Василь Слапчук

Книга забуття

роман-автокоментар

Тепер, коли війна закінчена й померлі мертві, і ми отримали те, що отримали, саме тепер час опублікувати таку книгу, як ця.

Ернест Гемінґвей

Писати про війну важко, позаяк, що таке війна, знають лише ті, які ніколи на ній не були.

Юрій Лотман

Тональність цієї книги видасться вам, можливо, дещо печальною… Але це лише видимість, природна скорбота старого солдата, який дивиться, як воюють інші, і не відчуває нічого, окрім величного, палкого відречення від війни…

Жорж Бернанос

Я міг би легко створити цілу теорію війни, відштовхуючись від принципів і доходячи рішучих висновків. Замість цього я записую тут свої думки у тому вигляді, в якому вони до мене приходять, і не приховую від себе того, що існує суперечність між тим, що я думав про буття-на-війні в той чи інший день.

Жан-Поль Сартр

Здрастуй, зброє!

Пишу про війну, а душа спокою просить.

Андрій Платонов

Романів так не зачинають, але мені не зостається нічого іншого, як розпочати з того місця, де я наразі перебуваю, відшукавши себе для цього в часі та просторі, попередньо звірившись із мапою або зоряним небом, адже для правдивого відліку необхідна система координат, та чи варто морочити собі голову всіма цими навігаторськими «заморочками», якщо ніколи себе не губив і достоту відаєш напрям, яким збираєшся рухатися, — для цього варто лише з’ясувати (елементарно, Ватсоне), у який бік тече час, щоб, присвічуючи собі ліхтарем Діогена, рушити в протилежний; так, панове, я збираюся й запрошую вас гребти супроти течії часу.

Задумав я цю річ понад півтора десятка літ тому.

― Що за річ?

Це — Дайта, моя дружина. Кожен порядний письменник мусить мати дружину. Інакше хто його хвалив би? (Жарт). Дуже вчасно вона нагодилася. Терпіти не можу монологів. Так само не люблю ділитися задумами; говорити варто лише про те, що завершене, нинішня ситуація не є винятком, однак сьогодні це не звичайне посвячення (дружини й читачів) у замисел автора, оскільки теперішнє виповідання ідеї твору є одночасним її втіленням, реалізацією.

— Спочатку це мав бути роман у новелах…

— Як Гончарева «Таврія»?

— «Тронка», — спочатку поправляю Дайту, а потім м’яко заперечую: — Не обов’язково. Радше — ні. Швидше, як «Вершники» Юрія Яновського.

На мою думку, аналогії тут недоречні, та оскільки я прихильник традиції й еволюційного розвитку літератури, тому не зважуюся категорично відмести спроби наведення паралелей, які, можливо, допомагають Дайті чіткіше уявити форму задуманого мною твору, хоча що пафос Гончара, що романтика Яновського мене однаково не приваблюють, попри те (а може, саме тому), що я зачитувався ними в дитинстві, бо потім я виріс і взявся перевіряти літературу життям, з’ясувавши, врешті, що пафос і романтика — це ще не вся правда, це навіть не правда, а приправа (спеції, що коштують значно дорожче, ніж сама страва) до правди. Але й це мене не зупинило — я вирішив, що життя ще не встигло скорегуватися, зважаючи на закони літератури, а що життя потрібно будувати за літературними канонами, я ні хвилі не сумнівався, позаяк література — це модель гармонії, тієї гармонії, якої так катастрофічно бракує нам у житті; як бачите, пафос та романтика давалися взнаки, не видихав я їх, штурмуючи ворожі кручі, не випарувалися вони разом із потом під нещадним афганським сонцем, не витекли через рану з кров'ю, навіть тепер я не впевнений, що остаточно розлучився з цією парочкою, подібно до алкоголю, який навіть після повного протверезіння ще довго залишається в клітинах мозку. Саме тому я так довго не зважувався приступити до прози про війну, я вичікував, коли повністю звільнюся від пристрасті до приправ.

