изглежда, умираше от нетърпение да се нахвърли на таблиците, дори се зачудих дали няма да помоли шофьора да извади компютъра му от багажника. „Не се тревожи, ще намерим разрешение…“ — каза му Валери, като го потупа приятелски по рамото. Това сякаш го успокои за известно време и той се върна послушно на мястото си в микробуса.

През последната част от маршрута пътниците говореха най-вече за Баракоа, крайната ни цел; те, изглежда, знаеха вече почти всичко за този град. На 28 октомври 1492 година Христофор Колумб хвърлил котва в залива, чиято идеална форма на окръжност му направила силно впечатление. „Възможно най-прекрасната гледка“, записал той в корабния си дневник. По това време областта била обитавана единствено от индианците таино. През 1511-а Диего Веласкес основал града Баракоа; това бил първият испански град в Америка. В продължение на повече от четири века той бил изолиран от останалата част на острова — до него можело да се стигне само с кораб. През 1963-а построяването на виадукта „Ла Фарола“ го свързало по суша с Гуантанамо.

Пристигнахме малко след три часа; градът се простираше покрай залива, който образуваше наистина почти идеален кръг. Удовлетворението бе всеобщо и изразено с възгласи на възхищение. В крайна сметка онова, което любителите на изследователските пътешествия търсят, е потвърждение на вече прочетеното в пътеводителите. Всъщност те бяха клиенти мечта — Баракоа със скромната си една звезда в гида „Мишлен“ не рискуваше да ги разочарова. Хотелът „Ел Кастильо“, разположен в стара испанска крепост, се извисяваше над града. Погледнат отгоре, той изглеждаше великолепен; но всъщност не по-великолепен от повечето градове. В действителност беше доста безличен със своите жалки панелни блокове, сивкавочерни, толкова гнусни, че изглеждаха необитавани. Реших да остана при басейна, както и Валери. Имаше трийсетина стаи, всички заети с туристи от Северна Европа, които, изглежда, бяха дошли поради една и съща причина. Първо забелязах две англичанки на около четирийсет години, по-скоро пълни; едната беше с очила. Бяха придружени от двама метиси с безгрижен вид, най-много на по двайсет и пет години. Те се чувстваха свободно в тази ситуация, разговаряха и се шегуваха с дебеланите, държаха ги за ръка, обгръщаха талиите им. Лично аз не бих бил способен на такава работа; питах се дали са му намерили цаката — нещо или някой, за когото да мислят, за да получат ерекция. В един момент двете англичанки се качиха до стаите си, а типовете останаха да разговарят край басейна; ако се интересувах действително от човечеството, можех да ги заговоря, да се опитам да науча повече. В крайна сметка беше достатъчно да онанират правилно, ерекцията можеше да бъде несъмнено от съвсем механичен характер; биографиите на проститутки можеха да ме осведомят по този въпрос, но аз разполагах само с „Разговор върху духа на позитивизма“. Докато прелиствах първата глава, озаглавена: „Народната политика, която е винаги социална, трябва да стане най-вече морална“, забелязах една млада германка, която излизаше от стаята си, придружена от едър чернокож. Тя приличаше наистина на германка, такива, каквито си ги представяме — с дълги руси коси и сини очи, с приятно и стегнато тяло, с големи гърди. Като тип физика те са много привлекателни, проблемът е, че бързо се скапват, от трийсет години нататък предстои работа, изсмукване на мазнините, силикон; за момента обаче всичко беше още наред, тя беше дори истински възбуждаща, кавалерът имаше късмет. Позачудих се дали плаща колкото англичанките, дали има фиксирана тарифа за мъжете и жените; и тук би трябвало да разпитам, да разуча. Но тая работа беше твърде уморителна за мен; реших да се кача в стаята си. Поръчах си коктейл и бавно му се наслаждавах на балкона. Валери се печеше на слънце, топваше се от време на време в басейна и в мига, в който влизах, за да си полегна, забелязах, че е подхванала разговор с германката.

Тя се качи в стаята към шест часа; бях заспал насред четенето. Махна банския си костюм, взе си душ и дойде при мен с пешкир около кръста; косите й бяха леко влажни.

— Ще кажеш, че това е идея-фикс, но разпитах германката, за да разбера с какво чернокожите са по-добри от белите. Ами да, прави впечатление, че белите жени предпочитат да спят с африканци, а белите мъже с азиатки. Трябва да разбера защо, важно е за работата ми.

— Има бели мъже, които харесват негърките… — отбелязах аз.

— Това е по-рядко, сексуалният туризъм е много по-малко разпространен в Африка, отколкото в Азия. Всъщност изобщо туризмът.

— Какво ти отговори тя?

— Обичайното — чернокожите са по-малко напрегнати, по-мъжествени, имат чувство за празник; знаят как да се забавляват, без да изпадат в крайности, не ти създават проблеми.

Този отговор на младата германка беше, вярно, банален, но очертаваше основата за една правдоподобна теория — накратко, белите бяха потиснати негри, които се стремяха да намерят загубената си сексуална невинност. Естествено, това не обясняваше тайнственото привличане, което упражняваха азиатките, нито сексуалния авторитет, с който според свидетели се ползваха белите в Черна Африка. Затова очертах основите на друга теория, по-сложна и по-съмнителна — с една дума, белите искат да са мургави и да научат негърските танци; черните искат да са със светла кожа и с прави коси. Цялото човечество клони към метизацията и всеобщо обезличаване; като начало използва най-елементарното средство — сексуалността. Единственият, който е довел процеса докрай, е Майкъл Джексън — той не е вече нито бял, нито черен, нито млад, нито стар; дори в известен смисъл не е вече нито мъж, нито жена. Никой не може истински да си представи интимния му живот; проумял категориите на обикновеното човечество, той е успял да излезе извън техните рамки. Затова и може да бъде смятан за звезда, дори за най-голямата звезда — всъщност първата в историята на света. Всички останали — Рудолф Валентино, Грета Гарбо, Марлене Дитрих, Мерилин Монро, Джеймз Дийн, Хъмфри Богарт — могат да бъдат смятани най-много за талантливи артисти, които само са възпроизвеждали човешката участ, пресъздавали са я естетически; Майкъл Джексън е първият, който се е опитал да отиде малко по-далеч.

Това беше привлекателна теория и Валери ме изслуша внимателно; самият аз обаче не бях истински убеден. Бихме ли могли да заключим, че първият киборг, първият човек, който приеме да имплантират в мозъка му частица изкуствен разум, който да е от извънземен произход, ще стане моментално звезда? Вероятно да, но това беше вече извън темата. И макар да беше звезда, Майкъл Джексън със сигурност не беше секс символ; ако искаха да предизвикат масово движение на туристи, което би оправдало големите инвестиции, трябваше да се обърнат към примитивните сили на привличане.

Малко по-късно Жан-Ив и останалите се върнаха от обиколката на града. Местният исторически музей бил посветен най-вече на обичаите на индианците таино, първите жители на района. Изглежда, че били водили спокойно съществуване, основано на селскостопанство и риболов; почти са нямали конфликти със съседни племена; испанците не срещнали никакви трудности при изтребването на тези така малко подготвени за бой същества. Днес от тях не е останало нищо освен минимални генетически следи във физиката на някои хора, културата им била напълно изчезнала, можела е спокойно и изобщо да не съществува. В някои от рисунките, направени от свещениците, които са се опитали да ги заинтригуват с посланията на Евангелието, те или обработвали земята, или приготвяли храна около огъня; жени с голи гърди кърмели децата си. Всичко това създавало впечатление ако не за рай, то поне за една бавна история; пристигането на испанците ускорило решително нещата. След класическите конфликти между колониалните сили, които били навремето господари на положението, през 1898 година Куба станала независима, за да мине почти веднага под американско владичество. В началото на 1959-а, след няколко години гражданска война, революционните сили, водени от Фидел Кастро, победили редовната армия и принудили Батиста да избяга. Поради наложеното тогава на целия свят разделение на два блока Куба била бързо принудена да се сближи със съветския блок и да наложи режим от марксически тип. Лишен от материална подкрепа след разпадането на Съветския съюз, този режим беше днес към края си. Валери нахлузи една къса пола, цепната отстрани, и малка блуза с черни дантели; имахме време за един коктейл преди вечеря.

Всички се бяха събрали край басейна и съзерцаваха слънцето, което залязваше над залива. Близо до брега бавно ръждясваха останки от кораб. Други, по-малки корабчета плаваха сякаш на място във водата; всичко това създаваше впечатление на изоставеност. От улиците под нас не се разнасяше никакъв шум; няколко фенера колебливо светнаха. На масата на Жан-Ив седеше човек на около шейсет години, с мършаво, изхабено лице и мизерен вид; и един друг, много по-млад, най-много на трийсет години, в когото разпознах управителя на хотела. Бях го наблюдавал на няколко пъти следобеда, разхождаше се нервно около масите, притичвайки от едно място на друго, за да провери всички ли са обслужени; лицето му изглеждаше подядено от непрекъснато безпокойство, без повод. Като ни видя, той стана, донесе два стола, повика келнера, осигури незабавното му идване; после хукна към кухнята. Старият човек хвърли безнадежден поглед към басейна, към двойките, настанени около масите, и явно към света изобщо. „Бедният кубински народ — продума той след дълго мълчание. — Вече нямат какво да продават, с изключение на телата си.“ Жан-Ив ни обясни, че живее наблизо и че е бащата на управителя на хотела. Бил участвал в революцията преди повече от четирийсет години, бил в първите военни батальони, които преминали на страната на въстанието на Кастро. След войната работил в завода за никел в Моа, първо като обикновен работник, после като главен майстор и накрая — след като завършил следването си — като инженер. Положението му на герой от революцията позволило на сина му да получи важен пост в туристическата промишленост.

— Провалихме се — каза той с глух глас, — и заслужихме провала си. Имахме много достойни ръководители, изключителни хора, идеалисти, за които доброто на родината бе преди личния им интерес. Спомням си за il commendante Че Гевара в деня, когато дойде да открие завода за какао в нашия град; виждам отново смелото му, честно лице. Никой никога не можа да каже, че il commendante се е обогатил, че е търсил облаги за себе си и за семейството си. Такъв беше случаят и с Камило Сиенфуегос, и с всичките ни революционни ръководители, дори и с Фидел — Фидел обича властта, това е сигурно, иска всичко да е под негов надзор; но е безкористен, не притежава великолепни резиденции, нито има сметки в Швейцария. Та така, Че беше тук, откри завода, произнесе реч, с която призоваваше кубинския народ след въоръжената борба за независимост да спечели мирната битка на производството; това беше малко преди да замине за Конго. Можехме прекрасно да спечелим тази битка. Тук е много плодороден район, земята е богата, вода има достатъчно, какво не вирее тук — кафе, какао, захарна тръстика, най-различни екзотични плодове. Почвата е богата на никелова руда. Имахме свръхмодерен завод, построен с помощта на руснаците. Само за шест месеца производството спадна наполовина от нормалното — всички работници крадяха шоколад, необработен и на плочки, раздаваха го на семействата си, препродаваха го на чужденци. И това се повтори във всички заводи, в цялата страна. Когато нямаше какво да крадат, работниците работеха лошо, бяха мързеливи, винаги болни, отсъстваха за щяло и нещяло. Години наред се опитвах да им говоря, да ги убедя да се постараят малко за доброто на страната — срещнах само разочарование и провал.

Той млъкна; денят догаряше над Юнке, една странна планина с тайнствено отсечен връх във формата на маса, която се извисяваше над хълмовете и която беше направила силно впечатление и на Христофор Колумб. От трапезарията долиташе тракането на съдове. Какво точно може да накара човешките същества да вършат скучна и тежка работа? Струваше ми се, че това е единственият политически въпрос, който си заслужава да бъде зададен. Свидетелството на стария работник беше смазващо, безпощадно — според него причината беше единствено нуждата от пари; във всеки случай излизаше, че революцията не бе успяла да създаде новия човек, който да е чувствителен към по-алтруистичните подбуди. И така кубинското общество, както всички общества, не представляваше нищо повече от един тромав механизъм за далавери, изграден с цел да позволи на някои да избегнат скучната и тежка работа. Само дето далаверите бяха завършили с провал и никой вече не хранеше илюзии, никого не го крепеше надеждата, че някой ден ще се радва на плодовете на общия труд. В резултат на това вече нищо не вървеше, вече никой не работеше, нито произвеждаше каквото и да било, и кубинското общество бе престанало да е в състояние да осигури прехраната на членовете си.

Другите участници в екскурзията се надигнаха и тръгнаха към масите. Търсех отчаяно нещо оптимистично, нещо, с което да вдъхна вяра на стария човек, някакво общо послание на надеждата; но уви, такова нещо нямаше. Както той горчиво предчувстваше, Куба щеше скоро да стане отново капиталистическа и от революционните надежди, които бе хранил, нямаше да остане нищо — само чувството за провал, безполезност и срам. Неговият пример нямаше да бъде нито уважаван, нито следван, за бъдещите поколения той щеше да бъде дори повод за отвращение. Беше се борил, после беше работил цял живот, абсолютно напразно.

Пих доста по време на цялата вечеря; накрая съвсем се натрясках; Валери ме гледаше с известно безпокойство. Танцьорките на салса се подготвяха за представлението, бяха облечени в плисирани поли и разноцветни, прилепнали към телата горнища. Настанихме се на терасата. Знаех горе-долу какво искам да кажа на Жан-Ив; дали моментът обаче беше подходящ? Усещах го малко объркан, но спокоен. Поръчах последен коктейл и запалих цигара, преди да се обърна към него.

— Наистина ли искаш да намериш нова формула, за да спасиш своите хотел-клубове?

— Естествено, нали затова съм тук.

— Предложи клуб, където хората могат да се чукат. Именно това им липсва най-много. Ако не изкарат поне една авантюра по време на почивката си, те се връщат недоволни. Не смеят да си го признаят, може би дори не си дават сметка за това, но следващия път сменят фирмата.

— Но те могат да се чукат, всичко е измислено така, че дори да ги насърчава, това е принципът на клубовете; защо не го правят, не знам.

Отхвърлих възражението му с едно махване с ръка:

— И аз не знам, но не там е работата; няма никакъв смисъл да търсиш причините за явлението, ако този израз има изобщо някакъв смисъл. Сигурно има нещо, което вече пречи на западняците да спят един с друг; може би е свързано с нарцисизма, с чувството за индивидуалност, с култа към доброто изпълнение, няма значение, факт е обаче, че като станат на двайсет и пет — трийсет години, хората започват да срещат трудности при осъществяването на нови сексуални срещи; а продължават да изпитват нужда от това, това е нужда, която изчезва много бавно. И прекарват трийсет години от живота си, почти цялата си зряла възраст, в състояние на непрестанна незадоволеност.

По средата на алкохолното опиянение, точно преди оскотяването, човек преминава понякога през моменти на крайно просветление. Сексуалният упадък на Запада беше несъмнено социологично, масово явление, което би било напразно да се опитваме да обясним с един или друг индивидуален психологически фактор; един поглед върху Жан-Ив беше достатъчен, за да си даде човек сметка, че той беше идеално доказателство за тезата ми, чак стряскащо идеално. Не само че не чукаше вече, но вече нямаше и истинско желание, дори по-лошо — чувстваше как тази загуба на живот се сраства с плътта му, самият той започваше да надушва миризмата на смъртта.

— И все пак… — възрази той след дълго колебание, — чувал съм, че клубовете за групов секс имат известен успех.

— Не, напротив, те се котират все по-малко. Откриват се много нови заведения, но ги закриват почти веднага, защото нямат клиенти. Всъщност в Париж има само две заведения, които се задържаха, „Крис и Маню“ и „2 + 2“, а и те се пълнят само в събота вечер — за населено място с десет милиона жители това е твърде малко, да не говорим колко малко е то в сравнение с началото на 90-те години. Клубовете за групов секс са симпатична формула, но все по-малко модна, защото хората нямат вече никакво желание да разменят каквото и да е било, те не отговарят на съвременния манталитет. Според мен размяната на партньори има точно толкова шансове да оцелее днес, колкото автостопът през 70-те години. Единственото, което отговаря действително на някакви нужди в момента, е СМ…

В този момент Валери ми хвърли изплашен поглед, дори ме ритна по прасеца. Погледнах я изненадано, бяха ми нужни няколко секунди, за да разбера — не, естествено, че нямаше да спомена Одре; махнах й успокоително с ръка. Жан-Ив не беше забелязал паузата.

— И така — продължих аз, — от една страна, имаш няколко стотици милиона западняци, които разполагат с всичко, което пожелаят, само дето не намират сексуално удовлетворение — а търсят, търсят непрестанно, но не намират нищо и са нещастни до мозъка на костите си. От друга страна, няколко милиарда нямат нищо, изпукват от глад, умират млади, живеят при нездравословни условия, нямат повече какво да продават освен телата си, чиято сексуалност е непокътната. Просто е, наистина е просто за разбиране — налице са идеални условия за размяна. В това има толкова пари, че човек дори не може да си ги представи — повече, отколкото в информатиката, повече, отколкото в биотехнологиите, повече, отколкото в медийните индустрии; няма нито един икономически сектор, който може да се сравни с това.

Жан-Ив не отговори нищо; в този момент оркестърът поде ново парче. Танцьорките бяха красиви и усмихнати, плисираните поли се развяваха, разкриваха щедро мургавите бедра; те потвърждаваха чудесно тезата ми. В началото помислих, че няма да каже нищо, че просто ще смели идеята. Но след около най-малко пет минути той заговори:

— Тази твоя система е неприложима в мюсюлманските страни…

— Не виждам проблема, оставяш ги на „Елдорадор — открития“. Дори можеш да се ориентираш към по-тежка формула, с трекинг, екологични опити, нещо от типа на survivor[130] в краен случай, което можеш да наречеш „Елдорадор — приключение“ — ще се продава добре във Франция и в англосаксонските страни. А клубовете със сексуална ориентация биха вървяли добре в средиземноморските страни и в Германия.

Този път той наистина се усмихна.

— Трябваше да направиш кариера в бизнеса… — каза полушеговито. — Имаш идеи…

— Да, идеи… — Виеше ми се леко свят, вече не успявах дори да различа танцьорките; изпих коктейла си на един дъх. — Да, може би имам идеи, но съм неспособен да се потопя в сметките по прилагането им, да изготвя предварителен бюджет. Иначе да, идеи имам…

Не си спомням вече продължението на вечерта, сигурно съм заспал. Когато се събудих, бях изтегнат върху кревата си, Валери, легнала гола до мен, дишаше равномерно. Събудих я, като мръднах, за да взема пакета си с цигари.

— Доста се натряска вчера…

— Да, но онова, което казах на Жан-Ив, беше сериозно.

— Мисля, че и той го възприе така… — Тя погали корема ми с върха на пръстите си. — Освен това мисля, че си прав. Наистина, сексуалното освобождаване на Запад си изпя песента.

— Знаеш ли защо?

— Не… — Тя се поколеба и добави: — Не, всъщност наистина не знам.

Запалих цигара, облегнах се на възглавниците и казах: „Направи ми минет.“ Тя ме погледна изненадано, но сложи ръка на торбичките ми и приближи уста. „Ето“ — извиках аз с тържествуваща физиономия. Тя спря и ме изгледа с изненада. „Виждаш ли, аз ти казвам: «Направи ми минет» — и ти ми го правиш. Но ти самата нямаше желание.“

— Не, не се сетих за това; но то ми доставя удоволствие.

— Именно това е учудващото при тебе — ти обичаш да доставяш удоволствие. Да предлагаш тялото си като приятен обект, да доставяш удоволствие безкористно — именно това западняците не умеят вече да правят. Те са загубили изцяло чувството за даряване. Колкото и да се напрягат, те не успяват вече да възприемат секса като нещо естествено. Не само се срамуват от собственото си тяло, което не е на висотата на стандартите, наложени от порното, но поради същите причини не изпитват вече никакво влечение към тялото на другия. Не е възможно да се прави любов без някакво отдаване, тя е приемане, поне временно, на състоянието на зависимост и на слабост. Екзалтацията на чувствата и обсебеността от секса имат един и същ произход — и двете произлизат от частичната забрава за себе си; това е област, в която не можеш да се осъществиш, без да изгубиш себе си. Ние сме станали студени, рационални, с прекалено съзнание за индивидуалното си съществуване и правата си; желаем преди всичко да избегнем отчуждението и зависимостта; освен това сме обсебени от собственото си здраве и хигиената — а те съвсем не са идеалните условия, за да правиш любов. При това положение професионализацията на секса на Запад е станала неизбежна. Естествено, има и СМ. Това е един чисто разумен свят, с точни правила, с предварително договорени споразумения. Мазохистите се интересуват единствено от собствените си усещания, опитвайки се да разберат докъде могат да стигнат в болката, малко като спортистите на крайностите. Садистите, това е друга работа, те стигат възможно най-далеч, изпитват желание да унищожават — ако можеха да обезобразяват и да убиват, щяха да го направят.

— Дори нямам желание да си припомням — каза тя, потръпвайки, — това наистина ме отвращава.

— Защото си останала сексуална по животински. Всъщност ти си нормална, не приличаш на западнячките. Организираният с всичките му правила СМ може да привлече само изискани, рационални хора, които са загубили вкус към секса. За останалите има само едно разрешение — порнопродуктите, секс с професионалистки; а ако искат истински секс — страните от Третия свят.

— Добре… — тя се усмихна. — Мога ли сега да продължа с минета?

Отпуснах се на възглавниците и й се оставих. Смътно съзнавах в този момент, че съм попаднал в същността на нещо — бях убеден, че в икономически план съм прав, предвиждах потенциална клиентела от 80% възрастни западняци, но знаех, че понякога на хората им е трудно да приемат простите идеи.

10

Закусихме на терасата край басейна. Точно доизпивах кафето си, когато видях Жан-Ив да излиза от стаята си в компанията на момиче, в което разпознах една от танцьорките от миналата вечер. Беше стройна чернокожа, с дълги и изящни крака, на не повече от двайсет години. За миг той се смути, после полуусмихнат дойде на масата ни и ни представи Анжелина.

— Размислих върху идеята ти — каза той веднага. — Малко се страхувам от реакцията на феминистките.

— Между клиентите ще има жени — възрази Валери.

— Мислиш ли?

— Да, дори съм убедена… — каза тя е известна горчивина. — Огледай се наоколо.

Той хвърли поглед към масите около басейна — и наистина, имаше доста самотни жени, придружени от кубинци; почти толкова, колкото и самотни мъже в същото положение. Той зададе някакъв въпрос на Анжелина на испански и ни преведе отговора:

— Тя е от три години jinetera; клиентите й са предимно италианци и испанци. Смята, че това е така, защото е черна — германците и англосаксонците се задоволяват с момичета от типа латино, за тях това е достатъчно екзотично. Има много приятели jineteros: клиентките им са предимно англичанки и американки, от време на време и по някоя германка.

Той изпи глътка кафе, помисли за миг:

— Как ще наречем клубовете? Трябва да е нещо красноречиво, абсолютно различно от „Елдорадор — приключение“ и все пак да не е прекалено явно.

— Мислех за „Елдорадор — Афродита“ — каза Валери.

— „Афродита“… — той повтори думата замислено. — Не е лошо; не е толкова вулгарно, колкото „Венера“. Еротично, изискано, малко екзотично — да, харесва ми.

Час по-късно поехме по посока на Гуардалавака. На няколко метра от микробуса Жан-Ив се сбогува с la jinetera; изглеждаше малко тъжен. Когато се качи в микробуса, забелязах, че двойката студенти му хвърляха враждебни погледи; на търговеца на вино пък явно въобще не му пукаше.

Завръщането беше малко вяло. Вярно, оставаше ни подводното гмуркане, вечерите караоке, стрелбата с лък; мускулите се изморяват, после си почиват; сънят идва бързо. Нямам никакъв спомен от последните дни на престоя, нито от последната екскурзия, освен че лангустата беше като от каучук, а гробището ме разочарова. Макар там да беше гробът на Хосе Марти, баща на родината, поет, политик, полемист, мислител. Един барелеф го изобразяваше, накичен с мустаци. Ковчегът му, покрит с цветя, бе положен в кръгла яма, на чиито стени бяха изсечени най-прочутите му мисли — за независимостта, съпротивата срещу тиранията, чувството за правда. И въпреки това човек нямаше впечатление духът му да витае по тези места; горкият човек, той беше просто един мъртвец. Мъртвец да, но не несимпатичен; човек изпитваше по-скоро желание да се запознае с него, пък дори и само за да иронизира малко ограничената му сериозност на хуманист; такава възможност обаче явно нямаше, той беше затворен веднъж завинаги в миналото. Би ли могъл да стане отново и да разбуни родината, да я поведе към нови хоризонти на човешкия дух? Нищо подобно не можеше да се случи. С една дума, тъжен провал — каквито между другото са всички републикански гробища. Това, че католиците си оставаха единствените, успели да създадат действащ погребален механизъм, беше доста вбесяващо. Всъщност начинът, който използваха, за да превърнат смъртта в нещо великолепно и трогателно, се състоеше чисто и просто в отричането й. Доводите им бяха такива. Докато тук, поради отсъствието на възкръсналия Христос, имаше нужда от нимфи, от пастирки — така де, от малко задни части. Иначе човек не можеше да си представи как горкият Хосе Марти лудува по поляните на отвъдното; създаваше се по-скоро впечатлението, че е потънал в пепелищата на вечната скука.

В деня след пристигането ни се събрахме в кабинета на Жан-Ив. Бяхме спали малко в самолета; споменът ми от този ден е за някакво весело вълшебство, доста необичайно за огромната пуста сграда. Три хиляди души работеха тук през седмицата, но тази събота бяхме само тримата, с изключение на групата от охранители. Съвсем наблизо, върху каменната площадка на търговския център на Еври, две съперничещи си банди се биеха, въоръжени с ножове, бейзболни бухалки и бутилки със сярна киселина; вечерта имаше седем загинали, между които един минувач и един полицай. Събитието щеше да се коментира надълго и нашироко от радиото и националните телевизионни канали; тогава обаче ние още нищо не знаехме. В състояние на крайна възбуда, сякаш изгубили чувство за реалност, ние очертахме една програмна платформа за разделението на света. Предложенията, които предстоеше да направя, можеха да доведат както до капиталовложения от милиони франкове, така и до назначаването на стотици хора; за мен това беше нещо ново и направо главозамайващо. Май доста фантазирах през целия този следобед, но Жан-Ив ме слушаше внимателно. Сигурен бил, сподели той по-късно с Валери, че ако ми дадели пълна свобода на действие, съм щял вероятно да стигна до прозрения. Накратко, аз внасях творческата нотка, а той взимаше решенията; така стояха нещата според него.

Случаят с арабските страни се уреди много бързо. Като се има предвид неразумната им религия, всякакви сексуални дейности изглеждаха изключени. Следователно туристите, които избираха тези страни, трябваше да се задоволят със съмнителните удоволствия от приключенията. Жан-Ив бе решил тъй и тъй да продаде Агадир, Монастир и Джерба, които имаха прекалено голям дефицит. Оставаха две места, които можеха спокойно да попаднат в рубриката „Приключение“. В Маракеш туристите щели да пояздят малко камили. А в Шарм ел-Шейк можели да наблюдават червените риби или да правят екскурзии до Синай, до мястото на пламтящата къпина, там, където на Мойсей „му гръмнали бушоните“ според образното изказване на един египтянин, с когото се бях запознал преди три години на една екскурзия с фелука[131] в Долината на царете. „Безспорно — подчерта с възклицание той, — купчината от камънаци тук прави впечатление!… Но да заключиш от това, че Бог е един-единствен!…“ Този интелигентен и често забавен човек ме беше харесал, вероятно защото бях единственият французин от групата и защото поради неведоми културни или сантиментални причини изпитваше отколешна страст, всъщност станала чисто теоретическа, към Франция. Заговаряйки ме, той буквално осмисли ваканцията ми. На около петдесетина години, винаги изрядно облечен, много мургав, той имаше малки мустаци. Биохимик по образование, емигрирал в Англия веднага след следването си, той беше постигнал там блестящи успехи в областта на генното инженерство. На посещение в родната си страна, към която, както твърдеше, обичта му бе останала непокътната, той не намираше достатъчно силни думи, за да заклейми исляма. Най-вече се опитваше да ме убеди, че египтяните не са араби. „Само като си помисля, че тази страна е изобретила всичко!… — възклицаваше той, сочейки към долината на Нил. — Архитектурата, астрономията, математиката, селското стопанство, медицината (малко преувеличаваше, но нали беше ориенталец, а и трябваше бързо да ме убеди)… И след появата на исляма — нищо. Абсолютна интелектуална пустош, тотална бездна. Превърнахме се в страна от въшлясали просяци. Просяци, пълни с въшки, това сме ние. Измет, измет!… (Той прогони с яден замах няколко хлапета, дошли да просят стотинки.) Трябва да помните, cher monsieur[132] (говореше свободно пет чужди езика — френски, немски, английски, испански и руски), че ислямът се е родил насред пустинята, сред скорпиони, камили и диви зверове от най-различен вид. Знаете ли как наричам аз мюсюлманите? Сахарска гмеж. Това е единственото наименование, което заслужават. Нима можете да си представите ислямът да се роди в едно толкова великолепно място? (Той посочи отново долината на Нил, с истинско вълнение.) Не, monsieur. Ислямът можеше да се роди само в тъпата пустиня, сред мръсните бедуини, които са нямали друга работа — с извинение — освен да ебат камилите си. Колкото повече една религия се приближава до монотеизма — помислете само, cher monsieur, — толкова по-безчовечна и жестока е тя; а от всички религии ислямът е тази, която налага възможно най-радикалния монотеизъм. Той е белязан от самото си зараждане от поредица непрекъснати завоевателни войни и кланета; докато той съществува, на света няма да има никога разбирателство. Както и никога на ислямска земя няма да има място за ума и таланта; и ако съществуват все пак математици, поети, арабски учени, то е само защото са изгубили вярата си. Четейки самия Коран, на човек не може да не му направи впечатление досадният тавтологичен дух на това произведение: «Няма друг Бог освен самия Бог» и т.н. Съгласете се, че така не се стига далеч. Това съвсем не е опит за абстракция, както понякога считат, — преминаването към монотеизма е само порив към оскотяването. Забележете, че католицизмът, една проницателна религия, която уважавам, защото е знаела какво приляга на човешката природа, се е отделил бързо от монотеизма, наложен му от първоначалната доктрина. Чрез догмата за Троицата, боготворенето на Дева Мария и на светците, признаването на ролята на силите на ада, възхитителното изобретение на ангелите, той постепенно възстановява истинския политеизъм; и само при това условие е успял да покрие земята с безброй чудеса на изкуството. Един-единствен Бог! Какъв абсурд! Какъв безчовечен и смъртоносен абсурд!… Един каменен бог, cher monsieur, един кървав и завистлив бог, който не биваше никога да преминава границите на Синай. Като се замисли човек, колко по-дълбока, човечна и мъдра е била нашата египетска религия… А жените ни! Колко красиви са били жените ни! Спомнете си за Клеопатра, която е покорила великия Цезар. Погледнете какво е останало днес от всичко това (той махна напосоки към две жени с фереджета, които се придвижваха с мъка, носейки два вързопа стока)… Буци. Огромни, безформени буци лой, които се прикриват под тези парцали. След като се омъжат, не мислят за нищо друго освен за ядене. Плюскат, плюскат, плюскат!… (Лицето му се изкриви в изразителна гримаса, напомняща на Луи дьо Фюнес.) Не, повярвайте ми, cher monsieur, пустинята ражда само изместени и кретени. Посочете ми някого във вашата благородна западна култура, — на която междувпрочем аз се възхищавам, която уважавам, — когото да е привличала пустинята? Само педерасти, авантюристи и мръсници. Като онзи смешен полковник Лорънс[133], хомосексуалист, декадент, мелодраматичен позьор. Като вашия отвратителен Анри дьо Монфрейд[134], готов на всякакви компромиси, безскрупулен трафикант. Нищо голямо, нито благородно, нищо щедро, нито здраво, нищо, което да може да тласне човечеството към прогрес или да му помогне да превъзмогне себе си.“

— Добре, за Египет „приключение“… — заключи трезво Жан-Ив. Извини се, че прекъсва разказа ми, но трябвало да минем към Кения. — Труден случай. Доста съм склонен да я сложа при „приключенията“ — предложи той, след като прегледа фишовете си.

— Би било жалко… — въздъхна Валери, — много са добри жените в Кения.

— Откъде знаеш?

— Така де, не само в Кения, а по принцип изобщо в Африка.

— Добре, ама жени има навсякъде. Докато в Кения има носорози, зебри, антилопи гну, слонове и бизони. Предлагам да сложим Сенегал и Кот д’Ивоар под „Афродита“, а да оставим Кения в „Приключение“. Още повече че тя е бивша британска колония, това е лошо за еротичния й имидж; докато за приключение става.

— Много хубаво миришат ивоарките… — забелязах мечтателно аз.

— Какво искаш да кажеш?

— Миришат на секс.

— Аха… — той захапа машинално флумастъра си. — От това става реклама. „Бряг на слоновата кост, бряг на миризмите“, нещо от този род. С едно потно момиче, малко разрошено, с препаска. Трябва да си го отбележим.

— „И голи роби, цели с миризми пропити…“ Бодлер поне е обществено достояние.

— Няма да стане.

— Знам.

Останалите африкански страни ни създадоха по-малко проблеми. „Всъщност с африканците — отбеляза Жан-Ив — нямаме никога проблеми. Те и без пари дори се чукат, включително и дебелите. Трябва само да снабдим клубовете с презервативи и толкоз; по този въпрос те проявяват понякога вироглавство.“ Той подчерта два пъти в бележника си „ДА СЕ ПРЕДВИДЯТ ПРЕЗЕРВАТИВИ“.

Тенерифе ни забави още по-малко. Резултатите там бяха средна работа, но мястото според Жан-Ив било стратегическо за англосаксонския пазар. Можеше лесно да се изкомбинира един приемлив маршрут „приключение“ с изкачване на върха Тейде и екскурзия с глисер до Лансарате. Хотелиерската инфраструктура беше прилична, проверена.

Стигнахме до двата клуба, които трябваше да бъдат най-силните козове в цялата верига — Бока Чика в Санто Доминго, Гуардалавака в Куба.

— Можем да предвидим легла king size… — предложи Валери.

— Дадено — отговори веднага Жан-Ив.

— Жакузи за лично ползване в апартаментите… — подсказах аз.

— Не — отсече той. — Оставаме на ниво среден клиент.

Всичко протичаше естествено, без колебания и съмнения; оставаше да се говори с началниците на селищата, за да се определят тарифите на местната проституция.

Направихме кратка пауза, за да обядваме. В същия този момент на по-малко от километър двама младежи от квартала „Куртилиер“ размазваха черепа на една шейсетгодишна жена с бейзболни бухалки. За ордьовър си поръчах скумрия в сос от бяло вино.

— Предвидили ли сте нещо за Тайланд? — осведомих се аз.

— Да, строим хотел в Краби. Това е новото модно място — след Пхукет. Можем да ускорим строителството и да го завършим преди първи януари; няма да е лошо да му направим едно изискано откриване.

Посветихме следобеда на нововъведенията, които щяха да отличават клубовете „Афродита“. Основното беше, естествено, разрешение за достъп на мъжките и женските местни проститутки. Разбира се, не можеше и дума да става да се предвиди структура за почивка с деца, най-добре би било несъмнено да се забрани достъпът на деца под шестнайсет години. Валери подсказа остроумната идея да се посочи като основна тарифа в каталога цената на самостоятелните стаи и да се направи намаление от 10% за двойките, което всъщност преобръщаше общоприетия начин за реклама на продукта. Мисля, че аз бях този, който предложи да се въведе политика на gay friendly[135] и да се разпространи слухът, че процентът на хомосексуалистите, посещаващи клубовете, е достигнал до 20 — този тип информация бе обикновено достатъчна да ги накара да се запишат, а що се отнася до създаването на секс атмосфера на дадено място, това те умееха да правят добре. Въпросът за основното мото на рекламната кампания ни забави повече. Жан-Ив беше намерил проста и ефикасна формула: „Ваканцията е, за да се кефиме“; но накрая аз събрах най-много гласове с „«Елдорадор — Афродита» — защото имаме право на удоволствие“. От намесата на НАТО в Косово понятието право започнало отново да се котира, обясни ми Жан-Ив с полушеговит тон; всъщност говореше сериозно, беше чел някаква статия по този въпрос в списание „Стратегии“. Всички кампании през последно време, които се основавали на темата за правата, били успешни — право на нововъведение, право на изключителност… Правото на удоволствие, заключи той тъжно, било нова тема. Бяхме се поуморили и на път за вкъщи той ни остави пред „2+2“. Беше събота вечер и имаше доста хора. Запознахме с една симпатична двойка чернокожи — тя беше медицинска сестра, а той джазов барабанист — работата му вървяла добре, редовно му излизали дискове. Работел много върху техниката си, всъщност почти непрекъснато. „За вас няма тайни…“ — казах малко глупаво аз, но съвсем неочаквано той се съгласи, бях се докоснал, без сам да знам, до една дълбока истина. „Тайната е, че няма тайни“ — ми каза той убедено. Бяхме си изпили чашите, отправихме се към стаите. Той предложи на Валери двойна пенетрация. Тя се съгласи, при условие че аз прониквам отзад — с нея трябваше да се действа много нежно, аз имах повече опит. Жером се съгласи и се изтегна на леглото. Никол започна да му го вдига с онаниране, след което му нахлузи един презерватив. Аз повдигнах до кръста полата на Валери, не носеше нищо отдолу. Тя се наниза от раз върху члена на Жером и легна върху него. Аз разтворих дупето й, леко го овлажних и започнах да прониквам с леки внимателни тласъци. В момента, когато членът бе изцяло вътре, усетих ректалните й мускули да се свиват. Замръзнах, вдишах дълбоко — за малко да се изпразня. След няколко секунди проникнах още по-надълбоко. Когато бях влязъл наполовина, тя започна да се движи напред-назад, търкайки срамната си кост в слабините на Жером. Нямаше повече какво да правя, тя започна да надава дълго, променящо височините си стенание, задникът й се разтвори, проникнах докрай в нея, беше като пързаляне по склон, тя се изпразни необичайно бързо. След което замря задъхана, щастлива. Не било непременно нещо по-силно, обясни ми тя малко по-късно, но когато всичко минавало добре, идвал момент, в който двете усещания се сливали и настъпвало нещо много нежно и неудържимо, като всепоглъщаща топлина.

Докато ни гледаше, Никол мастурбираше, без да спира, беше много възбудена и зае веднага мястото на Валери. Имах време само да сменя презерватива. „С мен карай направо, обичам да влизат силно.“ Така и направих, затворих очи, за да не гледам възбуждащите зони и да се опитам да се концентрирам върху усещането в чист вид. Нещата ставаха лесно, бях приятно изненадан от собствената си издръжливост. Тя също се изпразни много бързо със силни, дрезгави викове.

След това Никол и Валери клекнаха, за да ни ближат, докато ние си говорехме. Жером ходел още по турнета, обясни ми той, но това му допадало все по-малко. С възрастта изпитвал повече желание да си стои вкъщи, да се занимава със семейството си — имаха две деца — и да работи сам върху ударите по барабана. После ми разказа за новата ритмична система 4/3 и 7/9, честно казано, почти нищо не разбрах. Насред едно изречение той извика от изненада, очите му се обърнаха — и се изпразни бурно и отведнъж в устата на Валери. „А, хвана ме на тясно — каза той, смеейки се, — как само ме спипа.“ Аз също усещах, че няма да издържа още дълго — Никол имаше много особен език, голям и мек, маслен; тя ближеше бавно, изкачването му бе коварно и неудържимо. Направих знак на Валери да се приближи, обясних на Никол какво искам — тя трябваше просто да обгърне с устни члена ми, да сложи езика си на главичката, докато Валери ми прави чекия и ми ближе торбичките. Тя се съгласи и затвори очи в очакване да се изпразня. Валери започна веднага, пръстите й бяха живи и нервни, беше отново в пълна форма. Разтворих максимално ръце и крака и зажумях. Усещането ме обземаше на отривисти тласъци, като светкавици, после избухна миг преди да се изпразня в устата на Никол. За миг изпаднах почти в шок, точици светлина бляскаха под клепачите ми, малко по-късно си дадох сметка, че съм бил пред припадък. Отворих с мъка очи. Членът ми беше още в устата на Никол. Валери беше обвила врата ми с ръка и ме гледаше с разнежено и тайнствено изражение; каза ми, че съм изкрещял много силно.

Малко по-късно те ни изпратиха. В колата Никол се възбуди отново. Извади гърдите си от корсета, запретна пола и се изтегна на задната седалка, полагайки глава върху бедрата ми. Масажирах я спокойно, уверен в себе си; добре владеех тези усещания, почувствах как зърната й се втвърдяват и котенцето й овлажнява. Миризмата на вагината й изпълваше цялата кола. Жером караше бавно, спираше на червените светофари; през прозорците различих светлините на „Конкорд“, обелиска, после моста „Александър III“, „Инвалидите“. Чувствах се добре, спокоен, но все още малко активен. Тя се изпразни някъде около „Плас д’Итали“. Разделихме се, след като разменихме телефонните си номера.

Жан-Ив изпита известна тъга, след като се раздели с нас, беше спрял на авеню Дьо ла Репюблик. Възбудата от деня бе отминала; знаеше, че Одре отсъства, но всъщност това по-скоро го радваше. Щяха да се засекат за малко на другия ден, преди тя да излезе да кара ролери; след завръщането си от почивка те спяха отделно.

За какво да се прибира? Той се отпусна на седалката и понечи да намери някоя радиостанция, но после се отказа. Младежи минаваха на групи по авенюто, момичета и момчета; създаваха впечатление, че се забавляват, поне кряскаха. Някои държаха кутии бира в ръка. Можеше да слезе, да се смеси с тях, да започне кавга; можеше да направи най-различни неща. Но в края на краищата щеше да се прибере. В известен смисъл обичаше дъщеря си, поне предполагаше, че е така; изпитваше към нея нещо органично и потенциално кръвно, което отговаряше на определението баща. Към сина си не изпитваше нищо подобно. Всъщност той може би не беше и негов; беше се оженил за Одре без сигурни доказателства. Към нея обаче изпитваше само презрение и отвращение; прекалено голямо отвращение, би предпочел да можеше да постигне безразличие; все още имаше усещането, че тя трябва да плати. А всъщност ще платя аз, си каза той, внезапно изпълнен с горчивина. Тя щеше да получи децата, а той щеше да го отнесе с огромна издръжка. Освен ако не се опита да получи децата той, да се бори за това, но не, не си струваше, заключи той. Жалко за Анжелик. Сам щеше да му е по-добре, можеше да се опита да започне отново живота си, което означаваше малко или повече да си намери друга мацка. На нея, мръсницата, щеше да й е по-трудно с две деца на шията. Той се утеши с мисълта, че едва ли би могъл да попадне на нещо по-лошо и че в края на краищата по-силно ще пострада от развода тя. Вече не беше толкова хубава, както навремето, когато се запознаха; имаше осанка наистина, обличаше се модно, но познавайки тялото й, той знаеше, че вървеше по пътя надолу. Кариерата й на адвокатка съвсем не беше толкова блестяща, колкото твърдеше; предчувстваше, че няма да й е никак леко с децата. Хората влачат потомството си като гюлле, като ужасна тежест, която пречи на всяко едно от движенията им — и това в повечето случаи накрая действително ги убива. Той щеше да постигне отмъщението си по-късно; тогава, помисли той, когато щеше да му бъде абсолютно безразлично. В продължение на няколко минути, паркирал встрани на вече пустото авеню, той се упражнява в безразличие.

Грижите му се стовариха отново накуп още щом престъпи прага на апартамента. Жоана, момичето, което гледаше от време на време децата, зяпаше MTV, разплута върху дивана. Мразеше тази отпусната предпуберка, абсурдно groove[136]; всеки път, като я видеше, изпитваше желание хубаво да я нашамароса, докато промени тъпата си вечно сърдита и глезена физиономия. Беше дъщеря на една приятелка на Одре.

— Как е? — изкрещя той. Тя кимна небрежно. — Можеш ли да намалиш звука? — Тя започна да търси с очи дистанционното управление. Вбесен, той загаси телевизора; тя му хвърли обиден поглед.

— Как мина с децата? — продължаваше да крещи, макар в апартамента да нямаше вече никакъв шум.

— Добре, мисля, че спят. — Тя се сви, малко уплашена.

Той се качи на първия етаж и бутна вратата на стаята на сина си. Никола му хвърли разсеян поглед, после потъна пак в партията „Tomb Raider“[137]. Анжелик спеше със свити юмруци. Той слезе, малко успокоен.

— Изкъпахте ли я?

— Да… не, забравих.

Той отиде в кухнята и си наля чаша вода. Ръцете му трепереха. На плота забеляза един чук. Шамарите нямаше да са достатъчни за Жоана, най-добре би било да й размаже черепа с чук. Позабавлява се малко с тази идея; мислите му нахлуваха и се смесваха бързо в съзнанието му, доста неовладени. Във вестибюла забеляза с ужас, че държи чука в ръцете си. Сложи го на една малка масичка, потърси в портфейла си пари за таксито на детегледачката. Тя ги пое, измърморвайки нещо като благодарност. Трясна вратата зад гърба й с необуздан замах, шумът отекна в целия апартамент. Със сигурност нещо не беше наред в живота му. Барчето в хола беше празно — Одре не беше способна да се погрижи дори за това. Сещайки се за нея, той бе пронизан от тръпка на омраза, чиято сила го изненада. Намери в кухнята начената бутилка ром, и това ставаше. В стаята си набра последователно номерата на трите момичета, които бе открил в интернета — всеки път попадаше на телефонен секретар. Сигурно бяха излезли да се чукат за собствено удоволствие. Вярно, че бяха секси, симпатични, модерни, но все пак му струваха две хиляди франка на вечер, цялата работа започваше да става унизителна. Как можа да се докара дотам? Трябваше да излиза, да намери приятели, да не се посвещава чак толкова на работата си. Сети за клубовете „Афродита“, за първи път си даде сметка, че идеята можеше и да не мине толкова лесно пред началниците му, в момента във Франция съществуваха доста неблагоприятни настроения срещу сексуалния туризъм. Естествено, можеше да се опита да представи смекчен вариант пред Льоген, но Еспиталие нямаше да се подведе, в него усещаше опасна проницателност. Имаше ли избор в крайна сметка? Позицията им спрямо средната клиентела беше абсолютно безсмислена в сравнение с „Клуб Мед“ и той се наемаше да им го докаже. Ровейки в чекмеджетата си, намери плана на „Орор“, изработен преди десет години от основателите и изложен във всички хотели на групата. „Духът на «Орор» е изкуството да съчетаеш уменията, да използваш традициите и съвремието с точност, въображение и хуманност, за да постигнеш определена форма на превъзходство. Мъжете и жените в «Орор» притежават уникално културно наследство — знанието да приемат. Те познават ритуалите и обичаите, които превръщат живота в изкуство да живееш, както и най-простата услуга в изключителни мигове. Това е занаят, това е изкуство — това е техният талант. Да създадат най-доброто, за да го споделят, да се върнат чрез общуването към най-важното, да измислят пространства на удоволствието — ето какво превръща «Орор» в парфюма на Франция по света.“ Внезапно той осъзна, че тези бръщолевици, от които ти се повдига, можеха да важат идеално и за мрежа от добре организирани бардаци; изглежда, имаше коз за пред германските туроператори. Въпреки даденостите германците продължаваха упорито да смятат, че Франция е все още страната на галантността и умението да любиш. Ако някой голям германски туроператор се съгласеше да включи „Афродита“ в каталога си, щеше да спечели решаваща точка, никой в професията не беше успял засега да постигне това. Беше във връзка с „Некерман“ по продажбата на клубовете в Магреба, но също и с TUI, които бяха отхвърлили първите им предложения, защото бяха много добре внедрени в ниската гама туризъм; може би щяха да се заинтересуват от един по-целенасочен проект.

11

Още на другия ден той се опита да направи първите контакти. Късметът му се усмихна веднага — Готфрийд Рембке, президентът на директорския съвет на TUI, щеше да прекара няколко дни във Франция в началото на идния месец, можеше да им отдели време за един обяд. Междувременно те биха могли да представят проекта си писмено, той щеше да се запознае с него. Жан-Ив влезе в кабинета на Валери, за да й съобщи новината; тя замръзна. Годишният търговски оборот на TUI беше двайсет и пет милиарда франка, три пъти повече от „Некерман“, шест пъти повече от „Нувел Фронтиер“; това беше първият световен туроператор.

Те посветиха остатъка от седмицата на изготвянето на възможно най-изчерпателно описание. От финансова гледна точка проектът не изискваше значителни инвестиции — някои промени в мебелировката, със сигурност пребоядисване с цел да се придаде по-„еротичен“ оттенък — стигнаха бързо до съгласие по отношение на названието „галантен туризъм“, което щеше да се използва във всички документи на предприятието. Най-важно бе, че можеха да се надяват на значително намаление на фиксираните разходи — вече нямаше да има спортни мероприятия и детски клубове. Отпадаха заплатите на дипломираните детски учителки, на треньорите по сърф, по стрелба с лък, по аеробика, по подводно гмуркане; на специалистите по икебана, по гледжосване или рисуване върху коприна. След една първоначална прогноза Жан-Ив си даде сметка изумен, че заедно с амортизацията годишните разходи по клубовете ще спаднат с 25%. Провери три пъти сметките си, всеки път с един и същ резултат. Това беше особено удивително, като се има предвид, че възнамеряваше да предложи каталожни тарифи за престоя, които да бъдат с 25% по-високи от приетото за тази категория — или с други думи, да се изравни със средните цени на „Клуб Мед“. Печалбата отскачаше с 50%. „Твоят приятел е гений…“ — каза той на Валери, която влизаше в кабинета му.