—І взагалі, хіба мало письменників писали роман у новелах? Скажімо, Бітов, — кажу я; росіянин першим приходить мені на гадку, хоча читав я цю його річ давненько, навіть назви не годен пригадати. — Фолкнер, наприклад…

Затинаюся, продовжую ритися в пам’яті, сподіваючись відкопати ще одного-двох письменників із світовим ім’ям… Удається лише згадати, що Фолкнерів роман, знову ж таки, якщо не помиляюся, називається «Непереможені»… І все. Наче замурували. Зрештою, я ж не кандидатську пишу з обов’язковими посиланнями та списком використаної літератури.

— Я навіть написав був кілька новел… Пам’ятаєш, я давав їх тобі читати?

— Ти збираєшся їх використати? — цікавиться Дайта.

— Ні, — відповідаю я. — Молоде вино не вливають у старі бурдюки. Будемо вливати старе вино в нові бурдюки.

— У тих чернетках, які ти мені показував, я не дочиталася до війни…

— А опису бойових дій і не буде. Я збираюся показати, яким смертельним може були лише один дотик до війни. Образно кажучи, якщо війна — це камінь, який кинули у воду, то мене цікавить навіть не отой породжений падінням бульк, а хвилі, що розходяться й розходяться, запускаючи якісь наступні механізми (може, це буде дитячий кораблик, що змінить курс, може, мурашка, яку хвиля підхопить і викине на берег або ж, навпаки, змиє з берега й поглине); ці хвилі-кола схожі на мішень; я не ставлю перед собою якихось глобальних завдань, я тільки хочу впівголоса виповісти, що коли вже розпочали стріляти, то навіть якщо влучаєш у «молоко», це так само боляче, як і тоді, коли влучаєш у «яблучко».

— Коли ти говориш про «бульк», губи мимоволі складаються в усмішку, — каже Дайта, демонструючи наочне підтвердження своїх слів. — А всі ми звикли, що війна — тема серйозна.

— Війна — це і є великий серйозний «бульк», — кажу я.

— Війна — це камінь, — нагадує Ната.

— Камінь — це і є «бульк», немає каменя — немає «бульк»: вони єдині.

— Не знаю, — каже Ната вагаючись: я не був достатньо переконливим, аби вона зі мною погодилася, проте відомий їй як особа з доволі авторитарними замашками, яка не викликає в неї бажання перечити.

— Я розумію, про що йдеться…

Кажу це не для того, щоб заспокоїти дружину, — я справді знаю, що її непокоїть.

Коли я вирішив, що новели межуватимуть із монологами автора, то перша фраза, яка мала засвідчити присутність письменника-творця, мусила звучати так:

«Вимикаю комп’ютер».

І наступним рядком:

«Цю річ я мушу написати від руки».