През всичките тези дни в предприятието обстановката беше малко странна. Сблъсъкът на площадката в Еври миналия уикенд не беше нещо необичайно; резултатът обаче от седем загинали беше стряскащ. Много от чиновниците, особено по-старите, живееха в непосредствена близост с предприятието. Бяха живели първоначално в жилищните блокове, строени почти едновременно с административната сграда; после доста от тях бяха теглили заеми, за да си купят къщи. „Съжалявам ги — каза ми Валери; — искрено ги съжалявам. Мечтата на всички е да се настанят в провинцията, в някой спокоен район, но не могат да си тръгнат веднага, ще им удържат значителни суми от пенсиите. Говорих с телефонистката — остават й три години до пенсия. Мечтата й е да си купи къща в Дордона, там е родният й край. Но все повече англичани се преселват там и цените са станали безумни, дори и за най-нещастната съборетина. От друга страна, цената на къщата й тук пада, всички знаят, че това е опасен краен квартал, така че ще я продаде на една трета от истинската й стойност.“

— Учуди ме и екипът от секретарки на втория етаж. Влязох в стаята им в пет и половина, за да ми напечатат една бележка; всички бяха в Интернет. Обясниха ми, че вече пазаруват по този начин, било по-сигурно — връщат се от работа и се барикадират вкъщи в очакване на доставчика.

През следващите седмици психозата не се разпръсна, дори се разрастваше. Във вестниците пишеше непрекъснато за прободени с нож учители, изнасилени учителки, нападнати с коктейли „Молотов“ пожарни коли, изхвърлени от прозореца на метрото инвалиди само защото „погледнали лошо“ шефа на някоя банда. С особено настървение се вихреше вестник „Фигаро“, като го четеше, човек имаше чувството, че вървим неизбежно към гражданска война. Вярно, че навлизахме в предизборен период и че сигурността беше единствената област, която можеше да разтревожи Лионел Жоспен. Беше малко вероятно французите да гласуват отново за Жак Ширак — изглеждаше наистина твърде тъп, до степен да навреди на образа на Франция. Видът на този едър глупчо с кръстосани отзад ръце по време на някое селскостопанско изложение или на среща на държавни глави вдъхваше известно смущение, караше те да го съжаляваш. Левицата, която всъщност беше неспособна да спре растящото насилие, се държеше добре — беше се снишила, не отричаше, че статистиката е лоша, дори много лоша, и приканвайки това да не се експлоатира от политиците, напомняше, че по нейно време десницата не се е справила по-добре. Имаше само една малка издънка с уводната статия на някакъв си Жак Атали[138]. Според него насилието сред младежта в градовете представлявало „зов за помощ“. Луксозните витрини на Халите или на Шан-з-Елизе били „изглеждали през очите на тяхната мизерия като цинично парадиране“. Но не трябвало и да се забравя, че крайните квартали са също така и „една мозайка от народи и раси, дошли със своите традиции и вярвания, за да създадат нови култури и да преосмислят изкуството да живеят съвместно“. Валери ме погледна с учудване — за първи път избухвах в смях, четейки списание „Експрес“.

— Ако иска да бъде избран, Жоспен би трябвало да го накара да замълчи поне до втория тур.

— Явно, че стратегията започва да ти харесва…

Независимо от всичко и мен започваше да ме обзема безпокойство. Валери работеше отново до късно, рядко се прибираше вкъщи преди девет часа; може би щеше да е по-сигурно да си купи някакво оръжие. Имах една връзка, братът на един художник, на когото бях организирал изложба преди две години. Не беше наистина от подземния свят, но беше взел участие в няколко организирани измами. Беше по-скоро изобретател, човек, който се занимава с всичко. Наскоро споделил с брат си, че открил начин за подправяне на новите лични карти, за който се носеше славата, че е невъзможно да бъдат фалшифицирани.

— В никакъв случай — отговори ми веднага Валери. — Нищо не рискувам — през деня не излизам никога от предприятието, а вечер се връщам винаги с кола, независимо в колко часа.

— Но има червени светофари.

— От централата на „Орор“ до входа на магистралата има само един светофар. После излизам от Порт д’Итали и съм веднага вкъщи. Нашият квартал поне не е опасен.

Беше права, в самия Чайнатаун имаше изключително малко нападения и обири. Не знаех как го постигаха — дали си нямаха собствена система за охрана? Във всеки случай ни бяха забелязали, още като се нанесохме, поне двайсетина души ни поздравяваха най-редовно. Европейците тук бяха рядкост и ние се брояхме на пръсти в блока. Понякога се появяваха съобщения, написани на ръка, които явно приканваха на събрания или на празненства; но какви събрания? какви празненства? Можеш да живееш години наред с китайци, без да разбереш техния начин на живот.

Обадих се все пак на познатия си, той обеща да провери и ми се звънна след два дни. Можело да си набавя сериозен пистолет, в много добро състояние, за десет хиляди франка — в цената се включваше солиден запас от патрони. Трябвало обаче да го почиствам редовно, за да не е ръждясал в мига, когато ще ми се наложи да го използвам. Отново заговорих за това с Валери. „Няма да мога — каза тя, — няма да мога да стрелям.“ „Дори и при смъртна опасност?“ Тя поклати глава: „Не… — повтори, — просто е невъзможно.“ Не настоях. „Когато бях малка — ми каза тя малко по-късно, — не бях в състояние да заколя дори кокошка.“ Честно казано, аз бях същият; но да убиеш човек ми се струваше много по-лесно.

За себе си, колкото и да е странно, не се страхувах. Вярно, че нямах почти никакви контакти с варварските орди, освен от време на време в обедната почивка, когато отивах да се поразходя във „Фором де Ал“[139], където хитрото припокриване на силите на сигурността (полицията за опазване на обществения ред[140], униформените полицаи, пазачите, наети от асоциацията на търговците) изключваха теоретически всякаква опасност. Движех се по спокойния терен на униформените и се чувствах малко като в Тоари[141]. Знаех добре, че ако не бяха силите на реда, щях да бъда лесна плячка, макар и доста безинтересна; съвсем обикновено, облеклото ми на среден чиновник не можеше с нищо да ги изкуши. Колкото до мен, всички тия младежи, произлизащи от опасните класи, не ме привличаха с нищо; не ги разбирах, нито се опитвах да ги разбера. Не симпатизирах нито на техните увлечения, нито на ценностите им. Лично аз не бих направил и най-малкото усилие, за да притежавам часовник „Ролекс“, обувки „Найк“ или БМВ Z3; така и не успях да открия разликата между марковите стоки и стоките куча марка. В очите на света явно не бях прав. Съзнавах това — бях малцинство, следователно грешах. Трябваше да има някаква разлика между ризите „Ив Сен Лоран“ и останалите ризи, между мокасините „Гучи“ и мокасините „Андре“[142]. И аз бях единственият, който не виждаше никаква разлика; този мой дефект обаче не беше достатъчен, за да осъдя света. Нима очакват от слепеца да си присвои ролята на експерт по изкуството на постимпресионизма? По силата на своето заслепление, което беше наистина неволно, аз се поставях извън една жива човешка действителност, достатъчно мощна, за да ражда всеотдайност и престъпления. Вън от съмнение е, че благодарение на своя полудивашки инстинкт тези младежи надушваха красивото; желанието им беше похвално и напълно в съответствие със социалните норми; тоест би било достатъчно само да намери своя подходящ израз.

И все пак, като се замисля, трябва да призная, че Валери и Мари-Жан — двете женски, макар и бегли в живота ми присъствия — проявяваха абсолютно безразличие към блузите „Кензо“ и чантите „Прада“; всъщност, доколкото ми беше известно, те си купуваха всякакви марки. Жан-Ив, който сред познатите ми беше облагодетелстван с най-високата заплата, имаше предпочитания към блузите с якички на „Лакост“; но го правеше някак машинално, по стар навик, без дори да провери дали любимата му марка не е била надмината по слава от по-скорошен конкурент. Някои от чиновниците на Министерството на културата, които познавах по физиономия (ако мога така да се изразя, защото след всяка нова среща с тях редовно забравях имената им, постовете им — всичко освен лицата им), си купуваха дизайнерски дрехи; но винаги ставаше дума за млади и световнонеизвестни дизайнери, разпространявани в един-единствен магазин в Париж, които, знаех, нямаше да се поколебаят да зарежат, ако случайно станеха по-известни.

Могъществото на „Найк“, „Адидас“, „Армани“, „Вюитон“ беше въпреки всичко неоспоримо; можех да намеря за това конкретни доказателства всеки път, когато прехвърлях „Фигаро“ и по-специално рубриките на бледорозовите му страници. Но кой точно освен младежите от крайните квартали бе причина за успеха на тези марки? Сигурно имаше цели сектори от обществото, които ми бяха неизвестни; освен ако не ставаше дума за замогналите се класи от Третия свят. Бях пътувал малко, бях живял малко и ставаше все по-ясно, че не разбирам много от съвременния свят.

На 27 септември се състоя събрание с единайсетте началници на селищата „Елдорадор“, дошли за случая в Еври. Беше обичайното, провеждано всяка година по едно и също време събрание, на което трябваше да се направи равносметка на резултатите от лятото и да се предвидят подобрения. Този път обаче то имаше особено значение. Първо, три от селищата щяха да сменят собствениците си — договорът с „Некерман“ беше наскоро подписан. Второ, в четири от останалите селища — тези, които преминаваха под названието „Афродита“ — началниците трябваше да се подготвят да съкратят наполовина персонала си.

Валери не присъстваше на събранието, тя имаше среща с представител на „Италтрав“, за да го запознае с проекта. Италианският пазар беше много по-раздробен от северноевропейския — макар и да беше първият италиански туроператор, финансовата мощ на „Италтрав“ не възлизаше дори и на една десета от тази на TUI; въпреки това един договор с тях можеше да докара полезна допълнителна клиентела.

Тя се върна от срещата си към деветнайсет часа. Жан-Ив беше сам в кабинета си, събранието беше току-що свършило.

— Как реагират?

— Зле. Всъщност ги разбирам, сигурно самите те се чувстват изправени на подсъдимата скамейка.

— Имаш намерение да смениш началниците на селищата?

— Това е нов проект; по-добре е да го започнем с нови екипи.

Гласът му беше много спокоен. Валери го изгледа учудено — в последно време беше набрал увереност — и твърдост.

— Сега съм убеден, че ще спечелим. По време на обедната почивка дръпнах настрани началника на Бока Чика в Сан Доминго. Исках да съм сигурен в нещата и да разбера какво прави, за да има 90% заетост на местата, независимо от сезона. Той започна да извърта, изглеждаше доста смутен, заговори ми за работа в екип. Накрая го попитах направо дали позволява на момичетата да се качват по стаите на гостите; беше наистина трудно да го накарам да си признае, страхуваше се от наказание. Бях принуден да му кажа, че това не ме смущава, дори напротив, че намирам инициативата му интересна. Едва тогава призна. Намирал за глупаво клиентите му да наемат стаи на два километра от селището, често без течаща вода и с риск да бъдат измамени, при положение че разполагат с всички удобства на място. Поздравих го и му обещах, че ще запази мястото си на началник селище, пък дори и да се окаже единственият.

Свечеряваше се; той светна лампата на писалището си и помълча известно време.

— За другите не изпитвам никакви угризения. Те са с почти един и същ профил — на бивши донжуани, дошли в удобно за тях време. Могли са да притежават всяка жена, която са си пожелавали, без да дават нищо насреща, въобразявайки си, че като са станали началници на селища, ще могат да се шматкат на слънце до пенсия. С тяхното време е свършено и толкова по-зле за тях. Сега имам нужда от истински професионалисти.

Валери кръстоса крака, погледна го, без да каже дума.

— А твоята среща с „Италтрав“?

— Мина добре. Без проблеми. Той схвана веднага какво подразбирам под „галантен туризъм“, дори се опита да ме сваля… Това им е хубавото на италианците, поне са предсказуеми… Накрая ми обеща да включи клубовете в каталога си, но ме предупреди да не си правя прекалени илюзии — „Италтрав“ е преди всичко голямо предприятие, защото е конгломерат от многобройни специализирани туристически агенции; сама по себе си фирмата няма ясна физиономия. Всъщност той действа малко като разпространител — можем да влезем в списъка му, но е наша работа да си създадем име на пазара.

— А с Испания докъде стигнахме?

— Имаме добра връзка с „Марсанс“. Те са почти същите, само дето са по-амбициозни и от известно време се опитват да се настанят във Франция. Боях се, че ще конкурираме тяхното предложение, но се оказа, че ни смятат за допълващи ги.

Тя се замисли за миг, преди да продължи.

— А за Франция какво ще правим?

— Все още не знам… Може да е глупаво от моя страна, но наистина се боя от някоя назидателна кампания в пресата. Естествено, можем да проучим пазара, да изпробваме идеята…

— Никога не си вярвал в тези неща.

— Не съм, така е… — той се поколеба за миг. — Всъщност съм склонен да прокарам на минимална степен идеята във Франция единствено чрез „Орортур“. С реклами в много специализирани списания, от рода на FHM или „Еко де Саван“[143]. На първо време трябва да заложим наистина на Северна Европа.

Срещата с Готфрийд Рембке се състоя следващия петък. Вечерта преди нея Валери си направи успокояваща маска и си легна много рано. Когато се събудих в осем часа, тя беше вече готова. Резултатът беше впечатляващ. Беше облечена в черен костюм с много къса пола, която пристягаше очарователно дупето й, под сакото си беше сложила блуза от виолетова дантела, тясна и прозрачна на места, и аленочервен сутиен, силно деколтиран, който едновременно разкриваше и повдигаше високо гърдите й. Когато седна срещу леглото, забелязах черни чорапи, избледняващи в горния край и хванати с жартиери. Устните й бяха подчертани с тъмно червило, което малко биеше на лилаво, косите си беше вдигнала на кок.

— Действа ли? — попита ме тя лукаво.

— Действа супер. И все пак жените… — въздъхнах аз. — Когато умишлено разкриват някои неща…

— Това е облеклото ми на институционална съблазнителка. Облякох го донякъде и за теб; знаех, че ще ти хареса.

— Ре-еротизиране на предприятието… — избоботих аз. Тя ми подаде чаша кафе.

През цялото време, докато тръгна, не правих нищо друго, освен да я гледам как върви напред-назад, как става и сяда. Не беше кой знае какво, но действаше, в това нямаше никакво съмнение. Кръстосваше крака — и в горната част на бедрата се появяваше черна лента, която чрез контраста подчертаваше финия найлон. Кръстосваше ги по-плътно — и още по-нагоре се появяваше една дантелена лента, после жартиерите, бялата гола плът, началото на дупето. Прибираше ги един до друг — и всичко изчезваше отново. Навеждаше се над масата — и усещах как гърдите й потрепват под плата. Можех да прекарам часове наред така. Беше лесна, невинна, вечно блажена радост; едно непорочно обещание за щастие.

Трябваше да се срещнат в тринайсет часа в ресторант „Льо Дивелек“ на улица „Университетска“; Жан-Ив и Валери пристигнаха петнайсет минути по-рано.

— Как ще започнем разговора? — тревожеше се Валери, излизайки от таксито.

— Ами ще му кажеш, че искаме да отворим бардаци за шваби… — Жан-Ив направи уморена гримаса. — Не се тревожи, ама хич не се тревожи, той ще започне сам да задава въпроси.

Готфрийд Рембке пристигна точно в тринайсет часа. Още с влизането му в ресторанта, когато подаде палтото си на келнера, те разбраха, че е той. Със стегнато и солидно тяло, с лъщящ череп, с открит поглед и енергично ръкостискане — всичко в него лъхаше на лекота и динамичност и отговаряше идеално на представата, която човек би могъл да си създаде за големия шеф, особено за големия шеф германец. Просто се виждаше как тича нагоре-надолу по цял ден, става от леглото със скок, върти половин час педалите на гимнастическия уред в апартамента, после тръгва на работа с чисто новия си мерцедес, а по пътя слуша икономическите новини. „Този тип изглежда прекрасно…“ — измърмори Жан-Ив, надигайки се, за да го посрещне, широко усмихнат.

Всъщност през първите десет минути хер Рембке говори само за кухнята. Оказа се, че познава добре Франция, културата й, ресторантите й; имаше даже къща в Прованс. „Този тип е без грешка, без грешка…“ — си мислеше Жан-Ив, разглеждайки своето консоме от лангусти с кюрасао. „Rock and roll, Gotty“[144] — добави наум той, потапяйки лъжицата си в яденето. Валери беше чудесна — слушаше внимателно със светнали очи, сякаш я бе омагьосал. Искаше да знае къде точно в Прованс, дали намира достатъчно време, за да ходи там и т.н. Беше си поръчала печени раци с ягоди и малини в сос салми.

— И така — продължи тя, без да променя тона си, — нашият проект заинтересува ли ви?

— Вижте — отвърна той трезво, — знаем много добре, че „галантният туризъм“ — той леко се запъна на израза — е една от основните мотивации на нашите сънародници, когато заминават във ваканция в чужбина — и това е разбираемо, защото нима може да има по-прекрасен начин за пътуване от този? Въпреки това никоя голяма група не се е заела с този проблем досега, което е доста странно, с изключение на няколко опита — всъщност твърде недостатъчни, — насочени към хомосексуалната ни клиентела. В крайна сметка, колкото и изненадващо да изглежда, става дума за девствен пазар.

— Върху това може да се спори, струва ми се, че манталитетът не е още съвсем узрял… — намеси се Жан-Ив, съзнавайки, че е казал голяма глупост — … от двете страни на Рейн… — довърши жалко той. Рембке му хвърли хладен поглед, сякаш го подозираше в подигравка; Жан-Ив заби отново нос в чинията си, като си обеща да мълчи до края на обеда. Валери така и така се справяше чудесно.

— Нека да не прехвърляме автоматично френските проблеми в Германия… — каза тя, кръстосвайки крака с невинно движение. Рембке съсредоточи отново вниманието си върху нея.

— Нашите сънародници — продължи той — са оставени да се оправят сами и са често жертва на посредници със съмнителна почтеност. Изобщо в сектора все още цари изключително аматьорство — пропуск, който носи огромни загуби за цялата професия.

Валери се съгласи с готовност. Келнерът донесе една печена светипетрова риба със зелени смокини.

— Вашият проект — подхвана той, след като погледна ястието си, — ни заинтересува също така, защото представлява истинско преобръщане на традиционните виждания за ваканционните клубове, формулата, която беше подходяща за началото на седемдесетте, не отговаря вече на очакванията на съвременния потребител. Отношенията между човешките същества на Запад станаха по-трудни — нещо, за което ние всички, естествено, съжаляваме… — продължи той, като хвърли отново поглед към Валери, която прибра с усмивка краката си един до друг.

Когато се върнах от работа в шест и четвърт, тя беше вече вкъщи. Учудих се — мисля, че това ми се случваше за първи път от началото на нашия съвместен живот. Беше седнала в ъгъла на канапето, все още по костюм, с леко разкрачени крака. Зареяла поглед в нищото, тя, изглежда, мислеше за щастие и нежност. За момента не осъзнах, но сега знам, че бях присъствал на нещо като оргазъм в професионален план.

— Добре ли мина? — попитах аз.

— Повече от добре. Върнах се направо след обеда, без да се отбивам в службата; просто не виждах какво повече може да се направи там до края на седмицата. Той не само се интересува от проекта, но има намерение да го превърне във водещ продукт, и то още през зимния сезон. Готов е да финансира издаването на каталог и рекламна кампания, специално ориентирана към немската публика. Мисли, че ще може сам да напълни действащите клубове; дори ни попита дали имаме планове за други. Единственото нещо, което иска в замяна, е изключителното право на продажби на неговия пазар — Германия, Австрия, Швейцария и Бенелюкс; между другото знаеше, че сме във връзка е „Некерман“.

— Наех за уикенда места — добави тя — в един център за таласотерапия в Динар. Мисля, че имам нужда. Можем да отскочим и до родителите ми.

Час по-късно влакът потегли от гара Монпарнас. Доста бързо, с изнизващите се километри, натрупаното напрежение се разпръсна — тя стана отново нормална, което значи секси и весела. Последните блокове на огромните крайни квартали изчезнаха в далечината; тежевето[145] разви максималната си скорост малко преди да навлезем в долината Юрпоа. Над тъмната купчина зърнени силажи по посока на запад се издигаше почти незабележима червена ивица — денят свършваше. Вагонът ни беше първа класа — открит и с обърнати една срещу друга седалки; по масичките между тях вече светеха малки жълти лампи. От другата страна на пътеката жена на около четирийсет години, елегантна и изискана, по-скоро от класа, с руси коси, събрани в кок, прелистваше „Мадам Фигаро“[146]. Бях си купил вестника и се опитвах без особен успех да се съсредоточа върху рубриките на бледорозовите му страници. От няколко години насам отглеждах идеята, че е възможно светът да се разшифрова и да се разберат процесите в него, като се изключи всичко, свързано с текущата политика, със социалната хроника или с културата; че е възможно да си изградиш правилна картина за историческото движение единствено чрез прочита на икономическите и борсовите новини. Затова се насилвах да чета ежедневно бледорозовите страници на „Фигаро“, понякога ги допълвах с още по-отблъскващите публикации в „Ле-з-Еко“ или „Ла Трибюн Дефосе“[147]. До този момент тезата ми оставаше непотвърдена. Беше наистина възможно важни исторически информации да се крият в уводните статии с умерен тон или в колоните с цифри; вярно можеше да бъде обаче и обратното. Единственото сигурно заключение, до което бях достигнал, беше, че икономиката е без всякакво съмнение ужасяващо скучна. Вдигайки поглед от една кратка статия, която се опитваше да анализира падането на Никей[148], забелязах че Валери започваше отново да кръстосва и да прибира един до друг краката си; по лицето й пробягна лека усмивка. „Истински ад за Миланската борса“ — прочетох, преди да оставя вестника. Получих внезапна ерекция, откривайки, че тя вече беше успяла да си свали гащите. Премести се на седалката до мен и се сгуши до рамото ми. Свали сакото на костюма и го сложи на коленете ми. Хвърлих бегъл поглед вдясно — съседката ни беше все още потънала в четене на списанието си, по-скоро на някаква статия за зимните градини. Тя също носеше костюм с тясна пола и черни чорапи; беше от типа на така наречените възбуждащи буржоазки. Пъхайки ръка под проснатото отгоре сако, Валери хвана члена ми; бях по тънък памучен панталон, усещането беше ужасно силно. Нощта беше вече настъпила. Отпуснах се върху седалката и пъхнах ръка в блузата й. Повдигайки сутиена, обгърнах дясната й гърда с дланта си и започнах да възбуждам зърното с палеца и показалеца си. Някъде около Манс тя разкопча дюкяна ми. Движенията й бяха напълно недвусмислени и аз бях убеден, че нито един от номерата ни не убягва на съседката ни. Според мен е невъзможно да се издържи дълго на мастурбация, извършвана от наистина умела ръка. Малко преди Рен еякулирах, без да успея да потисна един приглушен вик. „Ще трябва да дам на химическо чистене костюма си…“ — каза спокойно Валери. Съседката ни хвърли откровено развеселен поглед.

Бях леко смутен, когато на гарата на Сен Мало установих, че се качва с нас на автобуса за центъра за таласотерапия; Валери беше невъзмутима, дори подхвана разговор с нея за различните лечебни услуги. Лично аз така и не прозрях съответните достойнства на калните бани, топлите и студените душове и компресите с водорасли; на другия ден се задоволих с плакнене в басейна. Точно се отпусках по гръб, съзнавайки смътно, че има подводни течения, които би трябвало да ми масажират гърба, когато пристигна Валери. „Нашата съседка от влака… — каза тя възбудено — току-що ме посвети в ползването на жакузи.“ Регистрирах информацията, без да реагирам. „Тя е в момента сама в хамама“ — добави тя. Последвах я веднага, загръщайки се с една хавлия. Пред хамама свалих банските си гащетата; ерекцията ми личеше под хавлиения плат. Влязох заедно с Валери и я оставих да мине напред сред парата — толкова гъста, че на два метра не се виждаше нищо. Въздухът беше напоен с много силна миризма на евкалипт, почти замайваща. Спрях пред белезникавото и горещо нищо, после чух стенание, идещо от дъното на помещението. Развързах колана на хавлията и се приближих; по кожата ми избиваха капки пот. Коленичила пред жената с ръце на задника й, Валери лижеше котенцето й. Тя беше наистина много красива жена, с идеално кръгли силиконови гърди, правилни черти и голяма, чувствена уста. Без да се изненада, тя извърна поглед към мен и обгърна члена ми с ръка. Приближих се още, минах зад нея и погалих гърдите й, търкайки члена си в дупето й. Тя разтвори бедра и се наведе напред, облягайки се на стената. Валери бръкна в джоба на хавлията си и ми подаде един презерватив, с другата ръка продължаваше да масажира клитора на жената. Проникнах в нея с един тласък, тя се беше вече разтворила, понаведе се още малко напред. Движех се напред-назад в нея, когато усетих ръката на Валери да се промъква между бедрата ми и да обгръща торбичките ми. После доближи отново уста до котенцето на жената; при всяко движение напред-назад усещах как езикът й се плъзга по члена ми. Отчаяно стегнах коремните си мускули в мига, в който жената получи оргазма си с щастливи и продължителни стонове, после се отдръпнах много бавно. Бях целият в пот, без да искам се задъхах, усетих, че се олюлявам, и приседнах на една пейка. Кълбетата пара продължаваха да се носят във въздуха. Чух звук на целувка, вдигнах глава — те се бяха прегърнали с притиснати една към друга гърди.

Любихме се малко по-късно, в края на следобеда, после отново вечерта, после отново на следващата сутрин. Подобно изстъпление не беше съвсем обичайно; и двамата съзнавахме, че ни предстои труден период, Валери щеше отново да оскотее от работа, от трудности, от пресмятания. Небето беше безупречно синьо, времето почти топло; беше несъмнено един от последните хубави уикенди преди настъпването на есента. След като се любихме в неделя сутринта, направихме дълга разходка по плажа. Забелязах с изненада неокласическите сгради, малко кич, на хотелите. Когато стигнахме в края на плажа, седнахме на скалите.

— Предполагам, че тази среща с германеца е била важна — казах аз. — Предполагам, че това е началото на нов challenge[149].

— Това е за последен път, Мишел. Ако успеем сега, ще бъдем дълго време спокойни.

Хвърлих й недоверчив и малко натъжен поглед. Не вярвах особено на този вид доводи, напомняха ми на някои исторически книги с декларациите на политиците за наистина най-последната от всички последни, онази, която ще доведе до окончателен мир.

— Самата ти ми обясни, че капитализмът е в основата си състояние на непрекъсната война, непрекъсната битка, която не може да има край.

— Така е — съгласи се без колебание тя, — но не е задължително да се бият все едни и същи хора.

Една чайка излетя, набра височина и пое към океана. Бяхме почти съвсем сами в този край на плажа. Динар беше наистина спокоен курорт, поне през този сезон. Отнякъде ни приближи лабрадор, подуши ни, после си тръгна; стопаните му не се виждаха.

— Уверявам те — настояваше тя. — Ако потръгне както се надяваме, същата идеята може да се повтори в много страни. Само в Латинска Америка имаме Бразилия, Венецуела, Коста Рика. На други места можем да открием клубове в Камерун, Мозамбик, Мадагаскар, Сейшелските острови. В Азия също има непосредствени възможности: Китай, Виетнам, Камбоджа. За две-три години можем да се превърнем в безспорен авторитет; никой няма да посмее да инвестира на същия пазар; този път ще си извоюваме предимство в конкуренцията.

Не отговорих нищо, не виждах нищо, с което да й отговоря; в крайна сметка на дъното на идеята бях аз. Приливът се качваше, в пясъка се образуваха вадички, които умираха в краката ни.

— Още повече че този път ние наистина ще поискаме голям пакет акции. Ако успеем, няма да могат да ни откажат. А когато си акционер, преставаш да се бориш — другите се борят вместо теб.

Тя млъкна, погледна ме колебливо. Това, което казваше, беше смислено, имаше някаква логика в него. Вятърът леко се засили; започвах да огладнявам. Ресторантът на хотела беше чудесен — имаше изключителни пресни морски плодове, рибата бе приготвена по вкусни и изискани рецепти. Върнахме се пеша по влажния пясък.

— Аз имам пари… — казах внезапно, — не бива да забравяш, че имам пари.

Тя спря и ме погледна изненадано; самият аз не очаквах да произнеса тези думи.

— Знам, че жените вече не ги издържат — продължих малко смутено, — но никой не ни кара да сме като другите.

Тя ме погледна спокойно в очите.

— Когато получиш парите от къщата, ще имаш общо максимум три милиона франка… — каза тя.

— Да, горе-долу толкова.

— Това не е достатъчно; не е напълно достатъчно. Ще ни трябва още малко. — И продължи до върви мълчешком. — Имай ми доверие… — каза тя в мига, в който влизахме в стъклената тераса на ресторанта.

След обеда, малко преди гарата, отидохме да видим родителите на Валери. Щяла да има отново ужасно много работа, обясни им тя; нямало да може да ги посети преди Коледа. Баща й я погледна с примирена усмивка. Беше добра дъщеря, казах си аз, привързана и внимателна; беше чувствена любовница, гальовна и смела; и сигурно, ако й се удадеше случаят, щеше бъде любяща и мъдра майка. „Нозете й са от чисто злато, бедрата й като колоните на Йерусалимския храм.“ Продължавах да се питам какво точно бях направил, за да заслужа жена като Валери. Вероятно нищо. Мога само да ги установя, казах си, проявленията на света; подхождайки емпирично, добросъвестно, аз ги установявам; не мога да направя нищо, друго освен да ги установя.

12

В края на октомври почина бащата на Жан-Ив. Одре отказа да го придружи на погребението; всъщност той го очакваше, беше я попитал просто заради принципа. Щеше да бъде скромно погребение; баща му беше единствено дете, нямаше да има много роднини, да не говорим за приятели. Като на бивш възпитаник на ESAT[150] му се полагаше кратък некролог в бюлетина на училището. Това беше всичко, кръгът се затваряше; в последно време той действително не се виждаше почти с никого. Жан-Ив така и не разбра какво го бе накарало да се оттегли след пенсионирането си в тоя затънтен край, с който нищо не го свързваше, селски в най-безнадеждния смисъл на тази дума. Явно последна проява на мазохизма му, който го бе съпътствал почти през целия му живот. След блестящо следване се беше впуснал в безцветната кариера на инженер по производството. Макар винаги да бе мечтал да има дъщеря, се бе ограничил с едно дете — с цел, твърдеше той, да му даде по-добро образование; този довод беше безсмислен, имаше хубава заплата. Създаваше впечатлението, че по-скоро е свикнал с жена си, отколкото че я обича; може би се гордееше с професионалните успехи на сина си — но истината беше, че не говореше никога за това. Нямаше хоби, нито истинско развлечение освен отглеждането на зайци и кръстословиците в „Ла Репюблик дьо Сантр Уест“. Явно е грешка да подозираме някаква тайна страст у всяко човешко същество, нещо необяснимо, нещо необикновено; ако случайно се наложеше бащата на Жан-Ив да разкаже за съкровените си убеждения, той вероятно не би могъл да сподели нищо повече освен едно леко разочарование. И наистина, любимата му фраза, тази, която Жан-Ив го бе чувал да произнася най-често и която обобщаваше най-добре опита му от човешката участ, се свеждаше до „Остаряваме“.

Майка му се показа доста засегната от загубата — все пак ставаше дума за спътника на един цял живот, — без да бъде истински потресена. „Беше много западнал…“ — отбеляза тя. Причините за смъртта бяха толкова неясни, че можеше да се говори за обща отпадналост, дори за отчаяние. „Нищо не го интересуваше вече…“ — каза също така майка му. С това се изчерпи горе-долу и надгробното му слово.

Отсъствието на Одре бе, естествено, забелязано, но майка му се въздържа от коментар по време на церемонията. Вечерята след погребението бе скромна — тъй или иначе тя не беше добра готвачка. Той знаеше, че все някога ще подхване темата. Предвид обстоятелствата щеше да бъде много трудно да се измъкне, като да включи телевизора например, както обикновено правеше. Майка му привърши с прибирането на съдовете и седна срещу него, опряла лакти върху масата.

— Как вървят нещата с жена ти?

— Не особено добре… — И той говори в продължение на няколко минути, затъвайки постепенно все повече в собственото си огорчение; каза й накрая, за да приключи, че възнамерява да се разведе. Знаеше, че майка му мрази Одре, обвиняваше я, че я лишава от внуците й; това беше донякъде така, но пък и внуците й нямаха особено желание да я виждат. Вярно бе, че при други обстоятелства може би щяха да свикнат; поне Анжелик, за нея не беше още много късно. Но това можеше да стане при други обстоятелства, в друг живот, все трудни за представяне неща. Жан-Ив вдигна очи към лицето на майка си, кокът й сивееше, чертите й бяха сурови — беше трудно да изпиташ порив на нежност към тази жена; и в най-ранните му спомени тя не си падаше много по ласките; беше точно толкова трудно човек да си я представи в ролята на чувствена и малко разюздана любовница. Внезапно осъзна, че баща му е прекарал в тази досада целия си живот. Това за него беше ужасен удар, ръцете му се впиха в ръба на масата — този път беше наистина непоправимо, наистина безвъзвратно. Отчаяно се опитваше да си спомни поне един миг, в който е видял баща си разцъфнал, радостен, искрено щастлив, че живее. Може би само един-единствен път, когато беше на пет годинки и той се опитваше да му покаже как се играе с детския конструктор. Да, баща му обичаше механиката, беше я обичал искрено — спомни си за разочарованието му в деня, когато му съобщи, че се ориентира към икономическите науки; може би пък това бе достатъчно, за да изпълни един живот.

На следващия ден направи бърза обиколка на градината, която му изглеждаше доста безлична, не му навяваше никакъв спомен от детството. Зайците се въртяха нервно из клетките, още не бяха нахранени — майка му щеше веднага да ги продаде, не обичаше да се занимава с тях. Те бяха всъщност истински губещите от цялата работа, единствените реални жертви на тази смърт. Жан-Ив взе един плик с гранулирана храна и им хвърли с шепи от нея в яслите; можеше в памет на баща си да направи поне това.

Тръгна си рано, малко преди предаването на Мишел Дрюкер[151], но това не му попречи да попадне, близо до Фонтенбло, в безкрайни задръствания. Опита различни радиостанции, после загаси радиото. От време на време потокът коли се придвижваше с няколко метра; чуваше само бръмченето на моторите и отделни капки дъжд, падащи на предното стъкло. Духът му се приспособи към тази меланхолна празнота. Единственото положително нещо в този уикенд беше, че нямаше повече да му се налага да се среща с Жоана; най-сетне се беше решил да скъса с детегледачката. Новата, Юкаристи, му беше препоръчана от една съседка — момичето беше по произход от Дахомей[152], сериозна, добра ученичка; на петнайсет години беше вече в предпоследния гимназиален клас с научен профил. Искаше да стане лекарка, може би педиатър; във всеки случай се справяше много добре с децата. Успяваше да изтръгне Никола от компютърните му игри и да го сложи в леглото преди десет часа — нещо, което самият той не бе успял никога да постигне. Беше мила с Анжелик, даваше й вечерята, къпеше я, играеше с нея; малката явно я обожаваше.

Пристигна към десет и половина, изтощен от пътя; доколкото си спомняше, за уикенда Одре беше в Милано; щеше да се върне със самолет на следващия ден и да отиде направо на работа. Разводът щеше все пак да облекчи начина му на живот, помисли си той с нездраво задоволство; разбираемо беше, че тя забавя момента да заговори по този въпрос. Но нямаше да се стигне до фалшиви сцени на приливи на обич и пориви на нежност; това беше точка в неин плюс.

Юкаристи се беше настанила на канапето, четеше „Животът, начин на употреба“ на Жорж Перек в джобно издание; всичко бе минало добре. Прие чаша портокалов сок; той си сипа коняк. Обикновено, когато се връщаше, тя му разказваше за деня, какво са правили заедно, това отнемаше няколко минути, преди да си тръгне. И този път тя направи същото; сипвайки си отново коняк, той си даде сметка, че не беше чул нищо. „Баща ми умря…“ — каза той в момента, когато го осъзнаваше. Юкаристи спря рязко да говори, погледна го колебливо; не знаеше как да реагира, но във всеки случай той бе успял да задържи вниманието й. „Родителите ми не бяха много щастливи заедно…“ — продължи той и тази втора констатация беше още по-страшна — тя сякаш оспорваше съществуването му, лишаваше го в известен смисъл от правото му на живот. Беше плод на нещастен, неподходящ съюз, на нещо, което по-добре да не бе съществувало. Огледа се тревожно наоколо — най-късно след няколко месеца щеше да напусне този апартамент, нямаше да види никога повече тези пердета, нито тези мебели; струваше му се, че всичко се разпада, губи състоятелността си. Сякаш се намираше в изложбената зала на някой голям магазин след затварянето му; или на фотографията в някой каталог; във всеки случай в нещо, което нямаше реално съществувание. Надигна се, олюлявайки се, приближи се до Юкаристи, прегърна я и притисна силно към себе си младото й тяло. Промуши ръка под полото й — плътта й беше жива, истинска. Внезапно се осъзна и замръзна, смутен. Тя също престана да се съпротивлява. Отвърна на целувката му, побутна с език неговия. Той свали ръката си по-надолу към гърдите й.

Любиха се, без да промълвят нито дума, в стаята; тя се съблече бързо и се отпусна назад в леглото, готова да го приеме. След като свършиха, останаха така няколко минути, без да говорят, след това продължиха да избягват темата. Тя му разказа отново как бе минал денят, какво бяха правили с децата; после му каза, че не може да остане да преспи.

Това се повтори няколко пъти, всъщност всеки път, когато идваше през следващите седмици. Той очакваше от нея да повдигне въпроса за законността на отношенията им — в края на краищата беше само на петнайсет години, а той на трийсет и пет; можеше да й бъде баща. Но тя, изглежда, не беше склонна да разглежда нещата от този ъгъл — тогава от кой? Накрая разбра, изпълнен от прилив на вълнение и благодарност — просто от ъгъла на удоволствието. Явно бракът му го бе отчуждил, беше загубил връзка; просто беше забравил, че някои жени, в определени случаи, се любят за удоволствие. Той не беше първият мъж за Юкаристи, миналата година имала приятел, момче от последния клас, когото впоследствие изгубила от поглед; но все пак имаше неща, които не беше правила, като фелацията например. Първия път той се въздържа, колебаеше се дали да се изпразни в устата й; но много бързо разбра, че това й харесва или по-скоро, че се забавлява от усещането на бликаща сперма. Общо взето, не му беше никак трудно да я доведе до оргазъм; от своя страна изпитваше огромно удоволствие да чувства в прегръдките си това стегнато и гъвкаво тяло. Тя беше умна, любопитна; интересуваше се от работата му и му задаваше въпроси; имаше почти всичко, което липсваше на Одре. Светът на работата му й беше неизвестен — един екзотичен, свят, чиито обичаи искаше да опознае; подобни въпроси тя не би задала на баща си — той и без това нямаше да може да им отговори, работеше в държавна болница. С една дума, казваше си Жан-Ив със странно усещане за относителност, връзката им беше уравновесена. Имаше късмет, че първото му дете не беше момиче; при определени обстоятелства му беше трудно да проумее как — и най-вече защо — би успял да избегне кръвосмешението.

Три седмици след първия път Юкаристи му съобщи, че е срещнала отново едно момче; при това положение било по-добре да прекратят, защото нещата ставали по-сложни. Той бе толкова отчаян, че при следващата им среща тя му предложи да продължи да му прави минети. Откровено казано, той не разбираше какво по-малко лошо имаше в това; но нали бе почти съвсем забравил какво е чувствал на петнайсет години. Говореха доста дълго, за най-различни неща, след като се прибереше; тя беше тази, която решаваше кога. Събличаше се до кръста, разрешаваше му да гали гърдите й; той се облягаше на стената, тя клякаше пред него. Умееше много добре да познава по стоновете му кога ще се изпразни. Отдалечаваше лицето си; с малки точни движения насочваше еякулацията му, понякога към гърдите си, понякога към устата си. В тези мигове имаше радостно, почти детско изражение; като си мислеше за това, той си казваше с тъга, че тя бе в началото на любовния си живот и че щеше да дари с щастие много свои любими; просто пътищата им се бяха кръстосали и това само по себе си беше вече късмет.

Втората събота, в момента, когато Юкаристи, с притворени очи, започваше въодушевено да му бие чекия, той забеляза внезапно сина си, който надничаше през вратата на хола. Изтръпна и отвърна поглед; когато повдигна отново очи, детето беше изчезнало. Юкаристи не беше забелязала нищо; тя прокара ръка между бедрата му, натисна нежно мъдете му. В този миг изпита странно усещане за неподвижност. Нещо му просветна, сякаш прозрението на една безизходица. Объркването на поколенията беше огромно и родството беше загубило смисъл. Той придърпа устата на Юкаристи към члена си; без да може да си обясни, знаеше, че е за последен път, и имаше нужда от устата й. Веднага щом тя го обгърна с устните си, той се изпразни, дълго и няколко пъти, тласкайки члена си до дъното на гърлото й, с тяло, разтърсвано от гърчове. После тя вдигна очи към него; той остана с ръце върху главата на младото момиче. Тя задържа члена му в устата си две-три минути, ближейки го бавно с език, със затворени очи. Малко преди да си тръгне, й каза, че няма да го правят вече. Не му беше много ясно защо; ако синът му проговореше, това щеше със сигурност да му навреди в момента на решението на съда; но имаше и нещо друго, което не беше в състояние да анализира. Разказа ми всичко това една седмица по-късно с твърде досаден самообвинителен тон, молейки ме да не споделям нищо с Валери. Откровено казано, малко ме дразнеше, въобще не виждах какъв е проблемът; единствено от любезност се престорих, че се интересувам, че претеглям кое е „за“ и кое „против“, но цялата ситуация никак не ми вдъхваше доверие, чувствах се малко като в предаване на Мирей Дюма[153].

В професионален план обаче всичко вървяло добре, съобщи ми той със задоволство. Преди няколко седмици за малко не възникнал проблем с един от клубовете в Тайланд — за да могат да отговорят на очакванията на потребителите, заминаващи затам, трябвало задължително да се предвиди бар с момичета и салон за масажи; всичко това обаче можело трудно да залегне във финансовата документация на хотела. Той се обадил на Готфрийд Рембке. Шефът на TUI намерил бързо решение — имал съдружник на място, предприемач китаец, който работел в Пхукет и можел да построи комплекс за развлечения до самия хотел. Немският туроператор изглеждал в много добро настроение, явно се очертавало нещата да потръгнат добре. В началото на ноември Жан-Ив получи екземпляр от каталога, предназначен за германската публика; хората очевидно не се шегуваха, установи веднага той. На всички снимки местните момичета бяха с голи гърди, с гащи прашка или с прозрачни поли; снимани на плажа или направо по стаите, те се усмихваха подмамващо, прокарвайки език по устните си — беше почти невъзможно да не разбереш за какво става дума. Подобно нещо, забеляза той пред Валери, нямаше никога да мине във Франция. Любопитно е да се види, не спираше монолога си Жан-Ив, че колкото и да се приближаваме към Европа, колкото и идеята за федерация на държавите да е все повече в обращение, не се наблюдава никакво уеднаквяване на законодателството по отношение на нравите. Докато проституцията е легална в Холандия и в Германия и се ползва с определен статут, много хора във Франция настояват за премахването й и дори за санкции срещу клиентите, каквато е практиката в Швеция. Валери го изгледа с учудване — беше доста странен напоследък, впускаше се все повече в непроизводителни, безпредметни разсъждения. Самата тя вършеше огромна работа, методично, с някаква хладна решителност; често взимаше решения, без да го пита. Не беше свикнала така и понякога усещах, че е объркана, колеблива; главната дирекция не се намесваше, даваше им пълна свобода. „Просто изчакват, изчакват да видят дали ще си строшим главите“ — довери ми се тя един ден със сдържан гняв. Беше права, всичко го доказваше, не можех да й противореча, такива бяха правилата на играта.

Лично аз нямах възражения сексуалността да навлезе в пазарната икономика. Съществуват различни начини да се правят пари, честни и непочтени, интелектуални и точно обратното, брутално физически. Можеш да направиш пари с интелигентност, с талант, със сила или със смелост, дори и с красота; можеш да ги направиш и най-банално — с късмет. Най-често парите идват по наследство, както в моя случай; тогава проблемът се прехвърля върху предшестващото поколение. Най-различни хора се бяха сдобили с пари на тази земя — бивши първокласни спортисти, гангстери, художници, манекени, актьори; голям брой предприемачи и умели финансисти; няколко техници също, по-рядко изобретатели. Парите се получаваха понякога механично, по силата на натрупването; или обратно, със смел удар, увенчан с успех. Във всичко това нямаше никакъв смисъл, но то говореше за голямо разнообразие. В противовес на него критериите на сексуалния избор бяха прекалено прости и се свеждаха до младостта и физическата красота. Тези характеристики имаха несъмнено цена, но не безкрайна цена. Естествено, през миналите векове положението е било различно, във времената, когато сексуалността е била все пак свързана главно с възпроизвеждането. За да се поддържа генетическото качество на вида, човечеството е трябвало да се съобразява предимно със здравето, със силата, с младостта, с физическата издръжливост — красотата е била просто практично съчетание на всичко това. Днес даденостите се бяха променили — красотата бе запазила стойността си, но тази стойност носеше приходи, тя беше нарцистична. И ако наистина се налагаше сексуалността да влезе в сектора на обмяна на стоки, несъмнено най-доброто разрешение беше да се прибегне до парите, този универсален посредник, който позволяваше да се осигури точен еквивалент на интелигентността, на таланта, на техническите умения; който беше вече позволил да се постигне съвършена стандартизация на мненията, на вкусовете, на различните начини на живот. За разлика от аристократите, богаташите нямаха никакви претенции да са от различно естество в сравнение с останалата част от населението; те просто имаха претенции да са по-богати. С абстрактната си същност парите представляваха понятие, в което не се намесваха нито расата, нито физиката, нито възрастта, нито умът или изискаността — в действителност нищо друго освен самите пари. Моите европейски прадеди се бяха трудили много векове наред; те се бяха наели да завладеят и после да променят света и бяха успели донякъде. Бяха го сторили от икономически интерес, от любов към труда, но и защото са вярвали в превъзходството на своята цивилизация — те измислиха мечтата, прогреса, утопията, бъдещето. Това съзнание за цивилизационна мисия се бе изпарило в течение на XX век. Европейците, поне някои от тях, продължаваха да работят, да работят усилено понякога, но го правеха от интерес или от невротична привързаност към задачата си; невинното съзнание за естественото им право да владеят света и да определят историята беше изчезнало. В резултат на натрупаните усилия Европа продължаваше да бъде богат континент; такива качества като ум и упоритост, които моите прадеди бяха проявили, аз явно не бях наследил. Състоятелен европеец, аз можех да получа на ниска цена в други страни храна, услуги и жени; упадъчен европеец, съзнаващ своята близка смърт и възприел безрезервно егоизма, аз не виждах никаква причина да се лиша от тази възможност. Същевременно обаче осъзнавах, че подобно положение е неудържимо, че хора като мен не са способни да осигурят оцеляването на обществото, че са просто недостойни да живеят. Щяха да настъпят преобразования, те вече настъпваха, но аз не успявах да се почувствам наистина въвлечен в тях; единствената ми мотивация, истинската, беше да се измъкна възможно най-бързо от цялата тази боза. Ноември беше студен и мрачен; в последно време не четях вече така усилено Огюст Конт. Най-голямото ми развлечение в отсъствие на Валери беше да наблюдавам движението на облаците през стъклото на прозореца. В края на следобеда се появяваха огромни пасажи от скорци над Жантийи, които чертаеха в небето наклонени и спираловидни фигури; изкушавах се да вложа някакъв смисъл в тях, да ги тълкувам като предвестници на края на света.

13

Една вечер на излизане от работа срещнах Лионел; не го бях виждал от маршрута „Тропикът Таи“, беше минало почти година оттогава. Странно, но го познах веднага. Учудих се, че ми е направил толкова силно впечатление; в момента дори не си спомнях дали бях разговарял с него.

Бил добре, ми каза той. Дясното му око бе покрито с огромен кръг от памук. Имал злополука в работата, нещо избухнало; но не било страшно, взели мерки навреме и окото щяло да си възвърне 50% от зрението. Поканих го да изпием по чаша в едно кафене близо до Пале Роайал. Запитах се дали бих познал така бързо при случай Робер, Жозиан и другите членове на групата; вероятно бих. Това беше леко отчайваща мисъл; паметта ми се задръстваше непрекъснато с информация, която беше почти изцяло ненужна. Като човешко същество аз проявявах особени умения в натрупването и разпознаването на образите на себеподобните си. Нищо не е по-полезно за човека от самия човек. Причината да поканя Лионел не ми беше много ясна; разговорът щеше неизбежно да забуксува. За да го оживя, попитах дали е имал повод да посети отново Тайланд. Не, и не му липсвало желание, но пътуването за съжаление било малко скъпичко. Виждал ли се е с някого от останалите туристи? Не, с никого. Казах му, че съм се видял отново с Валери, за която може би си спомня, и че дори сме заживели заедно. Изглежда, се зарадва на новината; явно му бяхме направили добро впечатление. Не му се случвало да пътува много, каза ми той, и почивката в Тайланд като цяло бил един от най-хубавите му спомени. Започвах да се вълнувам от неговата простота, от наивното му желание за щастие. В този миг изпитах порив, който и до днес, когато си спомня за него, се изкушавам да определя като добър. Аз не съм добър, общо взето, това не е черта от характера ми. Благотворителността ме отвращава, съдбата на другите ми е по принцип безразлична, дори нямам спомен някога да съм изпитвал чувство на солидарност. И въпреки това тази вечер обясних на Лионел, че Валери работи в туризма, че фирмата й се готви да открие нов клуб в Краби и че бих могъл много лесно да му издействам едноседмичен престой там с 50% намаление. Това беше, естествено, пълна измишльотина, просто бях решил да платя разликата. Може и да се опитвах да се изфукам; но съм сигурен, че изпитах искрено желание той да може отново, макар и само за една седмица от живота си, да познае удоволствието в опитните ръце на младите тайландски проститутки.

Когато й разказах за срещата, Валери ме изгледа с известно объркване; самата тя нямаше никакъв спомен за Лионел. Проблемът на това момче беше именно там, че не беше лош човек, но не беше изобщо личност, беше твърде затворен, твърде смирен, просто не можеш да запомниш нищо у него. „Добре… — отвърна тя, — щом това ще ти достави удоволствие. Дори няма да се наложи да плащаш 50%, точно се канех да ти кажа, че ще ми дадат покани за седмицата на откриването, пада се на 1 януари.“ Обадих се на Лионел на следващия ден, за да му съобщя, че почивката му ще бъде безплатна; този път му дойде наистина в повече, не можеше да повярва, дори ми беше малко трудно да го убедя да приеме.