З цих слів читач повинен здогадатися, що роман, який я розпочинаю, відрізняється від усього іншого, написаного мною, настільки, наскільки приватний лист відрізняється від офіційного, а всі приватні листи я пишу кульковою ручкою — мені здається, літери, написані від руки, оживлюють текст зближуючи адресанта з адресатом. Із перших слів читач мав зрозуміти, що автор виділяє цей роман, цю тему курсивом а відтак і перейнятися цим авторським ставленням… Але ж це якесь безглуздя (жодних об’єктивних підстав); однаково, якби я вимагав, аби читач читав цей роман лише стоячи і не деінде, як біля вічного вогню. Я ще не розпочав писати, а вже зробив величезний крен у бік пафосу. У багатьох випадках пафос і є тією ланкою, що з’єднує війну з літературою, оскільки і війна, й література незалежно одна від одної експлуатують пафос із максимальною віддачею, а при їх єднанні виникає відчутний його надлишок, що зовсім не здорово, і я хотів би уникнути цієї пастки, а прикладів, на яких можна повчитися, — чимало. Зупинюся на найяскравішому. Ось що написав Ромен Гарі (цитата з роману «Білий пес»): «Я дуже люблю Гемінґвея як письменника, але не можу не сказати, що він створив безглуздий і небезпечний міф: міф про вогнепальну зброю і мужню красу вбивства». Якщо хтось думає, що Ромен Гарі — хлюпик-інтелігент, якого звільнили від служби у війську, зважаючи на фізичну й моральну непридатність (часом зустрічаються такі суто письменники) — аж ніяк. Гарі не тільки талановитий, вишуканий письменник і дипломат; під час Другої світової війни він був льотчиком і воював у складі ескадрильї «Лотарингія», за мужність і героїзм його було відзначено хрестом Визволення та орденом Почесного Легіону. Якщо письменницькою славою Гарі якоюсь мірою й поступається Гемінґвеєві (Гемінґвей тривалий час був модним письменником, а Гарі лише знаним і популярним, одначе дві Гонкурівські премії (другу він здобув під псевдонімом Еміля Ажара), коли й не зрівняються з однією Нобелівською, — теж досить красномовні), то його бойовий досвід значно переконливіший від того, який Гемінґвей набув на італо-австрійському фронті в складі Червоного Хреста і в Іспанії яко журналіст. Ромен Гарі знав про що говорить, і я цілком на його боці, хоча не можу не визнати, що Гемінґвеєва натура ближча тому підліткові, який часом виявляє себе й бере гору в мені, відкидаючи об’єктивність раціо, переконання, а часом і принципи зрілого мужа. У будь-якому разі, було би нечесно не надати Гемінґвеєві слово для реабілітації. Повернувшись з Іспанії, він мовби сповідався: «Зараз мені треба писати. Поки триває війна, весь час думаєш, що тебе, може, вб’ють, і ні про що не турбуєшся. Та ось мене не вбили, і, отже, треба працювати… Жити набагато важче й складніше, ніж померти, і писати так само важко, як і завжди… В оповіданнях про війну я намагаюся показати всі сторони її, підходячи до неї чесно й неквапливо та досліджуючи її з усіх поглядів. Тому не вважайте, що якесь оповідання цілком передає мій погляд, усе значно складніше. Ми знаємо, що війна — це зло. Проте іноді необхідно боротися. Та однаково війна — зло, і кожен, хто заперечував би це, — брехун. Але дуже складно й важко писати про неї правдиво…» І Гемінґвей знав, що каже. Та попри здоровий глузд, пафос і романтика війни вабили його, наражаючи на небезпеки, так само, як пафос і романтика літератури вабили Гарі. «Кожен мій роман говорить про любов до жінки або до всього людства», — заявляє Ромен Гарі. Хіба це не слова романтика? Та найгірше й найприкріше, що обидва ці воїни та письменники закінчили однаково: Гемінґвей застрелився 1961-го, а Гарі 1980 року. Коли натискати на спусковий гачок, зброя однаково реагує на порухи тих, хто її любить, і тих, хто ненавидить, — вона безпристрасна.

— Війна — це завжди міф, — кажу я. — Хоча поки буде держава, поки буде ідеологія, врешті, поки буде людина, війна видаватиметься за сакральне дійство. Так було віддавна: американський індіолог Дж. Харт написав, що для тамілів (здається, перше століття нашої ери) втягнення народу у війну було рівноцінним поверненню до хаосу, що передував творінню, поверненню до ситуації, в якій були присутні, але не контролювалися всі елементи сакрального. Однак у процесі та після битви (битву можна розглядати як жертвоприношення) сакральна енергія підкорялася контролю й набувала благого характеру. Таміли вважали, що сакральна енергія (анангу) перебуває в людях, предметах і навіть явищах, але чомусь їм здавалося, що найбільше вона зосереджена в жінках та царях.

— Гм, — озивається Дайта.

Уявлення тамілів, вочевидь, знайшли в моєї дружини підтримку. І гмикнула вона явно не в бік базилевса.

— Ця енергія не однозначно позитивна, — уточнюю для ясності. — Вона двояка: з одного боку — джерело блага, родючості та процвітання, з іншого — погибелі й руйнування.

— Гм, — знову відгукується Дайта.

У цього «гм» більш як двадцять інтонаційних, а відтак смислових відтінків, і запозичила вона його в мене. Перебравши мою звичку гмикати, Дайта не просто її запозичила, а відібрала, як відбирають зброю. У нашій подальшій гонці озброєнь я забезпечив собі обороноздатність трохи громіздким, проте достатньо мобільним «угу».

— Не знаю, куди цю енергію скеровували жінки, стосовно ж царів, володіти цією енергією означало вміти її контролювати й скеровувати на процвітання країни та підданих. Воєнна тема домінувала в поезії древніх тамілів. Могутність царя в цій поезії пов’язувалася не тільки із його воєнними й організаторськими здібностями, а й зі здатністю підкорювати небезпечну руйнівну силу, спровоковану кровопролиттям, і перетворювати її в силу творчу. Війна цю здатність царя перевіряла й стимулювала. Як бачиш, людство споконвіків намагалося видавати війну за «за мирний атом».

Завершую екскурс в історію. І чую ствердне:

— Угу.

Либонь, жінки свою сакральну енергію використовують на те, щоб побити чоловіків їхньою ж зброєю на їхній же території.

Певний час я мовчки дивлюся на екран монітора. Потім продовжую:

— Література прагне облагородити війну, щоб виправдати смерть загиблих, щоб ті, які з неї повернулися, продовжували жити з більш-менш спокійною совістю, щоб ті, які прийдуть їм на зміну, також не замислюючись готові були померти…

— Говорячи це, чи розділяєш ти війни на визвольні й загарбницькі? — запитує Дайта (мабуть, пригадала шкільні уроки історії).

— Звичайно! Пафос війни випливає з її мотивації, але естетика війни завжди однакова.

— Війна й естетика щось не дуже поєднуються в моїй голові, — каже Дайта й торкається скроні тонкими пальцями.

Напевно, в Дайти чимало однодумців. Наприклад, Леонід Гроссман зазначав: «Війна не знає святкових ефектів і за своєю суттю позбавлена будь-якої естетики. Це найбільш огидлива, найбільш буденно-потворна й тяжка з усіх людських справ». А Джордж Орвелл красномовно доповнив Гроссмана: «Один із суттєвих спогадів про війну — відразливі запахи людського походження, які повсюдно переслідують тебе».

Звісно, за своєю істинною суттю війна антиестетична, але хіба все це болото, цей сморід, уся ця антисанітарія не прикрашена (розцяцькована) різними аксельбантами, орденами, кокардами та нашивками? А героїка подвигів, оте піднесення людського духу, що не виявляється за жодних інших умов?! Естетика війни (руйнування й убивства) навіть більш розроблена, ніж естетика праці (будування й творення); цю естетику агресії підхопив Голівуд і культивує її на всі лади. Радянське кіно також не відставало, клепаючи ура-патріотичні фільми про «наших» та «німців».