Същия ден ме посети една млада художничка, беше дошла да ме запознае с работата си. Казваше се Сандра Хексжтовоян, или нещо подобно, във всеки случай име, което нямаше да мога да запомня; ако й бях агент, щях да я посъветвам да се преименува на Сандра Халидей. Беше съвсем младо момиче, с панталон и тениска, доста обикновено, с леко кръгло лице и с къси къдрави коси; беше завършила художествената академия в Кан. Работела изцяло върху тялото си, обясни ми тя; погледнах я обезпокоен, докато отваряше чантата си. Надявах се, че няма да ми покаже снимки от естетическата хирургия на пръстите на краката си или нещо от този род, вече бях сърбал такава каша. Но не, показа ми пощенски картички, които бяха направени по отпечатъци на котенцето й, потопено в разноцветни бои. Избрах една тюркоазена и една бледолилава; малко съжалих, че нямам подръка снимки на члена ми, за да си ги разменим. Всичко това беше доста мило, но доколкото си спомнях, Ив Клайн беше правил вече нещо подобно още преди четирийсет години; щеше да ми е трудно да защитя проекта й. Разбира се, разбира се, се съгласи тя, на това можело да се гледа като на_упражнение по стил. След което извади от една картонена опаковка по-сложна конструкция, състояща се от две колела с различна големина, свързани с гумена лента; механизмът се задвижваше с манивела. По лентата имаше малки пластмасови издатини, повечето във формата на пирамидки. Завъртях манивелата, прокарах пръст по движещата се лента и усетих леко, съвсем не неприятно търкане. „Това са отливки от клитора ми“ — обясни момичето; веднага отдръпнах пръста си. „Направих снимки с ендоскоп в момент на ерекция, после записах всичко на компютър. С програма 3D възстанових размерите, моделирах всичко c_ray-tracing[154], след което изпратих данните на продукта в завода.“ Имах чувството, че малко прекалява с техническите съображения. Завъртях отново манивелата, по-скоро машинално. „Човек изпитва желание да го пипне, нали? — поде тя със задоволство. — Имах намерение да създам съпротивление, така че да може да светва и една крушка. Какво мислите за това?“ Всъщност бях против, струваше ми се, че то би нарушило простотата на концепцията. За съвременна художничка момичето беше доста симпатично; изпитах желание да й предложа групов секс, бях сигурен, че ще се разберат с Валери. Но си дадох сметка навреме, че в моето положение това би могло да се изтълкува като сексуален тормоз; разгледах обезкуражен отново механизма. „Знаете — казах аз, — че се занимавам предимно със счетоводната страна на проектите. По отношение на художествената страна би трябвало да се срещнете с госпожица Дюри.“ Записах й на една визитка името и вътрешния номер на Мари-Жан; в края на краищата тя трябваше да е компетентна в областта на клиторите. Момичето изглеждаше леко объркано, но ми връчи въпреки това едно пакетче с пластмасови пирамидки. „Ще ви оставя няколко отливки — каза тя, — в завода ми направиха много.“ Благодарих й и я изпратих до служебния вход. Преди да се разделим, я попитах дали отливките са в естествен размер. Разбира се, отвърна тя, това било част от подхода й.

Вечерта разгледах с внимание клитора на Валери. Дотогава не му бях обръщал особено внимание; когато я галех или ближех, го правех като част от цялостна схема, бях запомнил положението, ъглите, ритъма на движенията, които трябваше да извършвам; сега обаче разглеждах дълго един малък орган, който туптеше пред очите ми. „Какво правиш?“ — ме попита тя учудена, след като бе седяла пет минути с разтворени крака. „Това е художествен подход…“ — отвърнах и я близнах, за да успокоя нетърпението й. В отливките на момичето, естествено, липсваха вкусът и мирисът; но иначе имаше прилика, по това не можеше да се спори. След като приключих проучването си, аз разтворих с две ръце котенцето на Валери и започнах да ближа клитора й с леки и много точни движения на езика си. Дали очакването бе изострило желанието й? Или по-точните и внимателни движения от моя страна? Важното е, че тя получи оргазъм почти веднага. Всъщност, казах си аз, тази Сандра се оказа доста добър творец; работата й те караше да погледнеш на света с други очи.

14

Още в началото на декември стана ясно, че клубовете „Афродита“ ще станат хит, и то исторически хит. В туристическата индустрия ноември е обикновено най-трудният месец. През октомври все още има пътувания, това е краят на сезона; през декември започва периодът на празниците; рядко, много рядко някой решава да тръгне на почивка през ноември, с изключение на някои особено съобразителни и изморени представители на третата възраст. Първите резултати, които пристигнаха общо от клубовете, бяха отлични — формулата се ползваше с непосредствен успех, можеше да се говори дори за наплив. Вечерях с Жан-Ив и с Валери вечерта след получаването на първите цифри; той ме гледаше почти странно, до такава степен резултатите надхвърляха очакванията му — за целия месец процентът на заетост надхвърляше 95 независимо от местонахождението. „Да, сексът… — казах аз притеснено. — Хората имат нужда от секс, така е, просто не смеят да си го признаят.“ Всичко това тласкаше към размисъл, едва ли не към мълчание; келнерът ни донесе antipasti. „Откриването на Краби ще бъде невероятно… — продължи Жан-Ив. — Рембке ми се обади, всичко е заето от три седмици. А онова, което е още по-хубаво, е, че няма нищо в медиите, нито ред. Дискретен успех, едновременно внушителен и поверителен; точно каквото искахме.“

Най-сетне се беше решил да наеме гарсониера и да напусне жена си; щеше да получи ключовете чак на 1 януари, но това му се отразяваше добре, усещах, че е по-малко напрегнат. Той беше сравнително млад, красив и истински богат — всичко това не ти помага непременно да живееш, дадох си сметка с известна уплаха аз, но поне помага да предизвикаш желание у другите. Не можех да проумея амбицията му, ожесточението, с което се стремеше да направи кариера. Не беше за парите, не мисля — плащаше високи данъци и нямаше никакъв вкус към лукса. Не беше и от преданост към предприятието, нито пък, по-общо казано, от алтруизъм — развитието на световния туризъм едва ли може да се окачестви като благородна кауза. Амбицията му съществуваше сама за себе си и не можеше да се сведе до никаква друга кауза — тя беше несъмнено свързана по-скоро с желанието да се изгради нещо, отколкото с жаждата за власт или с духа на състезанието; никога не го чух да говори за кариерата на бившите си състуденти от Висшето училище по търговия, мисля, че това изобщо не го занимаваше. Накратко, ставаше дума за почтена мотивация, същата като онази, с която се обясняваше развитието на човешката цивилизация като цяло. Социалното възнаграждение, което получаваше, се състоеше от висока заплата, при други режими то би могло да бъде под форма на благородническа титла или привилегии, раздавани на членовете на номенклатурата; не мисля, че това би променило нещо. Всъщност Жан-Ив работеше, защото обичаше да работи; това беше както загадъчно, така и напълно прозрачно.

На 15 декември, две седмици преди откриването, той получи тревожно телефонно обаждане от TUI. Един немски турист бил отвлечен заедно с младата тайландка, която го придружавала; това било станало в Хат Яй, най-южната част на страната. Местната полиция получила объркано съобщение на приблизителен английски, в което нямало никакво искане, но затова пък се съобщавало, че двамата млади хора ще бъдат екзекутирани заради поведението си, което нарушавало ислямския закон. Действително, преди няколко месеца беше забелязана дейност на ислямистки движения, поддържани от Либия в граничните зони с Малайзия; за първи път обаче жертвите им бяха хора.

На 18 декември голите и обезобразени трупове на младите хора бяха изхвърлени от камионетка на централния площад в града. Момичето бе убито с камъни, бяха се отнесли към нея с особено ожесточение; кожата й беше разкъсана навсякъде, тялото й представляваше една едва различима пихтия. Германецът беше заклан и кастриран, членът и тестикулите му — напъхани в устата му. Този път цялата германска преса поде информацията, дори във Франция се появиха няколко съобщения. Вестниците бяха решили да не публикуват снимките на жертвите, но те бързо се разпространиха по обичайните интернет сайтове. Жан-Ив се обаждаше всеки ден на TUI — засега положението не беше тревожно, имаше много малко анулирани екскурзии, хората не се отказваха от ваканционните си планове. Министър-председателят на Тайланд правеше непрекъснато успокоителни декларации — вероятно се отнасяло до изолирано действие, всички познати терористични движения били осъдили отвличането и убийството.

И все пак още с пристигането ни в Банкок усетих известно напрежение, особено в квартала Сукхумвит, където отсядаха повечето от туристите от Близкия изток. Те идваха от Турция или от Египет, но понякога и от много по-консервативни мюсюлмански страни като Саудитска Арабия или Пакистан. Забелязах, че когато се разхождаха сред тълпата, им хвърляха враждебни погледи. Пред входа на няколко бара с момичета видях табели с надпис: „NO MUSLIMS HERE“[155]; собственикът на един бар в Патпонг бе дори разяснил мисълта си, допълвайки надписа със следното калиграфски изписано съобщение: „We respect your Muslim faith: we don’t want you to drink whisky and enjoy Than girls.“[156] Горките, те не бяха изобщо виновни, нещо повече, в случай на атентат щяха да са първите мишени. По време на първото си посещение в Тайланд бях изненадан от присъствието на граждани от арабските страни; всъщност те идваха точно по същата причина, както и западняците, с тази разлика, че сякаш се втурваха в разврата с още по-голям ентусиазъм. Често човек можеше да ги види пред чаша уиски по баровете на хотелите още в десет часа сутринта; бяха първи при отварянето на салоните за масаж. Явно в нарушение на ислямския закон и вероятно изпитвайки угризения поради това, те бяха, общо взето, любезни и се държаха много мило.

Банкок продължаваше да бъде точно толкова замърсен, шумен, душен; въпреки това изпитах някогашното удоволствие да съм отново тук. Жан-Ив имаше две-три срещи с банкери, или в някакво министерство, не следях отблизо тези работи. След два дни той ни съобщи, че разговорите му били много убедителни — местните власти били възможно максимално сговорчиви, били готови на всичко, за да привлекат и най-малката чужда инвестиция. От няколко години Тайланд не успяваше да излезе от кризата, борсата и валутата бяха много зле, държавният дълг бе достигнал до 70% от брутния вътрешен продукт. „Толкова са затънали, че не са дори вече корумпирани… — ни каза Жан-Ив. — Наложи се да давам бакшиши, но много малко, изобщо не може да се сравни с това, което беше преди пет години.“

На сутринта на 31 декември взехме самолета за Краби. Слизайки от микробуса, налетях на Лионел, който беше пристигнал предишната вечер. Бил във възторг, каза ми той, в абсолютен възторг; беше ми малко трудно да възпра потока от благодарности. Но и аз, когато стигнах до бунгалото си, бях поразен от красотата на пейзажа. Плажът беше огромен, девствен, пясъкът ситен като прах. Само през десетина метра океанът преминаваше от лазурно към тюркоазеносиньо, от тюркоазено към изумрудено. Огромни върхове от варовик, покрити с наситенозелени гори, се подаваха над водата и се простираха до хоризонта, губеха се в светлината и далечината и придаваха на залива нереални, космически измерения.

— Тук ли снимаха „Плажът“?[157] — попита Валери.

— Не, струва ми се, че беше в Ко Пхи Пхи, но не съм гледал филма.

Според нея не бях загубил много, освен пейзажите нямало нищо интересно. Смътно си спомнях книгата, в която се разказваше за backpacker-и[158], тръгнали да търсят самотен остров; единственият им пътеводител беше карта, нарисувана от стар пътешественик, преди да се самоубие в някакъв долнопробен хотел в Кхао Сен Роуд. Първо отиваха в Самуи, който е прекалено туристически; оттам стигаха до един близък остров, но и той с твърде много хора за тях. Най-сетне, след като подкупват един моряк, те успяват да се доберат до острова си, който се намира в природен резерват и е по принцип недостъпен. Едва тогава започват истинските неприятности. Първите глави на книгата показваха прекрасно проклятието на туриста, тръгнал ожесточено да търси „нетуристически“ места, които самото му присъствие превръща в обратното; принуден по този начин да продължи нататък по план, чието осъществяване постепенно го обезсмисля. Подобно безнадеждно положение, сходно с това на човека, който се опитва да избяга от сянката си, било добре познато в туристическите кръгове, осведоми ме Валери — в социологията то се наричало парадоксът на double bind[159].

Що се отнасяше до почиващите, избрали „Елдорадор — Афродита“ в Краби, нямаше изгледи да попаднат в парадокса на double bind: въпреки че плажът беше огромен, почти всички се бяха настанили на едно и също място. Доколкото бях успял да ги огледам, отговаряха на очакваната клиентела — много германци, повечето висши чиновници или с либерални професии. Валери разполагаше с точни цифри — 80% германци, 10% италианци и 5% французи. Изненадващо беше, че имаше много двойки. Наистина, бяха предимно в стил сексуално освободени, спокойно можеше да ги срещнеш на Агдовия нос[160] — повечето жени имаха силиконови гърди, много от тях носеха златни верижки около талията или глезена. Забелязах също така, че почти всички се къпеха голи. Това ми вдъхваше доверие — този род хора не създават никога проблеми. За разлика от местата, класифицирани като „туристически по своя дух“, предназначените за групов секс курорти, чието качество се подобрява с увеличаване на клиентелата, по своята същност не представляват никакъв парадокс. В един свят, в който най-големият лукс е да имаш средства да избегнеш другите, дружелюбната общителност на немските буржоа, привърженици на смяната на партньорите, представлява особено изтънчена форма на подривна дейност, казах аз на Валери в момента, когато сваляше гащите и сутиена си. Току-що се бях съблякъл и изпитах известно неудобство, давайки си сметка, че се надървям, поради което се изтегнах до нея по корем. Тя раздалечи бедрата си, излагайки най-спокойно половите си органи на слънце. На няколко метра от нас имаше група германци, които явно обсъждаха някаква статия в „Шпигел“. Катеричката на една от тях беше обезкосмена, цепката й се виждаше много добре, права и изящна. „Харесвам този вид котенца… — каза Валери тихичко, — изпитваш желание да си прокараш пръста по тях.“ Аз също ги харесвах, но отляво имаше двойка испанци, срамната кост на жената беше покрита с много гъсто руно, къдраво и черно; това също ми харесваше. В мига, в който тя лягаше, хвърлих поглед на големите й устни, плътни и месести. Беше млада жена, на не повече от двайсет и пет години, но гърдите й бяха тежки, с изпъкнали ареоли. „Хайде, обърни се по гръб…“ — пошушна ми Валери в ухото. Послушах я, затваряйки очи, сякаш това, че не виждам нищо, омаловажаваше значението на постъпката ми. Усещах как членът ми се изправя и главичката му се измъква от канията на защитната кожа. След миг спрях да мисля, съсредоточих се изцяло върху усещането; топлината на слънцето по забелената лигавица беше безкрайно приятна. Не отворих очи и когато усетих вадичката плажно масло да се стича по гърдите, после по корема ми. Пръстите на Валери се движеха с леки докосвания. Ухания на кокосово масло изпълваха въздуха. В мига, в който мажеше маслото по члена ми, аз отворих бързо очи — беше клекнала до мен с лице към испанката, която се бе повдигнала на лакти, за да вижда по-добре. Отметнах глава назад, взирайки се в небесната синева. Валери покри с шепа торбичките ми и си пъхна показалеца в ануса ми; другата й ръка продължаваше равномерно да се движи нагоре-надолу. Извръщайки глава наляво, видях, че испанката също се развихря върху члена на мъжа си; впих пак поглед в лазура. Когато чух приближаващи се крачки, отново затворих очи. Първо се разнесе шум от целувка, после ги чух да си шепнат. Вече не знаех нито колко ръце, нито колко пръсти се преплитаха и галеха члена ми, шумът на прибоя долиташе едва до ушите ми.

След плажа отидохме да обиколим центъра за забавления; нощта се спускаше, разноцветните реклами на баровете go-go светваха една след друга. На един кръгъл площад имаше около десетина бара, които ограждаха огромен салон за масажи. На входа му срещнахме Жан-Ив с момиче, облечено с дълга рокля, с големи гърди и светла кожа, което приличаше по-скоро на китайка, и го изпращаше до вратата.

— Как е вътре? — го попита Валери.

— Странно — малко кич, но наистина луксозно. Има фонтани, тропически растения, водни каскади, поставили са даже статуи на гръцки богини.

Преди да изберем две момичета, се разположихме в дълбоко канапе, тапицирано с брокат. Масажът беше много приятен, водата топла, течният сапун разнасяше остатъка от плажно масло по кожите ни. Двете момичета се движеха с изящество, сапунисвайки ни с гърдите си, дупетата си, вътрешната страна на бедрата си — Валери започна веднага да стене. Удивих се за пореден път от богатството на ерогенни зони у жената.

След като се подсушихме, се излегнахме върху голямо кръгло легло, две трети от окръжността на което беше заобиколена с огледала. Едно от момичета лижеше Валери, докарвайки я лесно до оргазъм — аз бях застанал на колене над лицето й, другото момиче ми галеше яйцата и ми правеше чекия с уста. В мига, когато усети, че ще се изпразня, Валери направи знак на момичетата да се приближат още — докато едното ми лижеше тестисите, другото целуна Валери по устата; еякулирах върху полуслетите им устни.

Гостите на новогодишната вечер бяха предимно тайландци, малко или повече свързани с местната туристическа индустрия. Нито един от ръководителите на „Орор“ не беше дошъл, шефът на TUI също не беше успял да дойде, но затова пък бе изпратил свой подчинен, който явно нямаше никаква власт, но изглеждаше във възторг от щастливата възможност. Бюфетът беше безупречен, състоеше се от китайска и тайландска кухня. Имаше малки хрупкави неми с босилек и сок от лимонени кори, бухтички с водни грамофончета, къри със скариди в кокосово мляко, пържен ориз с кашу и бадеми, патица в сладко-кисел сос, невероятно крехка и вкусна. За случая бяха внесли френски вина. Поговорих малко с Лионел, който беше на седмото небе от щастие. С него беше и едно прекрасно младо момиче, по произход от Чианг Май, което се казваше Ким. Беше я срещнал още първата вечер в един бар topless[161] и оттогава бяха заедно. Той не сваляше от нея поглед, изпълнен с обожание. Разбирах какво у това деликатно същество с почти извънземно изящество е могло да прелъсти такъв едър, малко непохватен мъж; ясно беше, че едва ли би могъл да намери такова момиче в собствената си страна. Каква благословия са тези малки тайландски курвички, казах си аз, истински дар от небето. Ким говореше малко френски. Вече била един път в Париж, удивляваше се Лионел; сестра й била омъжена за французин.

— Така ли? — запитах аз. — Той с какво се занимава?

— Лекар… — той помръкна леко. — Ясно е, че с мен няма да има същия живот.

— Абе нали имаш сигурна работа… — казах аз оптимистично. — Всички тайландци мечтаят да станат чиновници.

Той ме погледна с известно съмнение. А беше вярно, държавната служба упражняваше учудващо привличане върху тайландците. Истина е, че в Тайланд държавните служители са корумпирани; те не само имат сигурността на службата, а са освен това и богати. Могат да си позволят всичко.

— Хайде, желая ти лека нощ… — казах аз, отправяйки се към бара.

— Благодаря ти — отвърна той, изчервявайки се.

Не знам какво ме беше прихванало в този момент да играя ролята на човек, който познава живота; явно остарявах. И все пак имах съмнения по отношение на това момиче — северните тайландки са по принцип много красиви, но те често съзнават прекалено добре това. Прекарват времето си да се гледат в огледалото с пълното съзнание, че красотата им представлява решително икономическо предимство, и така се превръщат в същества, едновременно капризни и безполезни. За това пък, за разлика от някоя западна мацка, Ким не беше в състояние да си даде сметка, че самият Лионел е наивник. Основните критерии на физическата красота са младостта, отсъствието на недъг и общата съвместимост с нормите на вида; те са явно универсални. Допълнителните критерии, неточни и относителни, можеха трудно да се оценят от момиче, произхождащо от друга култура. За Лионел екзотичното беше добър избор, може би и единственият. В края на краищата, казах си, направих всичко възможно да му помогна.

С чаша „Сент Естеф“[162] в ръка седнах на пейката да погледам звездите. 2000 година щеше между другото да отбележи влизането на Франция в европейския валутен съюз — освен това щяха да се състоят Световното, президентските избори и различни медийни събития от голям мащаб. Скалните върхове в залива бяха огрени от луната; знаех, че в полунощ щеше да има фойерверки. Малко по-късно дойде Валери и седна до мен. Аз я прегърнах и сложих глава на рамото й; едва различавах чертите на лицето й, но разпознавах мириса, тъканта на кожата й. В мига, когато изстреляха първата ракета, забелязах, че зелената й рокля, леко прозрачна, беше същата, която носеше преди година в новогодишната нощ в Ко Пхи Пхи; изпитах странно вълнение в мига, когато допря устните си до моите, сякаш се преобърна световният ред. Странно, и без да съм го заслужил, бях получил втори шанс. Това се случва много рядко в живота; в противоречие е с всички закони. Притиснах я силно в прегръдките си, обзет от внезапно желание да заплача.

15

След като любовта не може да надделее, тогава как би могъл духът да управлява? Всяко практическо надмощие принадлежи на действието.

Огюст Конт

Корабът се носеше по тюркоазената необят и аз нямаше защо да се тревожа какво ще бъде следващото ми действие. Бяхме тръгнали рано по посока на Ко Ма, минавайки покрай коралови рифове и върховете на огромни скали от варовик. Някои от тях имаха пръстеновидна форма с лагуни по средата, до които можеше да се стигне по тесни плавателни канали, издълбани в скалите. Между островчетата водата беше неподвижна, изумруденозелена. Капитанът загаси мотора. Валери ме гледаше, седяхме, без да говорим и без да помръднем; миговете изтичаха в абсолютна тишина.

Той ни остави на острова Майа, в защитен от големи каменни прегради залив. Плажът се простираше в подножието на скалите, тесен и извит, дълъг около стотина метра. Слънцето беше високо в небето, беше вече единайсет часът. Капитанът запали отново мотора и пое по посока на Краби; щеше да дойде да ни вземе в края на следобеда. Щом излезе от входа към залива, ръмженето на мотора заглъхна.

С изключение на половия акт, в живота са редки миговете, в които тялото ликува просто от щастието, че живее, изпълва се с радост просто от факта, че съществува в света; целият ми ден на първи януари бе изпълнен с такива мигове. Нямам друг спомен освен тази пълнота. Сигурно сме се къпали, сигурно сме се пекли на слънце и сме се любили. Не мисля, че сме говорили или сме изследвали острова. Спомням си мириса на Валери, вкуса на солта, съхнеща по котенцето й, спомням си, че заспах в него и че се събудих от спазмите й.

Корабчето дойде да ни вземе в пет часа. На терасата на хотела, която гледаше към залива, аз пих едно кампари, а Валери — „маи таи“. Върховете от варовик изглеждаха почти черни в оранжевата светлина. Последните къпещи се завръщаха с пешкири в ръце. На няколко метра от брега, прегърнати в топлата вода, се любеха мъж и жена. Лъчите на залязващото слънце биеха по златистия покрив на една пагода, издигаща се под нас. Сред покоя се разнесе няколко пъти камбанен звън. Това беше будистки обичай — когато си извършил добро или достойно дело, биеш камбаната на някой храм, за да го отбележиш; радостна религия е онази, която кара въздуха да кънти — едно човешко свидетелство за добрите дела.

— Мишел… — каза Валери след дълго мълчание, гледайки ме право в очите. — Искам да остана тук.

— Какво искаш да кажеш?

— Да остана тук окончателно. Мислих за това, докато се връщахме — възможно е. Достатъчно е да ме назначат за управител на селището. Имам нужната диплома и квалификации.

Гледах я, без да продумам; тя сложи ръката си върху моята.

— Само ти трябва да се съгласиш да напуснеш работата си. Би ли го сторил?

— Да. — Сигурно съм отговорил за по-малко от секунда, без следа от колебание; никога не ми се е налагало да взимам по-лесно решение.

Забелязахме Жан-Ив, който излизаше от салона за масажи. Валери му махна и той седна на масата ни; тя му изложи плановете си.

— Ами добре… — каза той колебливо, — мисля, че това може да стане. Естествено, в „Орор“ ще са малко учудени, защото всъщност това е връщане назад в кариерата. Заплатата ти ще е в най-добрия случай половината от сегашната; с оглед на останалите, не може да се постъпи другояче.

— Знам — каза тя, — изобщо не ми пука.

Той я погледна отново, поклащайки изненадано глава.

— Ами ако това е твоят избор, ако това е, което искаш… В края на краищата — каза той, сякаш едва сега го осъзнаваше, — аз управлявам „Елдорадор“; имам право да назначавам когото си искам за управител на селищата.

— Значи си съгласен?

— Да… не мога да те спра.

Странно е да усещаш как животът ти се преобръща; достатъчно е да си седиш, без да правиш нищо, и да изпитваш усещането за преобръщане. През цялото време мълчах, умислен до такава степен, че Валери се разтревожи.

— Сигурен ли си, че искаш това? — ме попита тя. — Сигурен ли си, че няма да съжаляваш за Франция?

— Не, за нищо няма да съжалявам.

— Тук няма развлечения, няма културен живот.