Якщо вже я заговорив про кіно, то мусив би зараз згадати нашумілу прем’єру «9 роти» Федора Бондарчука. Я би й згадав (недавно я потай від Дайти — вона правильно вважає, що з теперішнім станом моєї психіки мені тільки мультики про Чебурашку дивитися — переглянув цей фільм на своєму комп’ютері), але тоді довелося б довго й нудно виправдовуватися, позаяк після цього перегляду я знову «підсів» на транквілізатори. Було б не шкода розхитаної психіки, що реагує, наче сигнальна міна, на кожен необережний дотик (навіть якщо цей дотик спричинений не якоюсь ворожою силою, а крилом метелика); не шкода було би печінки, яка не дає ради переробляти всю ту хімію, якою доводиться глушити себе, — аби тільки цей фільм виповів те, що не полишає мене довгі роки; натомість «9 рота», можливо, й варта, щоб про неї згадати, але говорити там немає про що, у радянські роки така продукція на якомусь «Мосфільмі» була поставлена на конвеєр, її штампували на вимоги ідеології. Таке враження, що й Бондарчук виконував державне замовлення (щоб заморочити голову пацанам, яким ще належить відбути священний обов’язок, і налаштувати їх на героїчне майбутнє; щоб упорснути дозу ностальгії тим, хто вже досяг зрілості, але пам’ятає себе пацаном; щоб нагадати про мину лі подвиги й підтримати на дусі тих, хто не росте, а лише старіє, залишаючись клаповухим недалекоглядним пацаном) оскільки фільм не про людину, а про якийсь спрощений її варіант, і в основі його не війна як явище (чи антиявище), а певні усталені й доволі віддалені уявлення (середньостатистичного обивателя) про війну, що відтворюються низкою кінематографічних штампів. Утім, я не кінокритик, тому не братимуся судити про художню вартість фільму. Зважаючи на потужну рекламу й безперестанні розмови довкола фільму, я чекав від нього більшого. Чогось універсального (як у Бондарчука-старшого), а це кіно «вставляє» лише в «своєму жанрі». Фільм мені не сподобався, але, незважаючи на це, я вдячний Федорові Бондарчуку (навіть якщо це видасться комусь непослідовністю), що він бодай у такий спосіб (звернувся до замовчуваної афганської теми. Нехай це не фільм-осмислення (а саме осмислення потребує ця війна), а лише фільм-нагадування, що теж важливо; річ навіть не в тому, що ця війна була, але сучасне суспільство не хоче цього знати (як і тодішнє суспільство заплющувало очі на війну в Афганістані), а в тому, що війна триває і триватиме, доки залишатиметься в цьому світі бодай один із тих, хто з неї повернувся, думаючи, що позбувся її (спочатку відсторонившись від неї в просторі, залишивши Афганістан, потім віддалившись у часі), але, як з’ясувалося згодом, він вивіз її з собою, назавжди ставши її трофеєм.

Перша моя поетична збірка називалася «Як довго ця війна тривала».

Якби я писав її тепер, то назвав би: «Як довго ця війна триває».

Завагався: зі знаком оклику чи без? Хоч як уникай пафосу, хоч як борися з ним, а він конче прагне настромити тебе на чергову палю знаку оклику.

Коли вже я згадав про жанри, то логічно буде зауважити: у певному сенсі «9 рота» Бондарчука нічим не відрізняється від Гончаревих «Прапороносців» (я вмисне перечитав цей роман; на мою думку, він правдивий у сенсі ознак часу, але не бездоганний щодо істини). Кожен із них експлуатує й водночас возвеличує тему війни в притаманний йому спосіб, зважаючи на ідеологічну та естетичну кон’юнктуру, що була властива для того відтинку історії, в якому вони жили Й творили, і кожен по-своєму непогано там облаштувався.

Потрібно зважити й на те, що «Прапороносці» — дебютний твір Олеся Гончара. З думками про «Прапороносців» мені не треба критися від Дайти, і я заходжуся розлого просторікувати з цього приводу.

— Про все, що ти кажеш, Гончар попередив читачів назвою, — встромляє дружина репліку, коли я замовк, щоб перевести подих. — Мені здається, він учинив чесно. Кожна більш-менш освічена людина здатна зорієнтуватися, чого можна чекати від твору з назвою «Прапороносці».

Жіноча логіка на те й існує, щоб зводити нанівець світоглядні судження чоловіків.

— Суть не в тому, як Гончар назвав трилогію, а в тому, що він її написав, — заперечую радше за інерцією, аніж із принципу.

Дайта дивиться на мене докірливо, однак слова її примирливі:

— Літературу неможливо переписати. І цей світ, і ця література — даність, на яку потрібно зважати.

Усі ми — трохи філософи, проте більшість із нас заробляє свій геморой не на учнівських лавах, а на суддівських сидіннях. Місце з назвою Літостротон ніколи не буває порожнім.

«Тож первосвященики юдейські мовили до Пілата: „Не пиши: Цар Юдейський, — але, що він сказав: Я — Цар Юдейський!“ Та Пілат відрік: „Що написав я, те написав“».

Пригадується мені Володька Мазур, який, коли дуже сердився, кричав до опонента: «Займи своє місце!»

Моє місце явно не в суддівському кріслі, моє місце, хоч як крути, пов’язане з хрестом — незалежно від того, чи це він у мене на рамені, чи це я в нього на плечах.

Тягнуся до Дайти, щоб її поцілувати; це так і не стало моїм подружнім (його частиною) обов’язком, а все ще зостається приємністю. Однак мій світ так улаштовано, що хоч би скільки я був із жінкою, проте однаково змушений буду повертатися на війну, з якої мені дозволено відлучатися до мами, до синів, до дружини. Це не черговий письменницький виверт, це спроба вкласти в слова стан, який неможливо переказати, — можна лише прожити; стан із якого не всі повертаються.

Цілую Дайту. Прошу поцілунком пробачення.

Дайта великодушна.

— Можна я почитаю з монітора? — просить.

Я заперечливо кручу головою. Я невмолимий. Продовжую:

— Естетику війни експлуатують усі, кому не лінь, зокрема й літератори. Література не хоче пасти задніх. Література збільшує декольте й вкорочує спідницю — відтак маємо цілком доступну літературу, яка пропонує себе за недоступними цінами.

На устах у Дайти ковзає іронічна посмішка.

— Я чомусь завжди думала, що головне завдання літератури — осмислювати.

— Якщо відмовитися від непривабливого образу, який я щойно змалював, то про літературу можна сказати, що вона поділяється на два види: 1) література як можливість осягнути; 2) література як спосіб/засіб утечі. Принаймні так стверджує поет і суфій Асиль Яким.

— Уточни, — просить Дайта.

— Осягнути істину. Утекти від світу.

— А все, що не підпадає під цю класифікацію — не література?

— Асиль Яким не давав визначення літературі, він лише казав, що літературою (мається на увазі заняття) можна скористатися двояко.

— А ти особисто яку літературу сповідуєш? — цікавиться Дайта.

Непевно знизую плечима.

— Для мене література не є засобом, лише координатами.

В ідеалі література — завжди координати, больові точки свідомості митця.

Макс Фріш у своїх «Листках із речмішка» написав: «Тільки певний тип людей може поставити себе над війною: людина-творець, і то лише в ті поодинокі хвилини, коли вона може бути ним повністю».

Коли людина буває творцем сповна?

Письменник і війна. Це окрема тема.

На цю тему любив побалакати Гемінґвей. Ось шматок тексту із «Зелених узгір’їв Африки», де він розмірковував «про ту велику перевагу, яку дає письменникові воєнний досвід» (надихнули його на це «Севастопольські оповідання» Льва Толстого): «Стендаль бачив війну, і Наполеон навчив його писати. Тоді він учив усіх, тільки ж ніхто більше не навчився». І трохи далі про Флобера: «Він не бачив війни, зате бачив революцію й Комуну, а революція — це ще краще, якщо не стаєш фанатиком, бо всі говорять однією мовою.

І громадянська війна — найкраща з воєн для письменника, найдовершеніша».