Съзнавах това; доколкото бях имал поводи за размисъл по този въпрос, за мен културата винаги е била необходима компенсация за нещастието в живота ни. Човек вероятно може да си представи и друг вид култура, свързана с тържеството и лиризма, която се е развила в състояние на щастие; не бях обаче сигурен и подобно разсъждение ми изглеждаше доста теоретическо и вече не можеше да има никакво значение за мен.

— Има TV5[163]… — казах аз с безразличие. Тя се усмихна; известно беше, че TV5 е най-лошият канал в света.

— Сигурен ли си, че няма да ти е скучно? — настоя тя.

В живота си бях познал страданието, гнета, страха, но скуката не ме бе спохождала никога. Нямах никакви възражения срещу вечното, тъпо повторение на същото. Естествено, не си правех илюзии, че ще се стигне дотам; знаех, че нещастието е непоклатимо, изобретателно и упорито; но това беше поне перспектива, която не ми вдъхваше ни най-малко безпокойство. Като дете можех да прекарам часове да броя стръкчетата детелина на поляната — така и не намерих никога в течение на неколкогодишни търсения четирилистна детелина; не изпитвах разочарование, нито горчивина от това; със същия успех можех и да броя стръкчетата трева — всички тези стръкчета детелина ми изглеждаха със своите три листа безкрайно еднакви, безкрайно прекрасни. Веднъж, бях на дванайсет години, се изкатерих по един електрически стълб високо в планината. По време на цялото изкачване не бях погледнал надолу. Когато стигнах горе, на платформата, ми се стори твърде сложно и опасно да сляза долу. Планинските вериги се простираха, докъдето стигаше погледът ми, увенчани с вечни снегове. Щеше да бъде много по-просто да си остана, където бях, или да скоча. Бях възпрян, in extremis[164], от мисълта, че ще се размажа; но иначе мисля, че бих могъл вечно да се наслаждавам на полета си.

На другия ден се запознах с Андреас, един германец, който се беше установил в областта от десетина години. Бил преводач, обясни ми той, което му позволявало да работи сам; връщал се в Германия веднъж в годината за Франкфуртския панаир на книгата; когато имал въпроси, ги задавал по Интернет. Имал щастието да преведе няколко американски бестселъра, между които и „Фирмата“, което му осигурявало почтени доходи; животът тук не бил много скъп. Досега не било имало почти никакъв туризъм, бил изненадан от внезапното появяване на толкова много негови съотечественици; приемаше новината не особено ентусиазирано, но и без истинско неудоволствие. Връзките му с Германия били доста поизтънели, въпреки че професията му го принуждавала да упражнява непрестанно езика. Оженил се за тайландка, с която се запознал в един салон за масажи, и сега имали две деца.

— Лесно ли е тук, ммм… да имаш деца? — запитах аз. Имах чувството, че задавам неуместен въпрос, все едно че питах лесно ли е да се снабдиш с куче. Всъщност винаги съм изпитвал известно отвращение към малките деца; доколкото ги познавах, те ми се струваха малки грозни чудовища, които се насират безразборно и надават непоносими крясъци. Мисълта да имам едно от тях не ми бе минавала никога през ум. Но знаех, че повечето двойки ги правят; не знаех дали бяха доволни от това, но във всеки случай не смееха да се оплакват. В крайна сметка, казах си аз, оглеждайки ваканционното селище, в едно такова обширно пространство е може би възможно — ще се разхождат между бунгалата, ще си играят с дървени клечки или нещо от този род.

Според Андреас, да, било особено лесно да имаш деца тук; имало училище в Краби, стигало се дотам дори пеша. А и тайландските деца били много различни от европейските, много по-малко избухливи и капризни. Изпитвали към родителите си уважение, граничещо с обожание, ставало съвсем естествено, било част от културата им. Когато гостувал на сестра си в Дюселдорф, бил буквално стреснат от поведението на племенниците си.

Не бях особено убеден във въздействието на културното влияние; но си казах, за да се успокоя, че Валери е само на двайсет и осем години, обикновено ги прихваща около трийсет и пет; но ако наистина се наложеше, добре, щях да имам дете с нея — знаех, че тази мисъл ще й хрумне, беше просто неизбежно. В края на краищата детето е като животинче, вярно, с лоши наклонности; да речем, нещо като маймунка. Можеше дори да има и своите предимства, си казах аз, можех по-нататък да го науча да играе на „Milles Bornes“[165]. Хранех истинска страст към „Milles Bornes“, общо взето, незадоволена страст; на кого можех да предложа да изиграем една партия? Със сигурност не на колегите в работата ми; както и не на художниците, които идваха да ми представят проектите си. На Андреас може би? Прецених го бързо с поглед — не, не беше подходящ за това. Но инак имаше сериозен, интелигентен вид; беше връзка, която заслужаваше да се поддържа.

— Вие възнамерявате да се установите тук… окончателно? — ме запита той.

— Да, окончателно.

— По-добре е да се гледа на нещата така — отвърна той, вдигайки глава. — Много е трудно да се напусне Тайланд; знам, че ако това ми се наложи сега, ще ми е много трудно да го преживея.

16

Дните отминаваха с ужасяваща бързина; трябваше да заминем на 5 януари. Вечерта преди това се срещнахме с Жан-Ив в главния ресторант. Лионел беше отказал поканата; щеше да ходи да гледа как Ким танцува. „Обичам да я гледам да танцува почти гола пред мъжете… — ни каза той, — знаейки, че след това ще я притежавам аз.“ Жан-Ив го наблюдаваше как се отдалечава. „Напредва, нашият чиновник от «Газ дьо Франс»… — отбеляза той, саркастично. — Открива извратеността.“

— Не му се подигравай… — възнегодува Валери. — Сега вече разбирам какво намираш в него — каза тя, обръщайки се към мен, — трогателно момче е. Във всеки случай сигурна съм, че прекарва чудесна отпуска.

Нощта се спускаше, палеха светлините в селцата около залива. Последен слънчев лъч озари златистия покрив на пагодата. Откакто Валери му беше съобщила за решението си, Жан-Ив не бе повдигал този въпрос. Изчака яденето, за да го стори; поръча бутилка вино.

— Ще ми липсваш… — каза той. — Няма да е вече същото. Работихме заедно повече от пет години. Разбирахме се, никога не сме се карали сериозно. Във всеки случай без теб нямаше да успея. — Говореше все по-тихо, сякаш на самия себе си; нощта беше паднала. — Сега ще можем да развием формулата. Една от най-подходящите страни е Бразилия. Мислих отново и за Кения — идеалното ще бъде да открием нов клуб във вътрешността на страната, който да остане за сафаритата, а клубът на плажа да стане „Афродита“. Друга непосредствена възможност е Виетнам.

— Не се ли боиш от конкуренцията? — запитах аз.

— Няма никакъв риск. Американските вериги не ще се осмелят никога да се захванат с подобно нещо, пуританското влияние е твърде силно в Съединените щати. Онова, от което се страхувах малко, беше реакцията във френската преса; но досега в нея няма нищо. Вярно е, че клиентите ни са предимно чужденци; в Германия и Италия хората се отнасят по-спокойно към тези неща.

— Ще станеш сутеньор номер едно в света…

— Сутеньор не — възпротиви се той. — Ние не получаваме абсолютно нищо от печалбата на момичетата; просто ги оставяме да работят.

— И после това е съвсем отделно — намеси се Валери; — няма нищо общо с персонала на хотела.

— Така де, да… — каза Жан-Ив колебливо. — Тук е отделно, но чух, че в Сан Доминго сервитьорките се качвали без проблем по стаите.

— Правят го по собствено желание.

— Да, това поне е така.

— Добре… — Валери направи жест, с който помиряваше света. — Не позволявай на лицемерите да ти лазят по нервите. Ти си тук, за да подсигуряваш структурата с опита на „Орор“, това е всичко.

Келнерът донесе супа, подправена със сок от лимонени кори. На съседните маси имаше германци и италианци в компанията на тайландки, няколко немски двойки, сами или с придружителки. Всичко това съжителстваше дружелюбно, без видими проблеми, в обща атмосфера на удоволствие; работата на управител на селището се очертаваше като лесна.

— Значи ще останете тук… — поде отново Жан-Ив; явно му беше трудно да повярва. — Изненадващо е; в известен смисъл разбирам, но… онова, което ме изненадва, е отказът да печелиш повече пари.

— Повече пари за какво? — ясно произнесе Валери. — За да си купувам чанти „Прада“? Да ходя през уикенда в Будапеща? Да ям бели трюфели по време на сезона? Печелех много пари, дори не си спомням какво съм правила с тях — сигурно съм ги харчила за подобни тъпотии. Ти знаеш ли какво правиш с парите си?

— Ами… — той се замисли. — Всъщност май досега ги харчеше най-вече Одре.

— Одре е тъпачка — прекъсна го тя неумолимо. — Радвам се, че ще се разведеш. Това е най-умното решение, което си взел изобщо някога.

— Права си, всъщност тя е доста тъпа… — отвърна той смутено. Усмихна се, поколеба се за миг. — И все пак ти си странно момиче, Валери.

— Не аз съм странна, а светът около мен. Наистина ли искаш да си купиш кабриолет „Ферари“? Вила в Довил — която неизбежно ще ограбят? Да работиш деветдесет часа на седмица, докато станеш на шейсет години? Да даваш половината от заплатата си за данъци, за да финансираш военните операции в Косово или проектите за спасяване на крайните квартали? Тук е хубаво, има всичко необходимо, за да живееш. Единственото нещо, което западният свят може да ти предложи, са морковите стоки. Ако вярваш в марковите стоки, тогава можеш да останеш на Запад; иначе в Тайланд има отлични ментета.

— Отношението ти е странно; работила си години наред в западна среда, без нито за миг да вярваш в ценностите й.

— Аз съм хищница — отвърна му спокойно тя. — Малка, мила хищница — нямам големи нужди; и ако съм работила досега, то е било единствено заради парите; сега ще започна да живея. Не мога да разбера другите — какво ти пречи на тебе например да дойдеш да живееш тук? Можеш чудесно да се ожениш за тайландка — те са красиви, мили, любят се добре; някои дори знаят френски.

— Ами… — той отново се поколеба. — Засега предпочитам да сменям момичетата всяка вечер.

— Ще ти мине. Освен това какво ти пречи, като се ожениш, да ходиш пак в салоните за масажи; ами че те са за това.

— Знам. Струва ми се… Всъщност струва ми се, че ми е било винаги трудно да взимам важни решения в живота си.

Малко притеснен от това признание, той се обърна към мен:

— А ти, Мишел, какво ще правиш тук?

Най-близкият до действителността отговор би бил несъмнено нещо от рода на: „Нищо“; винаги е трудно обаче да се обясняват тези неща на деен човек. „Ще готви…“ — отговори Валери вместо мен. Аз се обърнах към нея, учуден. „Да, да — настоя тя, — забелязах, че те прихваща от време на време, имаш творчески наклонности в тази област. Това е хубаво, защото аз не обичам да готвя; сигурна съм, че ще се заловиш тук с тази работа.“

Опитах една лъжица от пилешкото къри със зелени подправки; можеше да се измисли нещо с манго. Жан-Ив вдигна замислено глава. Погледнах Валери — беше добра хищница, по-умна и ожесточена от мен; беше ме избрала да споделя бърлогата й. Може да се предполага, че човешките общества се крепят ако не на общата воля, то поне на консенсуса — понякога определян в западните демокрации от журналистите с напълно ясни политически позиции като вял консенсус. Аз самият, човек с доста вял темперамент, не бях направил нищо, за да променя този консенсус; идеята за обща воля ми изглеждаше по-малко вероятна. Според Имануил Кант човешкото достойнство се състои в това да се подчиняваш на закона само тогава, когато самият ти можеш да се считаш за законодател; подобна странна фантазия не ми бе хрумвала никога. Аз не само че не гласувах, но и никога не бях възприемал изборите като нещо повече от отлични телевизионни шоута — в които, откровено казано, любимите ми актьори бяха политолозите; Жером Жафре особено ми доставяше истинско удоволствие. Да имаш отговорности в политиката ми се струваше труден занаят, техничарски, изхабяващ; на драго сърце бих делегирал пълномощията си, каквито и да бяха те. През младостта си бях срещал активисти, които смятаха за необходимо да тласнат развитието на обществото в една или друга посока; не изпитвах към тях нито симпатия, нито уважение. Дори започнах постепенно да им нямам вяра — начинът, по който се интересуваха от общите каузи, това, че гледаха на обществото като на заинтересована страна, бяха доста съмнителни. В какво лично аз можех да упрекна Запада? В нищо особено, но пък не бях кой знае колко привързан към него (и ми е все по-трудно да разбера как е възможно да си по-скоро привързан към идея, към страна или към друго такова общо нещо, отколкото към човек). Животът на Запад е скъп, времето е студено; проституцията — долнокачествена. Трудно е да се пуши на обществени места, почти невъзможно е да си купиш лекарства или наркотици; работи се много, има коли и шум и безопасността на обществените места не е добре осигурена. Като цяло тези недостатъци съвсем не са малко. Внезапно осъзнах със смущение, че гледам на обществото, в което живея, почти като на природна среда — както, да речем, на саваните или на джунглата, — към чиито закони би трябвало да се приспособя. Мисълта, че съм свързан с тази среда, не ми бе хрумвала никога; при мен това беше като атрофия, като отсъствие. Никак не беше сигурно, че обществото ще може да оцелее още дълго с индивиди като мен, но аз можех да оцелея с една жена, да се привържа към нея, да я направя щастлива. В мига, в който хвърлих отново признателен поглед към Валери, чух отляво нещо като щракване. Долових също шум на мотор, който идваше от морето и който бе веднага изгасен. В предната част на терасата едра руса жена се надигна и нададе вик. Тогава се чу кратката пукотевица на първия откос. Тя се обърна към нас с вдигнати към лицето си длани — един куршум беше улучил окото й, орбитата му беше кървяща дупка; после се свлече безшумно. Сега различих нападателите, трима мъже с тюрбани, които напредваха бързо по посока към нас с автомати в ръце. Последва втори откос, малко по-дълъг, шумът от счупени чинии и чаши се смеси с викове на болка. В течение на няколко секунди сме били напълно вцепенени; малцина се сетиха да потърсят убежище зад масите. До мен Жан-Ив нададе кратък вик, бяха го уцелили в ръката. Тогава видях как Валери се свлича бавно от стола си и рухва на земята. Спуснах се към нея и я обгърнах с ръце. От този момент нататък не видях нищо повече. Автоматните откоси следваха един след друг сред тишина, нарушавана само от звъна на чашите; стори ми се безкрайно. Миризмата на барут беше много силна. После настъпи отново тишина. Тогава забелязах, че лявата ми ръка е цялата в кръв; Валери беше вероятно улучена — в гърдите или в гърлото. Лампата до нас беше разбита, тъмнината беше почти пълна. Жан-Ив, проснат на около метър от мен, се опита да се надигне и изстена. В този миг откъм курортния център се разнесе огромна експлозия, която раздра пространството и дълго отеква из залива. В първия миг имах чувството, че са ми се спукали тъпанчетата, но няколко секунди по-късно, така както бях оглушен, чух концерт от ужасяващи, наистина адски викове и писъци на прокълнати.

Спасителните отряди пристигнаха десет минути по-късно, идваха от Краби; отправиха се първо към курортния център. Бомбата беше избухнала насред „Crazy Lips“[166], най-големия бар, в часа на най-големия наплив; била е скрита в спортен сак, оставен близо до дансинга. Самоделка, но много мощна, на основата на динамит, задействана с будилник; сакът бил претъпкан с болтове и пирони. Под силата на ударната вълна леките тухлени стени, които разделяха бара от другите заведения, бяха отнесени; някои от металните подпори, поддържащи конструкцията, бяха поддали, имаше опасност всичко да се срути. Първото, което направиха спасителите с оглед на размерите на бедствието, беше да повикат подкрепление. На входа на бара една танцьорка пълзеше по земята, все още облечена в бикини, с откъснати до лакътя ръце. До нея един турист германец, седнал насред развалините, придържаше червата, които се изливаха от корема му; до него лежеше жена му с разпорен гръден кош, гърдите й бяха наполовина откъснати. Във вътрешността на бара се стелеше черен дим; подът беше хлъзгав, покрит с кръвта, която извираше от човешките тела и отсечените органи. Няколко агонизиращи с отрязани ръце или крака се опитваха да изпълзят към входа, оставяйки след себе си кървава диря. Болтовете и пироните бяха изболи очи, разкъсали ръце, раздробили лица. Някои човешки тела се бяха буквално пръснали отвътре, крайниците и вътрешностите им бяха осеяли няколко метра от пода.

Когато спасителните отряди стигнаха до терасата, аз все още държах Валери в прегръдките си; тялото й беше хладно. На два метра пред мен една жена лежеше на земята, лицето й, цялото в кръв, беше обсипано с парчета стъкло. Други бяха останали седнали по местата си, с широко отворени усти, приковани от смъртта. Извиках по посока на спасителите — двама санитари се приближиха веднага, поеха внимателно Валери, положиха я на една носилка. Опитах се да стана, но паднах отново назад; главата ми се удари в пода. Тогава чух много ясно някой да казва на френски: „Мъртва е.“

Част трета

Патайа бийч

1

За първи път от много дълго време се събуждах сам. Болницата на Краби беше малка светла постройка; един лекар ме посети преди обяд. Беше французин от „Медсен дю Монд“[167], организацията беше дошла на място още на следващия ден след атентата. Беше човек на около трийсет години, леко прегърбен, с угрижен израз на лицето. Съобщи ми, че съм спал в продължение на три дни. „Всъщност не спяхте истински — поправи се той. — Понякога изглеждахте буден, на няколко пъти ви говорехме, но едва сега успяваме да осъществим контакт.“ Да осъществят контакт, казах си. Съобщи ми, че равносметката след атентата била ужасяваща — за момента имало сто и седемнайсет загинали, това бил най-смъртоносният атентат в Азия. Някои от ранените били още в крайно критично положение, преценили са, че не могат да ги транспортират; Лионел беше сред тях. И двата му крака били откъснати, освен това в стомаха му попаднал метален къс, шансовете му да оживее били много малки. Другите тежко ранени били пренесени в „Bumrungrad Hospital“, в Банкок. Жан-Ив бил само леко засегнат, куршум причинил фрактура на раменната му кост; бил лекуван на място. Самият аз съм нямал нищо, нито дори драскотина. „Що се отнася до вашата приятелка… — заключи лекарят, — тялото й е вече върнато във Франция. Говорих по телефона с родителите й — ще бъде погребана в Бретан.“

Млъкна; вероятно очакваше да кажа нещо. Наблюдаваше ме с крайчеца на очите си; имаше все по-загрижен вид.

Към обед се появи една сестра с табла; отнесе я един час по-късно. Каза ми, че трябва да започна да се храня отново, че това е необходимо.

Жан-Ив дойде да ме посети към средата на следобеда. Той също ме гледаше странно, малко отстрани. Говори ми най-вече за Лионел; умирал, било вече само въпрос на часове. Питал много за Ким. Тя била по чудо невредима, но, изглежда, бързо се утешила — разхождайки се предишната вечер в Краби, Жан-Ив я видял подръка с един англичанин. Не бил казал нищо на Лионел, но той, изглежда, не си правел илюзии; било само по себе си късмет, казвал, че изобщо я срещнал. „Странно… — добави Жан-Ив, — той изглежда щастлив.“

В мига, в който излизаше от стаята ми, си дадох сметка, че не бях проронил нито дума; наистина не знаех какво да му кажа. Усещах, че нещо не е наред, но това беше смътно усещане, трудно определимо. Струваше ми се, че е най-добре да мълча, изчаквайки хората около мен да осъзнаят грешката си; беше просто тежък момент, който щеше да отмине.

Преди да излезе, Жан-Ив вдигна очи към мен, после поклати отчаяно глава. Както разбрах по-късно, щом съм останел сам в стаята, не съм спирал да говоря; щом някой влезел, веднага съм млъквал.

Няколко дни по-късно ни пренесоха в „Bumrungrad Hospital“ със санитарен самолет. Не разбирах причините за това пренасяне; мисля, че беше главно за да може полицията да ни разпита. Лионел беше умрял предишната вечер; пресичайки коридора, бях хвърлил поглед върху трупа му, увит в плащаница.

Тайландските полицаи бяха придружени от аташе от посолството, който изпълняваше ролята на преводач; за съжаление нямах кой знае какво да им съобщя. Въпросът, който, изглежда, най-много ги занимаваше, беше дали нападателите са приличали на араби или на азиатци. Разбирах грижите им, беше важно да се разбере дали в Тайланд се е установила международна терористична мрежа, или става дума за малайски сепаратисти; но аз можех само да им повторя, че всичко бе станало много бързо, че бях забелязал само силуети; доколкото ги бях видял, хората можеха да са и малайци.

После дойде ред на американците, които, струва ми се, бяха от ЦРУ. Те се изразяваха грубо, с неприятен тон, имах чувството, че самият аз съм заподозрян. Не бяха счели за необходимо да бъдат придружени от преводач, така че по-голямата част от смисъла на техните въпроси ми убягна. Към края ми показаха серия от снимки, които би трябвало да бъдат на международни терористи; не разпознах никого от мъжете.

Жан-Ив идваше от време на време да ме посети в стаята ми, сядаше на леглото ми. Съзнавах присъствието му, чувствах се малко по-напрегнат. Една сутрин, три дни след пристигането ни, той ми подаде малък куп листа — бяха фотокопия на вестникарски статии. „Дирекцията на «Орор» ми ги изпрати по факса вчера вечерта — каза той; — без никакъв коментар.“ Първата статия, преснимана от „Нувел Обсерватьор“, беше озаглавена „ЕДИН ТВЪРДЕ ОСОБЕН КЛУБ“; дълга две страници, много подробна, тя беше илюстрирана с фотография, взета от немската реклама. Журналистът обвиняваше направо групата „Орор“ в разпространение на сексуалния туризъм в страните от Третия свят и добавяше, че при това положение реакцията на мюсюлманите е разбираема. Жан-Клод Гийбо посвещаваше уводната си статия на същата тема. Запитан по телефона, Жан-Люк Еспиталие заявил: „Групата «Орор», подписала международната харта за етика в туризма, не може по никакъв начин да подкрепи такива отклонения; онези, които са отговорни за тях, ще бъдат наказани.“ Следваше статия от Изабел Алонсо в „Журнал дю Диманш“, остра, но не добре документирана, под заглавие „ЗАВРЪЩАНЕ НА РОБСТВОТО“. Франсоаз Жиру подемаше названието в своята седмична колонка: „В сравнение — заявяваше тя — със стотиците хиляди омърсени, унизени, доведени до робство навсякъде по света жени, колко струва — жалко е да се изрече — смъртта на няколко богаташи?“ Естествено, атентатът в Краби беше вдигнал голям шум около цялата работа. „Либерасион“ публикуваше на първа страница снимка на оцелелите и вече прибрали се в родината си, направена на летище „Роаси“, след което следваше статия под заглавие „ДВУСМИСЛЕНИТЕ ЖЕРТВИ“. В своята уводна статия Жерар Дюпюи се заяждаше с тайландското правителство заради неговата снизходителност по отношение на проституцията и наркотрафика, както и заради повтарящите се нарушения на законите на демокрацията. Под заглавие „КАСАПНИЦА В КРАБИ“ „Пари Мач“ разказваше с подробности за нощта на ужаса. Бяха успели да се снабдят със снимки, всъщност доста лошо качество — черно-бели фотокопия, изпратени по факс, които можеха да изобразяват какво ли не, човешките тела едва се различаваха. Същевременно публикуваха признанията на един сексуален турист, който нямаше нищо общо с цялата работа, беше независим и действаше по-скоро във Филипините. Жак Ширак беше направил незабавно изявление, в което, изразявайки ужаса си от атентата, заклеймяваше „недопустимото поведение на някои от нашите съотечественици в чужбина“. Реагирайки в духа на момента, Лионел Жоспен напомняше, че съществува законодателство, според което сексуалният туризъм се преследва дори когато в него участват пълнолетни. Следващите статии, във „Фигаро“ и в „Монд“, си задаваха въпроса какви биха могли да бъдат средствата за борба срещу този бич и каква би трябвало да бъде позицията на международната общност по този въпрос.

През следващите дни Жан-Ив се опитал да се свърже по телефона с Готфрийд Рембке, най-сетне успял. Шефът на TUI съжалявал много, искрено съжалявал, но не можел да направи нищо. Като туристическо място Тайланд така и така пропадал поне за няколко десетилетия напред. Освен това френската полемика имала отзвук и в Германия; вярно, че тук мненията не били толкова единодушни, макар че по-голямата част от обществото въпреки всичко осъждало сексуалния туризъм; при това положение той предпочитал да се оттегли от проекта.

2

Както не разбрах защо ме прехвърлиха в Банкок, така и не разбрах защо се бях върнал в Париж. Персоналът в болницата не ме ценеше много, несъмнено ме намираха за прекалено инертен, дори в болницата, та и до смъртното си ложе, човек е принуден да разиграва комедия. Болничният персонал обича да среща у пациента известна съпротива, непокорство, което му дава основание да се пребори с него, за доброто на пациента, естествено. Аз не проявявах нищо подобно. Можеха да ме обърнат на едната ми страна, за да ми направят инжекция, и да се върнат след три часа — бях точно в същото положение. В нощта преди да ме изпишат, търсейки тоалетната, се блъснах силно в една врата в коридора на болницата. На сутринта лицето ми бе обляно в кръв, бях разцепил веждата си, наложи се да почистят и да превържат раната. И през ум не ми бе минало да извикам сестрата; всъщност не бях почувствал абсолютно нищо.