Таке враження, що Гемінґвей не просто перегрівся (читання відбувалося в пору спеки), а й перехилив зайву склянку віскі з содовою. Однак Гем не з тих, хто лукавить. Коли він уживає алкоголь, то так про те й пише. А цього разу лише спека. І розігрітий чоловічий сентимент до чоловічих справ. Хоча не кожен зважиться стверджувати, що війна для письменника — те саме, що й Московський літературний інститут ім. М. Горького, тільки трохи краще. Однак добре вже те, що Гемінґвей зауважує: мовляв, Наполеон усіх (пригадаймо чисельність армії) учив писати, а навчився лише Стендаль, що саме й ставить Гемінґвеєву теорію під величезний сумнів. Можливо, Стендаль за будь-яких розкладів, навіть не злізаючи з нічного горщика, зумів би стати письменником. Дивно, що ми не знаємо нікого, хто б вів із Гемінґвеєм про це дискусію. Утім, там таки, в «Зелених узгір’ях Африки», знаходжу уривок, який свідчить про те, що протилежні думки бодай зрідка йому траплялися: «Війна — одна з найважливіших тем, і, до того ж, така, коли найтяжче писати правду, і письменники, які не бачили війни, через заздрощі стараються переконати і себе, й інших, ніби тема ця незначна або протиприродна, або нездорова, тоді як насправді їм просто не довелося пережити того, чого нічим не можна відшкодувати». Щодо важливості теми — з Гемінґвеєм важко не погодитися, бо якщо кинути оком на історію людства, то стає очевидним, що воно не вилазить із воєн, що, може, й неприродно, проте факт цей явний, відтак було б дивним заперечувати важливість теми війни для мистецтва. І Лев Толстой, який своїми описами воєнних дій наштовхнув Гемінґвея на ці роздуми, і Стендаль, якого згадує американець, без сумніву розуміли справжнє значення цієї теми, недарма перший виніс війну в назву свого наймасштабнішого, найвидатнішого за задумом і за втіленням твору, а другий — не тільки прослужив інтендантом сім із половиною років за Наполеона, а й оповів про це в щоденниках та художніх творах.

На думку історика російської літератури Леоніда Гроссмана (якого я вже згадував), дев’ятсот чотирнадцятий рік став поворотним пунктом людських поглядів на війну. Він стверджує, що філософська доктрина війни, яка виникла 1815 р., відійшла через століття — 1915 р., передавши своїй наступниці чимало «роздумів і спостережень». Гроссман вважав, що найкращими філософами війни у XIX столітті виявили себе художники-психологи (літератори). Їм вдалося розвіяти стільки старих забобонів про урочисті паради переможних війн, про зовнішні ефекти воїнських подвигів і симфонічну красу великих битв, їм удалося відкрити таку невідворотну правду про тяжкі будні воєнної справи й моторошну прозу бойового героїзму, що майбутні теоретики пацифізму та мілітаризму постійно повертатимуться до цих сторінок.

«Двоє офіцерів, — писав Леонід Гроссман, — які пройшли в різні епохи дві складні кампанії XIX століття, відкрили цю правду про війну. Один із них, Анрі Бейль, корнет драгунського полку, а опісля інтендант великої армії, учасник кількох наполеонівських походів, зокрема й російської кампанії 1812 р., позначив свої романи іменем Стендаля. Другий, артилерійський підпоручик, який спостерігав бої з бастіонів обложеного Севастополя, був майбутнім автором „Війни й миру“. Ми знаходимо в їхніх теоріях резюме воєнної філософії XIX століття, в їхніх художніх описах і психологічних сторінках — вічні зразки батального живопису і частковий коментарій до всякої майбутньої війни».

Гроссман вважав, що своїми романами «Пармський монастир» і «Люсьєн Левен» Стендаль значною мірою підготував воєнну філософію й батальну техніку Льва Толстого. Толстой захоплювався цими романами задовго до свого бойового хрещення; він зізнавався, що Стендаль навчив його розуміти війну. Навіть після того, як Толстой набув власного бойового досвіду, він наголошував: «Усе, що я знаю про війну, я насамперед дізнався від Стендаля».