Пътуването беше отрязък от неутрално време; бях загубил дори навика да пуша. Пред лентата за багаж стиснах ръката на Жан-Ив; после взех такси за авеню Дьо Шоази.

Веднага разбрах, че съм зле, че не можеше да не съм зле. Не разопаковах куфара си. Обиколих апартамента с найлонова торба в ръка и събрах всички снимки на Валери, които успях да намеря. Повечето бяха направени при родителите й в Бретан, на плажа или в градината. Имаше и няколко еротични фотографии, които бях направил в апартамента — обичах да я гледам как се мастурбира, намирах движенията й за красиви.

Седнах на канапето и набрах номера, който ми бяха дали за спешни случаи, денонощен. Беше нещо като кризисен център, създаден специално за оцелелите след атентата. Намираше се в една от сградите на болницата „Сент Ан“.

Повечето от хората, които бяха пожелали да дойдат тук, бяха в окаяно състояние — въпреки масивните дози успокоителни те сънуваха кошмари всяка нощ, и все едно и също — викове, крясъци на ужас, ридания. Когато ги засичах по коридорите, бях потресен от сгърчените им, изплашени лица; те бяха буквално разядени от страх. И с този страх, казах си аз, щеше да се свърши само когато свършеше и животът им.

Лично аз се чувствах най-вече безкрайно уморен. Ставах, общо взето, само за да изпия една чаша нескафе или да изям няколко сухара; яденето не беше задължително, нито пък терапевтичните упражнения. Подложиха ме все пак на серия изследвания и три дена след пристигането си разговарях с психиатър; изследванията бяха показали „изключително намалена реактивност“. Не страдах, но наистина се чувствах смален, смален извън границите на възможното. Той ме попита какво имам намерение да правя. Отвърнах: „Да чакам.“ Демонстрирах умерен оптимизъм; заявих му, че цялата тази тъга ще свърши, че ще намеря отново щастието, но че ще трябва още да изчакам. Май не успях да го убедя. Беше на около петдесетина години, с пълно весело лице, абсолютно голобрадо.

След една седмица ме прехвърлиха в друга психиатрична болница, този път за дълъг престой. Трябваше да остана малко повече от три месеца. За моя голяма изненада тук беше същият психиатър. Това не бивало да ме учудва, ми каза той; тук бил кабинетът му. Помощта на жертвите на покушението била временна мисия, която била по неговата специалност — участвал вече в групата, образувана след покушението на спирката Сен Мишел на експресния регионален влак.

Той не говореше като типичен психиатър, така де, беше поносим. Спомням си, че ми каза „да се освободя от привързаността“, това приличаше повече на будистки брътвеж. Да освободя какво? Целият аз бях привързаност. От преходно естество, аз се бях привързал към нещо преходно съобразно природата си — това не изискваше някакъв особен коментар. Ако бях от вечно естество, продължих аз, за да поддържам разговора, щях да се привържа към вечни неща. Изглежда, методът му беше ефикасен с оцелелите, обсебени от страхове от осакатяване и смърт. „Тези страдания не ви принадлежат, те не са ваши; това са призраци, които преминават през съзнанието ви“, казваше той на хората; и хората започваха да му вярват.

Вече не си спомням кога започнах да осъзнавам положението — но във всички случаи това стана на интервали. Имаше все още дълги мигове — всъщност все още ги има — когато Валери изобщо не беше умряла. В началото можех да ги продължавам колкото си искам, без ни най-малко усилие. Спомням си първия път, когато изпитах болка, когато усетих наистина тежестта на действителността; беше веднага след посещението на Жан-Ив. Беше мъчителен момент, имаше спомени, които ми беше трудно да отхвърля; не го помолих да дойде пак.

Затова пък посещението на Мари-Жан ми се отрази много добре. Тя не говори много, разказа ми малко за атмосферата в работата; съобщих й веднага, че нямам намерение да се върна, защото ще се установя в Краби. Тя се съгласи, без да коментира. „Не се тревожи — й казах аз, — ще се оправя.“ Тя ме изгледа с безмълвно съчувствие; странно, но дори ми се стори, че ми повярва.

Посещението на родителите на Валери беше несъмнено най-мъчително; вероятно психиатърът им беше обяснил, че преминавам през фази на „отхвърляне на действителността“, така че майката на Валери плака през цялото време; баща й също изглеждаше доста притеснен. Бяха дошли също така да уредят практическите подробности и да ми донесат един куфар с личните ми вещи. Предполагаха, че няма да задържа апартамента в XIII арондисман. Разбира се, разбира се, казах аз, ще уредим това по-късно; в този миг майката на Валери заплака отново.

Животът минава лесно в лечебно заведение, човешките нужди са в основата си задоволени. Върнах се отново към „Въпроси за шампион“, това беше единственото предаване, което гледах, новините вече изобщо не ме интересуваха. Много от останалите пансионери прекарваха деня си пред телевизора. На мен всъщност не ми харесваше много — твърде бързо се движеше. Идеята ми беше, че ако остана на спокойствие, ако избягвам максимално да мисля, всичко щеше да се оправи.

През една априлска утрин установих, че нещата действително се бяха оправили и че скоро ще мога да изляза. За мен това беше по-скоро извор на усложнения — трябваше да намеря стая в хотел и да създам там неутрална среда. Поне имах пари, всичко се свеждаше отново до това. „Нещата трябва да се гледат от хубавата им страна“, казах аз на една медицинска сестра. Тя, изглежда, се учуди, може би защото я заговарях за първи път.

Срещу отхвърлянето на действителността, ми обясни психиатърът по време на последния ни разговор, няма определено лечение; това не е нарушение в настроението, а в представите. Задържал ме толкова дълго в болницата, защото се боял най-вече от опит за самоубийство — били чести в случаите на внезапно осъзнаване; сега вече съм бил извън опасност. Така ли, казах аз, така ли.

3

Една седмица след излизането ми от болницата взех отново самолета за Банкок. Нямах определени планове. Ако бяхме идеални по своята природа, щяхме да се задоволяваме с движението на слънцето. Сезоните в Париж се сменяха твърде рязко, това беше повод за безпокойство, за вълнение. В Банкок слънцето изгряваше в шест часа — и залязваше в шест часа; през този отрязък от време извървяваше своя неизменен път. Съществуваше, казват, и сезон на мусоните, но аз не го бях преживял. В града цареше обичайното оживление, какво го причиняваше, за мен беше неясно, възприемах го по-скоро като естествено състояние. Хората тук си имаха несъмнено своя съдба, свой живот, доколкото им го позволяваше нивото на доходите им, но що се отнасяше до мен, те можеха да бъдат и стадо полски мишки.

Настаних се в Amari Boulevard; в хотела имаше предимно японски бизнесмени. Тук бяхме отседнали последния път с Валери и Жан-Ив; идеята ми не беше много добра. Два дни по-късно се пренесох в Grace Hotel; беше на няколко десетки метра, но атмосферата се различаваше чувствително. Безспорно това беше последният хотел в Банкок, в който все още можеха да се срещнат сексуални туристи араби. Те се движеха плътно край стените, не напускаха хотела, в който имаше дискотека и собствен салон за масажи. Виждаше се още по някой друг и в околните улички, където продаваха кебап и се намираха будките за международни телефонни разговори; но иначе бяха изчезнали. Забелязах, че, без да искам, съм се приближил до Bumrungrad Hospital.

Няма съмнение, че човек би могъл да продължи да живее, движен единствено от чувството за мъст; много хора са живели по този начин. Ислямът беше съсипал живота ми и без съмнение представляваше нещо, което можех да мразя; през следващите дни се насилвах да изпитвам омраза към мюсюлманите. Удаде ми се доста добре и започнах да следя международните новини. Всеки път, когато научавах, че палестински терорист, палестинско дете или бременна палестинка са били застреляни в ивицата Газа, изпитвах тръпка на въодушевление при мисълта, че мюсюлманите са с един по-малко. Да, по този начин беше възможно да се живее.

Една вечер, в кофи шопа на хотела, един йордански бизнесмен ме заговори. Общителен по природа, той предложи да ме почерпи бира; може би хотелското му усамотение бе започнало да му омръзва. „Аз ги разбирам хората, забележете, човек не може да им се сърди… — каза ми той. — Трябва да си признаем, че си го търсехме. Тази земя тук не принадлежи на исляма, няма основание да се харчат стотици милиони за издигането на джамии. Да не говорим за атентата, разбира се…“ Забелязал, че го слушам внимателно, той си поръча втора бира и стана по-смел. Проблемът с мюсюлманите — продължи той — бил, че раят, който пророците им обещавали, вече съществувал тук на земята — и на този свят имало места, където свободни, млади и похотливи момичета танцували за удоволствието на мъжете, където човек можел да се опиянява от разни еликсири и да слуша божествена музика; около двайсетина такива места имало в радиус от петстотин метра около хотела. Тези места били леснодостъпни; за да влезеш в тях, не било нужно да изпълниш седемте задължения на мюсюлманина, нито да участваш в свещена война, било достатъчно да платиш няколко долара. За да имаш всичко това, не било необходимо дори да пътуваш, достатъчно било да се снабдиш със сателитна антена. Според него нямаше никакво съмнение, че ислямската система е обречена — капитализмът щял да се окаже по-силен. Младите араби вече мечтаели само за потребление и секс. Няма значение, че понякога твърдели точно обратното, тайната им мечта била да се приспособят към американския модел — агресивността на някои била просто знак за безпомощна завист; за щастие все повече обръщали чисто и просто гръб на исляма. Самият той нямал късмет; сега вече стар човек, той бил принуден да изгради целия си живот около религия, която презирал.

Аз бях горе-долу същият случай — със сигурност щеше да дойде ден, когато светът щеше да се отърве от исляма, но за мене да е твърде късно. За мене всъщност вече нямаше живот, бях имал живот, който бе продължил няколко месеца, не беше чак толкова зле, не всеки можеше да се похвали и с толкова. Липсата на желание да живееш, уви, не е достатъчна, за да пожелаеш да умреш.

Видях го отново на следващия ден, точно преди да отпътува за Аман; трябваше да чака цяла година, преди да се върне тук отново. Бях по-скоро доволен, че заминава, предчувствах, че ако беше останал, щеше отново да пожелае да разговаря с мен, а от подобна перспектива получавах леко главоболие — беше ми много трудно сега да понасям каквато и да е интелектуална размяна на мнения; нямах вече абсолютно никакво желание да разбера света, нямах желание дори да го познавам. Краткият ни разговор обаче ми направи дълбоко впечатление — всъщност той ме убеди, че ислямът е по принцип обречен — достатъчно бе човек да се замисли, и това ставаше напълно очевидно. Тази простичка мисъл бе достатъчна, за да разсее омразата — поне у мен. Отново престанах да се интересувам от новините.

4

Въпреки всичко Банкок приличаше твърде много на нормален град, имаше прекалено много бизнесмени, прекалено много организиран туризъм. Две седмици по-късно хванах автобуса за Патайа. Така трябваше да свърши всичко това, казах си, качвайки се на него; но си дадох сметка, че това не е вярно, че в случая не става дума за никакъв детерминизъм. Спокойно можех да прекарам остатъка от дните си с Валери в Тайланд, в Бретан или където и да е другаде. Да остарееш не е никак забавно само по себе си; но да остарееш сам е възможно най-лошото.

Щом оставих куфара си върху прашната земя на автобусната гара, разбрах, че съм стигнал края на пътуването си. Един стар мършав наркоман с дълги сиви коси просеше на изхода край въртящата се врата, на рамото му имаше едър гущер. Дадох му сто бати, преди да изпия една бира отсреща, в бара „Хайделберг Хоф“. Мустакати германци педерасти друсаха шкембета под ризи на цветчета. До тях три рускини, момичета, стигнали до дъното на курвалъка, се гърчеха под звуците на гето-бластера[168] си; кривяха се и буквално се валяха по земята, тези мръсни малки минетчийки. В продължение на няколкото минути разходка по улиците на града срещнах впечатляващо разнообразие от човешки екземпляри — рапери с каскети, холандци маргинали, кибер пънкари с червени коси, лесбийки австрийки с пиърсинги. Отвъд Патайа няма нищо, тя е нещо като клоака, дъното на отходния канал, в което се отлагат най-разнообразните отпадъци на западната невроза. Дали си хомо- или хетеросексуален, или и двете, Патайа е спирката на последния шанс, онази, след която не ти остава нищо друго, освен да се откажеш напълно от желанието. Хотелите, естествено, се различават по степента на удобства и цените си, а също и по националността на клиентите си. Има две големи общности — германците и американците (сред които най-вероятно се прикриват австралийци и новозеландци). Има и доста руснаци, разпознават се по просташкия им вид и по мафиотското им поведение. Има дори и едно заведение, предназначено за французи, казва се „Ма maison“[169]; с не повече от десетина стаи е, но ресторантът е много посещаван. Отседнах там за една седмица, преди да си дам сметка, че не си падам особено по френските наденици и жабешките бутчета, че мога да живея, без да следя по сателита мачовете на френския футболен шампионат, както и без да преглеждам ежедневно културните страници на вестник „Монд“. Така и така ми се налагаше да намеря дългосрочен подслон. Валидността на туристическата виза за Тайланд е обикновено един месец, но за да я продължиш, е достатъчно да прекосиш някоя от границите. Няколко туристически агенции в Патайа предлагат еднодневна екскурзия до Камбоджа. След тричасов път с микробус чакаш час-два на опашка на митницата, обядваш в ресторант на самообслужване на камбоджанска територия (цената на обяда е включена в екскурзията, както и бакшишът на митничарите) и после поемаш пътя обратно. Повечето от пребиваващите правят това всеки месец години наред; много по-просто е, отколкото да получиш дългосрочна виза.

Човек не идва в Патайа, за да започне живота си отново, а за да го завърши в прилични условия. Или поне, ако не искаме да сме толкова брутални, за да направи пауза, дълга пауза — която може да се окаже и окончателна. Така го описа един хомосексуалист на около петдесет години, когото срещнах в една ирландска кръчма; кариерата си той бе прекарал като страньор в клюкарската преса и бе успял да задели пари настрана. Преди десет години забелязал, че нещата с него не вървят добре — продължавал да излиза вечер по барове и ресторанти, по обичайните места, но все по-често се връщал вкъщи с празни ръце. Естествено, можел винаги да си плати, но ако ставало дума за плащане, предпочитал да купува азиатците. Извини се за забележката си, надяваше се да не я изтълкувам като расистка. Не, не, разбира се, беше ми ясно: много по-лесно е да платиш на същество, което не прилича на никого от онези, които си могъл да прелъстиш в миналото, което не събужда у теб никакъв спомен. Ако трябва да плащаме сексуалността си, то в известен смисъл е по-добре обектът да е неразличим. Всеки знае, че едно от първите неща, които изпитваме при допира си с друга раса, е тази неразличимост, усещането, че почти всички си приличат физически. Това чувство изчезва след няколко месеца престой — за съжаление, защото отговаря на една реалност: в основата си всички човешки същества си приличат страшно много. Естествено, можем да различим мъжките от женските, можем също така, ако пожелаем, да ги различим по възраст; но всяко по-нататъшно различаване би било проява на известен педантизъм, най-вероятно плод на скуката. Човекът, който се отегчава, създава различия и йерархии, това е неговата отличителна черта. Според Хътчинсън и Ролинз развитието на системи на йерархическо господство при съжителството с животинския свят не отговаря на никаква практическа необходимост, на никакво предимство на естествения подбор; то е просто начин за борба срещу смазващата скука на живота сред природата.

Та така бившият страньор завършваше мирно живота си на педал, купувайки стройни мускулести красавци с мургав тен. Веднъж в годината се връщаше във Франция, за да види семейството си и няколкото си приятели. Сексуалният му живот съвсем не бил толкова бурен, колкото вероятно си го представям, каза ми той; излизал веднъж или два пъти в седмицата, не повече. Бил вече шест години в Патайа; изобилието от разнообразни сексуални предложения, възбуждащи и евтини, водели, колкото и да било парадоксално, до отслабване на желанието. Всеки път, когато излизал, бил сигурен, че ще може да се сношава и смуче с прекрасни млади момчета, които да му правят чекии с много чувство и умение. Напълно спокоен по този въпрос, той подготвял по-добре излизанията си и се възползвал умерено от възможностите. Едва тогава разбрах, че си ме представя като жертва на еротичните ексцесии, характерни за началото на първия престой, че ме възприема като свой хетеросексуален аналог. Не се опитах да го разубедя. Беше дружелюбен, настоя да плати бирите, даде ми няколко адреса за постоянна квартира. Било му приятно да поговори с французин, каза, повечето хомосексуалисти били англичани, имал добри отношения с тях, но от време на време изпитвал желание да говори на своя език. Нямал почти никакви връзки с малката френска общност, която се събирала в ресторанта на „Ma maison“; повечето били еснафи хетеро, тип бивши колониалисти или военни. Ако съм останел в Патайа, сме можели да излезем заедно някоя вечер, естествено, всекиму според вкусовете; остави ми номера на подвижния си телефон. Записах го, знаейки, че никога няма да му се обадя. Беше симпатичен, любезен и дори, би могло да се каже, интересен; но аз вече просто нямах желание за човешки контакти.

Наех стая на Наклуа Роуд, малко встрани от суетата на града. Имаше климатик, хладилник, душ, легло и още няколко мебели; наемът беше три хиляди бати на месец — малко повече от петстотин франка. Уведомих банката за новия си адрес, изпратих оставката си в Министерството на културата.

Не ми оставаше още кой знае какво да правя в съществуванието ми като цяло. Купих няколко топа хартия формат 21 х 29,7, за да се опитам да внеса някакъв ред в отделните съставки на живота ми. Мисля, че хората трябва да правят това по-често, преди да умрат. Странно е, като си помислиш за всички онези човешки същества, които прекарват целия си живот, без да пожелаят да направят и най-малкия коментар, да изкажат и най-минималното несъгласие или поне да сторят някаква забележка. Не че тези коментари, несъгласия или забележки биха имали адресат или някакъв смисъл; но все ми се струва, че в крайна сметка е за предпочитане да бъдат направени.

5

Шест месеца по-късно аз съм все още в стаята си на Наклуа Роуд; мисля, че съм почти към края на задачата си. Валери ми липсва. Ако случайно бях имал намерението, започвайки да пиша тези страници, да смекча усещането за загуба или да направя загубата по-поносима, сега мога да се уверя в провала си — отсъствието на Валери не ме е карало никога да страдам толкова.

В началото на третия месец от престоя си най-сетне се реших да се върна в салоните за масаж и в баровете с момичета. Идеята не ме вдъхновяваше истински предварително, боях се от абсолютно фиаско. Но все пак успях да се надървя, дори да се изпразня; но не познах никога вече удоволствието. Вината не беше у момичетата, те бяха все така изкусни, все така нежни; аз обаче бях станал напълно безчувствен. По-скоро заради принципа продължих да посещавам един салон за масажи веднъж седмично; после реших да прекратя. Беше все пак човешки контакт — и тъкмо в това беше неудобството. Макар аз самият да не вярвах във възвръщането на желанието, понякога момичето можеше да се изпразни — поради своята безчувственост членът ми беше в състояние да издържа часове наред, освен ако не направех минимално усилие да прекъсна упражнението. Можеше да пожелая нейното изпразване и това можеше да се превърне в залог, ала аз не желаех да позная какъвто и да е залог. Животът ми беше празна обвивка и беше за предпочитане да си остане такава. Ако позволях на страстта да проникне в тялото ми, болката щеше много бързо да я последва.

Книгата ми клони към своя край. Все по-често оставам в леглото почти през целия ден. Понякога включвам климатика сутрин, изключвам го вечер, между двете не се случва буквално нищо. Свикнах с бръмченето на апарата, което ме дразнеше в началото; но свикнах също така и с горещината; нямам наистина никакви предпочитания.

Отдавна престанах да купувам вестници; предполагам, че с днешна дата президентските избори са вече минали. Каквото и да става, министърът на културата трябва да продължи да изпълнява задълженията си. Може би Мари-Жан се сеща още за мен, от време на време, по повод бюджета на някоя изложба, не се опитах да възстановя връзката си с нея. Не знам и какво е станало с Жан-Ив; след уволнението му от „Орор“, предполагам, е бил принуден да започне кариерата си на много по-ниско ниво, и вероятно не в туристическия бранш.

Когато любовта изчезне, целият живот става някак банален и по принуда. Поддържаш човешкия си облик, обичайното си поведение, някаква структура; но не влагаш в това, както казват, сърце.

Мотори се спускат по Наклуа Роуд, вдигайки облак прах. Вече е пладне. Прииждайки от крайните квартали, проститутките отиват на работа по баровете в центъра на града. Днес май няма да изляза. Или може би в края на следобеда, за да хапна една супа в някоя от закусвалните около кръстовището.

Когато се откажеш от живота, последните човешки контакти, които остават, са тези с търговците. Що се отнася до мен, те се ограничават в няколко думи, произнесени на английски. Не говоря таи, което издига около мен задушаваща и тъжна бариера. Много е вероятно никога да не разбера истински Азия, но това е без особено значение. Можеш да обитаваш света, без да го разбираш, достатъчно е да си осигуриш храна, ласки и любов. В Патайа според западните критерии, а дори и според азиатските, храната и ласките са евтини. Що се отнася до любовта, трудно ми е да говоря за нея. Сега съм убеден — за мен Валери беше само едно лъчезарно изключение. Тя беше от онези същества, които са способни да посветят живота си на нечие щастие, да превърнат това в своя цел. Подобно явление е загадка. В него се заключват щастието, простотата и радостта; но аз продължавам да не зная нито как, нито защо това може да се случи. А след като не съм разбрал любовта, за какво ми трябва да съм разбрал останалото?

До края ще си остана дете на Европа, на тревогата и на срама; не нося никакво послание на надеждата. Към Запада не изпитвам омраза, най-многото изпитвам огромно презрение. Знам само, че такива, каквито сме, ние всички воним на егоизъм, на мазохизъм и на смърт. Създадохме система, в която стана просто невъзможно да се живее; а на всичкото отгоре продължаваме да я изнасяме.

Вечерта се спуска, гирляндите от многоцветни лампички светват около витрините на баровете за бира. Германците от третата възраст се настаняват там, полагат дебелите си ръце върху бедрото на младата си спътничка. Повече от всеки друг народ те познават тревогата и срама; те изпитват необходимост от крехка плът, от нежна и безкрайно освежителна кожа. Повече от всеки друг народ те познават желанието за собственото си унищожение. При тях рядко ще срещнеш самодоволната и прагматична вулгарност на англосаксонските сексуални туристи, начина, по който сравняват непрекъснато качеството на услугата с цената. Те също така рядко правят гимнастика и поддържат собствените си тела. Обикновено ядат много, пият много бира, трупат вредни тлъстини; повечето са на път да умрат. Често са дружелюбни, обичат да се шегуват, да черпят, да разказват истории — и въпреки това компанията им действа успокоително и тъжно.

Смъртта, нея я проумях сега; не мисля, че ще ми причини особена болка. Познах омразата, презрението, разрухата и други неща; познах дори и кратки мигове на любов. Нищо в мен няма да ме надживее, а и не заслужавам нещо в мен да ме надживее; ще съм бил посредствена личност, от всякаква гледна точка.

Представям си, неизвестно защо, че ще умра посред нощ, и все още изпитвам леко безпокойство при мисълта за страданието, което съпровожда скъсването на връзките с тялото. Трудно ми е да си представя преустановяването на живота като напълно безболезнено и несъзнателно; знам, естествено, че греша, но въпреки това ми е трудно да го повярвам.

Местните ще ме открият след няколко дни, всъщност доста скоро; в този климат труповете бързо започват да вонят. Няма да знаят какво да правят с мен и вероятно ще се обърнат към френското посолство. Не може да се каже, че съм от бедните, затова случаят ще бъде лесно разрешен. Дори ще останат немалко пари в сметката ми; нямам представа кой ще ги наследи, най-вероятно държавата или някакви много далечни роднини.

За разлика от други азиатски народи, тайландците не вярват в призраци и не проявяват особен интерес към труповете; повечето ги погребват направо в общ гроб. Тъй като няма да съм оставил изрични разпореждания, ще направят същото и с мен. Ще съставят смъртен акт, ще направят отметка в гражданския регистър — много далеч оттук, във Франция. Няколко амбулантни търговци, свикнали да ме виждат в квартала, ще поклатят глава. Нов пребиваващ ще наеме апартамента ми. Ще ме забравят. Ще ме забравят бързо.

Писател на обикновеното страдание

През 1998 година Франция открива своя нов писател. Той не се появява изневиделица и без предупреждение. Започва със стихове, публикувани в текущия печат, а малко по-късно и в отделна стихосбирка. Но съвременният човек не чете стихове, небрежното му отношение към езика се съпътства от липсата на потребност от тази най-висша форма на литературата. На него му трябва фабула, случка, драма, подробности. Поетите са лукс, който обществото все още си позволява. Или от който все още се срамува да си признае, че няма нужда. Първият роман на Мишел Уелбек „Разширяване на сферата на борбата“ излиза през 1994 година. Критиката е сдържана, но ценителите си знаят работата и постепенно от ухо на ухо, от дума на дума, за книгата се заговаря като за нещо различно и тиражите растат. Романът е кратък, разказът за света в него е така симптоматичен за времето си, че човек е изкушен да го сравни със „Спасителят в ръжта“ на Селинджър. За разлика от големия американец обаче авторът му не се отказва от литературата. През 1998 година е готов следващият му роман. Този път Уелбек поставя условие — заедно с него да се публикува и стихосбирката му. Издателство „Фламарион“ поема риска и така се появяват „Елементарните частици“. Този път романът предизвиква истинска буря сред преситената от еднообразието на новото творчество публика. Надигат се възторжени и заклеймяващи гласове, но в основата на растящия интерес към книгата — тираж 350 000, преведена на 25 езика — е негодуванието. Политически коректното общество се среща с всичко, което не смее да изкаже, което добрият тон и наложената от него лицемерна търпимост добре прикриват. Реакцията прилича на отчаян опит за самозащита. Председателят на журито за наградата „Гонкур“ Франсоа Нурисие приветства номинирането на книгата, мнозинството в журито я отхвърля.

„Платформата“ излиза през 2001-а. След толкова спорове около провокацията на „Частиците“ името на Уелбек е вече синоним на предизвикателството. Сред литературната критика се надигат гласове, според които огромният успех на новия му роман се дължи на „умението на автора да скандализира“. И действително, поднесена извън контекста на произведението, неприязънта на главния герой към исляма („Всеки път, когато научавах, че палестински терорист, палестинско дете или бременна палестинка са били застреляни в ивицата Газа, изпитвах тръпка на въодушевление при мисълта, че мюсюлманите са с един по-малко“), както и изявленията на самия Уелбек в интервю в списание „Лир“ за Корана и проповядваната в него религия са достатъчен повод да предизвикат възмущението на мюсюлманската общност във Франция, която го обвинява в „подстрекателство към расова и религиозна омраза“ и го заплашва със съд.

Това обаче е само малка част от скандалните теми в книгата, чието повествование ни отвежда в света на хищния туристически бизнес. Състоянието на дадено общество може да бъде отчетено доста точно чрез описанието на нуждите му и Уелбек постепенно и убедително назовава нуждите на съвременния западен човек, в отговор на които възниква идеята за сексуалния туризъм: „Заможен европеец, аз можех да получа на ниска цена в други страни храна, услуги и жени; упадъчен европеец, съзнаващ своята близка смърт и възприел безрезервно егоизма, аз не виждах никаква причина да се лиша от тази възможност.“ Несъстоятелността на идеите за справедливост, морал, съпричастност, семейна общност — или, с една дума, оптимистичните схващания за обществото, които на практика са престанали да бъдат негов движещ механизъм, — продължават да са в обращение като основни правила, които никой не спазва, но и никой не смее да отхвърли. Крайната форма на това двуличие намира израз в автоцензурата и диктата на политически коректното.

Големите туристически компании са в непрекъсната конкуренция и могат да спечелят пари само ако измислят най-точната формула за задоволяване на желанията на клиентите си. Важното е обаче да я предложат с намеци, на език, който се съобразява с привидностите. Защото всъщност западният човек се е променил, появила се е и нова порода жени. Еманципираната жена с професия не може да бъде нежна и всеотдайна. Тя има желания, с които мъжът трябва да се съобрази, а не обратното. Децата, когато ги има, са бреме и то трябва да бъде еднакво споделено и разделено с мъжа. Удовлетворението да направиш някого щастлив е отживелица, а не естествена необходимост. Уелбек не се бои да опише жената самка — икономически независима, силна и борбена, тя непрекъснато се доказва. Самодоказването е най-важното и в отношенията й с мъжа, които се изчерпват с акта на прелъстяването. Егоизмът, характерен за мъжкия нарцисизъм, е заразил и западните жени, разликата в половете е сведена до биологията, начините за задоволяване на сексуалните потребности започват все повече да си приличат. Затова сред клиентелата на сексуалния туризъм има все повече жени. Що се отнася до мъжете, те търсят и намират на Изток онова, което им се отказва в западния свят. Там да доставиш удоволствие на мъжа, макар и срещу заплащане, е все още основен стремеж на жената.

Разказът за парижките садомазохистични клубове и сцените, наблюдавани в един от тях, може би шокират, но те са съществуващи практики, за които просто не се говори. И ако има някаква изненада в романа, това е любовният сюжет. Защото в живота на главния герой — примирен, самотен, отказал се от всякакви илюзии и мечти — се появява жената и споделената, щастлива любов. Но и тук сме далеч от класическата схема. Новото, различното, „скандалното“ е, че споделянето на любовта започва, продължава и се осъществява във и чрез секса. Авторът описва с невероятна естественост удоволствията на сексуалните преживявания, и то не непременно между един мъж и една жена, а между няколко партньори, което не пречи, а по-скоро укрепва целостта на основната двойка; така плътта е поставена в услуга на душата. Образът на Валери, историята й, дарбата й да съчетава любовта с удоволствието във всичките му проявления, които съвременните нрави допускат, е фокусът на повествованието, а смъртта й — неговият край.

Кървавият атентат на ислямските интегристи срещу западните сексуални туристи, в който Валери загива, представлява изненадващо точно предсказание на разигралата се две години по-късно действителна драма на индонезийския остров Бали. Тогава се заговори за „пророчествата“ на Уелбек. Упрекван в краен песимизъм, в цинизъм и черногледство, Уелбек всъщност усеща и съобщава все още неосъзнатата от съвременниците му посока, която според него е избрал съвременният свят.

В едно интервю авторът заявява: „Аз съм писател на обикновеното страдание.“ Героите в романите на Уелбек са представители на средната класа, животът им е лишен от крайни и силни преживявания и е често убийствено еднообразен. Основните теми са страхът от ежедневието и стремежът да се избяга от него, самотата, съпътстващото човека непрестанно усещане за смърт, необходимостта от секс и невъзможността тя да бъде задоволена извън временните и преходни удоволствия на платената любов, отсъствието на идея, а оттам и на смисъл в живота, дълбокото отвращение към бъбривото, лицемерно общество, което чрез езика, с който се самоописва, прикрива истината за себе си. Чрез характерните за него художествени средства Мишел Уелбек ни внушава спокойно и хладнокръвно, че съвременникът му живее в два паралелни свята — света на онова, за което може да се говори, и света на онова, което всички знаем, но „официално“ избягваме да назовем. Стилът на писателя е изключително опростен, фразата му се характеризира със свой собствен ритъм, изобилието от наречия подсказва колко важно е за него движението.

„Платформата“ е само привидно проста книга. Четивна, интересна, за някои излишно натоварена със секс, за други прекалено мрачна, за трети скандална, тя е просто роман на своето време. Съвременен роман, който се вписва в близката му по усещане голяма литература. Защото идейно и художествено героят на Уелбек е потомък на чужденеца на Камю и ако се абстрахираме от декора и подробностите около случките в двата романа, ще стигнем неизбежно до все същото усещане за абсурд, обърканост и отчуждение.

Александра ВЕЛЕВА

Информация за текста

Сканиране: aisle, 2015

Разпознаване, корекция и форматиране: ventcis, 2015

Издание:

Мишел Уелбек

ПЛАТФОРМАТА

роман

Първо издание

Превод Александра Велева

Редактор Георги Борисов

Дизайн на корицата Борис Мисирков

Коректор Венедикта Милчева

ISBN 954-9772-27-6

Формат 32/84/108. Печатни коли 20.

Цена 8.00 лв.

Факел експрес

1000 София, пл. „Славейков“ №11

Тел. 986 10 14

e-mail: fakelex@tea.bg

http:llfakelexpress.x-kom.com

© Michel Houellebecq. Plateforme. 2001

© Александра Велева, превод, 2004

© Борис Мисирков, фотография и дизайн на корицата, 2004

© факел експрес, 2004

1

Контрол на теглото (англ.). — Б.пр.

2

„Обичам Ню Йорк“ (англ.). — Б.пр.

3

Английска марка шоколад. — Б.пр.

4

Полицейския участък в Лос Анджелис (англ.). — Б.пр.

5

Закачка, забавление (англ.). — Б.пр.

6

Широко тиражирано френско списание за жени. — Б.пр.

7

Луксозен вагон в някои влакове. — Б.пр.

8

Верига супермаркети във Франция. — Б.пр.

9

Виден френски политик, член на Социалистическата партия, два пъти министър на културата на Франция(1981-1986,1988-1993) и два пъти министър на образованието. Известен с мерките, предприети в подкрепа на изкуството. — Б.пр.

10

Летище край Париж. — Б.пр.

11

От „Nouvelles Frontieres“ (фр.) — „Нови граници“, една от най-големите туристически фирми във Франция. — Б.пр.

12

Страхотен (англ. разг.). — Б.пр.

13

Авторитетно икономическо предаване по М6 на френската телевизия. — Б.пр.

14

Основан през 1907 г., Националният съюз на студентите на Франция (UNEF) е особено активен по време на Съпротивата и на протестите срещу войната в Алжир. — Б.пр.

15

Национална федерация за потребителство (Fédération nationale d’achats), създадена през 1954 г. от двама троцкисти и първоначално специализирана изцяло във фотографски услуги и продажба на радиоапарати и магнетофони, която бързо се разраства, покривайки най-различни области, включително и туризма. — Б.пр.

16

Съкратено от Club Mediterranee. Създаден през 1950 г. като асоциация с нестопанска дейност, клубът развива успешна дейност в областта на туризма и притежава около 20 ваканционни селища във всички краища на света. Известно време българският черноморски курорт „Русалка“ е бил в негово владение. — Б.пр.

17

Черни (англ.). — Б.пр.

18

Търговското название на лепенките, съдържащи никотин и използвани при отказ от тютюнопушенето. — Б.пр.

19

Лека, за изкачване на Хималаите (англ.). Марката е словосъчетание от средно английски (lowe) и латински (pro). — Б.пр.

20

Специализирана верига от магазини (Le Vieux Campeur) във Франция за туристически и спортни принадлежности. — Б.пр.

21

„Guide du Routard“ — популярна френска поредица от туристически пътеводители за целия свят. — Б.пр.

22

Тризвездна верига хотели във Франция. — Б.пр.

23

Термин от езикознанието — функция на езика, при която при общуване се разменят безсъдържателни реплики. — Б.пр.

24

Sightseeing Tours: A Sociological Approach, Annals of Tourism Research, vol. 23, p. 213-227, 1998. — Б.пр.

25

Улици-канали в Банкок. — Б.пр.

26

По-голямо от обичайния размер, използва се обикновено за цигари (по-дълги) и за легла, по-големи от стандартния модел (англ.). — Б.пр.

27

Британски рок състав от 80-те години на миналия век, поставил началото на музиката „хеви метъл“. — Б.пр.

28

Големият площад „Президент“ (англ.). — Б.пр.

29

Голям дворец, построен по време на царуването на Рама V, Крал Чулалонгком (1868-1910). — Б.пр.

30

Закуска (англ.). — Б.пр.

31

Френски политик, един от основателите на Независимото екологично движение (Mouvement écologiste indépendant), създадено през 1994 г. През 1988 г. е кандидат за президент на Франция. — Б.пр.

32

От планинската верига Юра. — Б.пр.

33

Същото нещо (лат.). — Б.пр.

34

Един от най-големите европейски туроператори. — Б.пр.

35

Създадени през 1841 г. от издателство „Ашет“ (Hachette), Сините пътеводители (Guide Bleu), противопоставящи се на червения цвят на пътеводителите Бедекер, се славят със сериозната, задълбочена историческа и културна информация, която съдържат. — Б.пр.

36

Клуб на здравето (англ.). — Б.пр.

37

Масаж на тялото (англ.). — Б.пр.

38

Много нужда (англ.). — Б.пр.

39

Изглеждаш спокоен (англ.). — Б.пр.

40

Американски състав неометъл (англ.). — Б.пр.

41

Денят на благодарността (амер). — Б.пр.

42

Френска банка, специализирана в кредитиране на селското стопанство. — Б.пр.

43

Подготвителните класове във Франция подготвят студентите за конкурси в елитни университети и висши институти и се зачитат за първа година следване в системата на висшето образование. — Б.пр.

44

Днес седалище на Френската национална асамблея. — Б.пр.

45

Дружество за инвестиции с променлив капитал (Sociétés d’Investissement à capital variable, фр.) — Б.пр.

46

Горещо видео (англ.). — Б.пр.

47

Пътеводителите „Мишлен“ („Michelin“) са създадени през 1900 г. от Андре Мишлен, един от двамата братя, изобретатели на първата надуваема автомобилна гума, и се ползват със световен авторитет. — Б.пр.

48

Десантът на съюзническите войски на 6 юни 1944 г. се извършва на шест от плажовете на бреговете на Нормандия с кодови имена Юта, Омаха, Гоулд, Юнон и Меч (Utah, Omaha, Gold, Juno, and Sword). — Б.пр.

49

Френски ликьор на основата на няколко различни вида коняк и портокалови кори, създаден през 1859 г. от Луи-Александър Марние-Лапостол. — Б.пр.

50

Курорт (англ.). — Б.пр.

51

Марка (Cinq sur Cinq) френски лосион срещу комари. — Б.пр.

52

Gaz de France (фр.) — държавната компания за газифициране във Франция. — Б.пр.

53

Заведения за бързо хранене (англ.). — Б.пр.

54

По волята на Аллаха (араб.). — Б.пр.

55

Бялата книга (англ.). — Б.пр.

56

Танцувални барове със стриптийз (англ.). — Б.пр.

57

Щастливият час (англ.). — Б.пр.

58

Главен секретар на френската комунистическа партия. — Б.пр.

59

От английското „to rave“ („бълнувам“) — нощно празненство с танци и техно музика, често организирано нелегално — Б.пр.

60

Индийски остров в едноименния щат. — Б.пр.

61

Остров в Индонезия, на изток от Бали. — Б.пр.

62

Здравословен живот (англ.). — Б.пр.

63

Медитационни дейности (англ.). — Б.пр.

64

Какво има на Самуи (англ.). — Б.пр.

65

Пристрастен към здравето (англ.). — Б.пр.

66

Аурата, създадена на острова от туристите, които си носеха храната в раници, едва ли ще бъде толкова бързо изличена от богаташите консуматори (англ.). — Б.ред.

67

Тотален контрол (англ.). — Б.пр.

68

„Тя“ (фр.) — популярно женско списание. — Б.пр.

69

Френска поредица криминални романи. — Б.пр.

70

Рейв парти на пълнолуние (англ.). — Б.пр.

71

Туристически неологизъм, съчетание между resort (ваканционно селище) и hotel (хотел) (англ.). — Б.пр.

72

Поради невежеството си хората мислят винаги погрешно, губят правилната гледна точка и, вкопчени в своето его, извършват погрешни действия. И в резултат на това се привързват към едно измамно съществувание (англ.). — Б.пр.

73

Бях привързан към едно измамно съществувание (англ.). — Б.пр.

74

Сини нощи (англ.). — Б.пр.

75

Непослушно момиче (англ.). — Б.пр.

76

Класната стая (англ.). — Б.пр.

77

Такса бар (англ.). — Б.пр.

78

Китайски престъпни организации, занимаващи се с пране на пари от наркотрафика, хазарт, проституция и рекет. Името идва от триъгълника, който е бил символ на древните тайни общества. — Б.пр.

79

Раят на катеричките (англ.). — Б.пр.

80

Мариус Софус Ли (1842-1899) — норвежки математик, известен с приноса си към теориите за алгебричните иниарианти и описанието на групите числа, носещи името му. — Б.пр.

81

Ecole polytechnique, Ecole ccntrale — две от най-престижните френски висши училища, в които се влиза със специален конкурс. — Б.пр.

82

Имам нужда от момиче (англ.). — Б.пр.

83

Момичето четирийсет и седем (англ.). — Б.пр.

84

Момичето номер четири седем (англ.) — Б.пр.

85

„Как се казваш? (…) — Казвам се Син.“ „Sin“ (англ.) означава „грях“. — Б.пр.

86

Масажът по-късно (англ.) — Б.пр.

87

Неправителствена френска хуманитарна организация, създадена през 1980 г. и прочула се с изключително навременната и ефикасна помощ, оказвана от лекарите доброволци по всички горещи точки на света. — Б.пр.

88

Нещо не наред ли? (англ.) — Б.пр.

89

Може би… презерватив (англ.). — Б.пр.

90

Няма проблеми, без презерватив… Окей съм! (англ.). — Б.пр.

91

Имаме време (…) Имаме малко време (англ.). — Б.пр.

92

Лош човек (…) Тайландските мъже лоши мъже (англ.). — Б.пр.

93

Ти добър човек (англ.). — Б.пр.

94

Всичко хубаво (…) бъди щастлив (англ.). — Б.пр.

95

Голяма френска петролна компания (Elf-Aquitaine et Total) с 5% държавно участие. — Б.пр.

96

„Пхукетски седмичник“ (англ.). — Б.пр.

97

Мислете позитивно (…), мислете различно (англ.). — Б.пр.

98

Намерете си спътничка за цял живот (…) Добре образовани тайландки (англ.). — Б.пр.

99

Десет въпроса, които можете да зададете (англ.). — Б.пр.

100

Искрено и откровено (англ.). — Б.пр.

101

Изглежда, че западните мъже, които не са ценени и не получават заслуженото уважение в страните си, си пасват идеално с тайландките, които са щастливи да намерят някого, който просто си върши работата и се надява да се прибере вечер след нея в приятна семейна обстановка. Повечето западнячки не желаят такива скучни съпрузи. За да се убедите в това, стига да погледнете „личните“ обяви в което и да е списание. Западните жени търсят мъж, който изглежда по определен начин, който притежава определени „социални умения“, който може да танцува, да води умни разговори, някой, който е интересен, забавен и привлекателен. Обърнете се към моя каталог и вижте какво искат момичетата. То е всъщност много просто. Непрекъснато повтарят, че искат да се установят ЗАВИНАГИ с човек, който има постоянна работа, който е любящ и разбиращ БАЩА и СЪПРУГ. Това не би ви довело доникъде с американските момичета!

Тъй като западните жени не ценят мъжете, защото нямат отношение към традиционния семеен живот, женитбата за тях не е най-доброто. Аз само помагам на западнячките да избегнат онова, което презират (англ.). — Б.пр.

102

Известна френска марка червено вино, наречено на едноименните лозя, намиращи се на левия бряг на река Гарона близо до град Бордо. — Б.пр.

103

BTS (Brevet de technicien supérieur — фр.) — диплома за техническо образование, която се получава след матурата и двугодишно обучение в специализираните класове на някои лицеи във Франция. — Б.пр.

104

DEUG (Diplôme d’études universitaire générales — фр.) — диплома за общо университетско образование, която се получава след две години следване в университетите във Франция и е задължителната първоначална степен на висшето образование при някои специалности и отговаря на степента бакалавър. — Б.пр.

105

НЕС (Haute Ecole de Commerce — фр.) — едно от най-престижните т.нар. големи училища във Франция, където се влиза със специален конкурс и чиято диплома е високо ценена — Б.пр.

106

Сериен убиец (англ.). — Б.пр.

107

„Тотално унищожение“, „Смъртоносна битка“ (англ.) — компютърни игри. — Б.пр.

108

Търговско название на комбиниран гимнастически уред. — Б.пр.

109

Ecole centrale — едно от най-престижните т.нар. големи училища във Франция. — Б.пр.

110

Ecole Nationale d’Administration (ENA) — най-престижното висше учебно заведение за публична администрация във Франция, което са завършили повечето висши държавни чиновници, например президентът Жак Ширак и бившият министър-председател Лионел Жоспен. — Б.пр.

111

Ордьовър (итал.). — Б.пр.

112

Висше училище за търговия (Haute Ecole de Commerce) — едно от най-скъпите и престижни висши училища във Франция. — Б.пр.

113

Море, пясък, слънце… и секс (англ.). — Б.пр.

114

Боклук, измет, глупости (англ.). — Б.пр.

115

Клубове, в които партньорите безразборно се разменят при правенето на секс (club échangiste — фр.). — Б.пр.

116

От „садо-мазохизъм“. — Б.пр.

117

Поредица на издателство „Ашет“, част от поредицата „Железопътна библиотека“, в която се издава предимно леко и любопитно четиво. — Б.пр.

118

Серия романи от поредицата „Розовата библиотека“. — Б.пр.

119

Мексикански специалитет. — Б.пр.

120

В Бразилия — комплекс от паянтови сгради без никакви удобства, строени за жилища на бедните. — Б.пр.

121

Артистично (англ. разг.). — Б.пр.

122

Система от упражнения, имащи за цел преодоляването на мъчителните усещания и психическите проблеми с цел постигане на по-хармонична личност. — Б.пр.

123

Китайска гимнастика. — Б.пр.

124

WWF — World Wide Fund for Nature (англ.). — Б.пр.

125

Известен френски телевизионен водещ. — Б.пр.

126

Японско оръжие в бойните изкуства. — Б.пр.

127

Плажен волейбол (англ.). — Б.пр.

128

Горещо (исп.). — Б.пр.

129

Това е (итал.). — Б.пр.

130

Оцелял (англ.). — Б.пр.

131

Малък тесен средиземноморски плавателен съд, който се придвижва с платна или с гребла. — Б.пр.

132

Скъпи господине (фр). — Б.пр.

133

Томас Едуард Лорънс, наричан Лорънс Арабски (1888-1935) — английски офицер, автор на книгата спомени „Седемте стълба на мъдростта“. — Б.пр.

134

Анри дьо Монфрейд (1879-1974) — френски авантюрист, автор на приключенски романи. — Б.пр.

135

Отсъствие на враждебност към хомосексуализма (англ.). — Б.пр.

136

На настроения (англ. разг.). — Б.пр.

137

Похитител на гробове (англ.) — компютърна игра. — Б.пр.

138

Известна политическа фигура във Франция, член на Социалистическата партия, специален съветник на президента Франсоа Митеран, председател на Европейската банка за реконструкция и развитие (1990-1993), автор на множество книги, между които и романи. — Б.пр.

139

Forum des Hailes (фр.) — голям търговски комплекс в центъра на Париж, построен на мястото на старите парижки хали. — Б.пр.

140

Compagnies républicaines de sécurité (CRS) — специално подразделение на френската национална полиция, създадено през 1944 г. — Б.пр.

141

Thoiry — малко населено място в Ивлин, в окръга Рамбуйе. — Б.пр.

142

Евтина верига магазини за обувки. — Б.пр.

143

„Ехо от саваните“ (фр.). — Б.пр.

144

„Клати се и търкаляй, Готи“ (англ.). Има се предвид танцът рокендрол, чието название произлиза от английските глаголи „rock“ — клатя се, люлея се, и „roll“ — търкалям се, въртя се. — Б.пр.

145

От TGV (Trains a Grande Vitesse — влакове с голяма скорост) — най-бързите влакове във Франция (максимална скорост 270 км), първата линия, Париж — Лион, е пусната през 1981 г. — Б.пр.

146

Седмично женско списание, издание на вестник „Фигаро“. — Б.пр.

147

„Les Echos“, „La Tribune Desfossés“ — френски икономически ежедневници. — Б.пр.

148

Японски борсов индекс. — Б.пр.

149

Предизвикателство (англ.). — Б.пр.

150

Ecole supérieure d’application des transmissions (ESAT) — военно училище по информатика и комуникации в град Рен. — Б.пр.

151

Известен телевизионен водещ на Канал 2 на френската телевизия. — Б.пр.

152

Бившето название на Република Бенин. — Б.пр.

153

Водеща на предаване за социални проблеми по Канал 2 на френската телевизия, в което участниците разказват пикантни факти от личния си живот. — Б.пр.

154

Проследяване на лъчите в тригонометрията (англ.). — Б.пр.

155

„Тук не се допускат мюсюлмани“ (англ.). — Б.пр.

156

„Уважаваме мюсюлманската ви вяра — не искаме да пиете уиски и да се наслаждавате на тайландските момичета“ (англ.). — Б.пр.

157

Първият филм (2000) с участието на Леонардо ди Каприо след „Титаник“ (1997), в който се разказва за един младеж, тръгнал с раница на гърба да обикаля света в търсене на рая на земята. — Б.пр.

158

Туристи, които носят багажа си в големи раници (англ.). — Б.пр.

159

Двойна връзка (англ.). — Б.пр.

160

Le Cap d’Agde — известен френски средиземноморски курорт. — Б.пр.

161

Без сутиен (англ.) — барове, в които сервитьорките са голи до кръста. — Б.пр.

162

Saint-Esteplie (фр.) — вид червено сухо бордо. — Б.пр.

163

Канал на френската телевизия, който излъчва подбор от френски програми по целия свят и е предназначен главно за франкофоните. — Б.пр.

164

В краен случай, в последния момент (лат.). — Б.пр.

165

„Хиляда граници“ (фр.) — детска игра. — Б.пр.

166

Лудите устни (англ.). — Б.пр.

167

Medecins du Monde (фр.) — Лекарите на света, френска неправителствена организация, създадена от Бернар Кушнер през 1980 г. с цел да се оказва медицинска помощ във всички точки на света. Членуващите в нея лекари са доброволци и трудът им не е заплатен. — Б.пр.

168

Ghetto-hlaster (англ.) — портативно радио или магнетофон. — Б.пр.

169

Моята къща (фр.). — Б.пр.

Content

Мишел Уелбек
Платформата

Част първа Тропикът Таи

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Част втора Предимство в конкуренцията

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Част трета Патайа бийч

1

2

3

4

5

Писател на обикновеното страдание

Информация за текста

1