Шкода, що мені не довелося прочитати «Пармський монастир» до того, як я потрапив до Афганістану. Перші мої переживання війни нагадують переживання Фабріціо, який, провівши день на полі бою, шкодує, що забув спитати в капрала Обрі, чи справді він був учасником битви, бо якби знав це напевно, то почувався б абсолютно щасливим. Я прибув у Джелалабадську бригаду 23 грудня, й одразу ж після Нового року наш третій батальйон відправили в рейд (у нас частіше вживали «на операцію») у бік Асадабада, ми провели на виїзді днів двадцять. Снігу в тій місцевості не було, але майже постійно йшов дощ. Себто погода не надто сприяла. На другий чи третій день, після того, як пройшла більша частина колони, обвалилася гірська дорога (ті дороги трактора ніколи не бачили, де вже їм було витримати таку навалу заліза). Кільканадцять машин зосталися в горах на ніч, упродовж ночі нас мляво обстрілювали, хтось відстрілювався, хотілося й собі повоювати, але наш взводний, прапорщик Бледьонов, заборонив стріляти, аби не викликати вогонь на себе (він недавно тільки повернувся зі шпиталю, де заліковував поранення). Мені його поведінка в голові не вкладалася. Наступного дня ми до самого вечора відновлювали дорогу… Усюди, де ми зупинялися на нічліг, доводилося вибудовувати з каменюк укріплення, аби вночі не підстрелили вартового. Оскільки холод був собачий, то ми рятувалися тим, що кололи штик-ножами дрова й грілися біля вогню. Позаяк дерево в Афганістані — дефіцит, розбирали покрівлі будинків (це було суворо заборонено, але ж доводилося виживати) афганців, які, зачувши про наш наїзд, повтікали в гори. Чатували лише «молоді», а оскільки нас було небагато, тому коли третину ночі, а коли половину, доводилося стояти на посту. Більшість вартових час від часу, щоб підтримати бойовий дух, шмаляла з усіх видів стрілецького озброєння в білий світ, як у копієчку. А наш взводний, знову ж таки, був категоричний: «Хто стрілятиме — приб’ю!» Він любив спати спокійно. За дня ми вибиралися в гори на прочісування. Фізичні навантаження були величезні. До всього цього я ще отруївся водою (це пережив майже кожен), яку ми пили з річок та інших водойм. Весь перший тиждень я почувався настільки паскудно, що думав, ґеґну, але на мій стан ніхто не зважав. На загальну думку, рейд удався на славу, проте я повернув, ся в бригаду без переконання, що справді брав участь у бойовій операції. Ворога, можна сказати, не бачив. Упіймали ми в горах якогось дядька, але я не мав певності, що він насправді був душманом. І постріляти, хоч як кортіло, досхочу не вдалося. Я був розчарований. Тим більшим було моє здивування, коли трохи пізніше «дід» із сусідської роти (якась у нас була «розборка»), дізнавшись, що я ходив на Асадабад, виявив до мене свою повагу (а я вже на той час побував у такій перипетії, вибратися з якої було надзвичайно мало шансів, і він знав про це). Мені так і не вдалося збагнути його логіки. Можливо, вона полягала в утвердженні власної значущості, адже на Асадабад він ходив, а коли нас чотирьох зоставили прикривати відхід колони, його з нами не було. Не знаю. Однак уже тоді організм мій (поки ще не розум) почав здогадуватися, що на війні не завжди стріляють, але війна — це завжди тяжко.

Щойно завершений абзац — спресований, уміщений у мить спогад. Дайті я його не озвучив. Я рідко «вантажу» її такими спогадами, сам теж намагаюся триматися від них подалі (наскільки це можливо, позаяк не вони належать мені, а я — їм). Хоча, трапляється, що «накочує», і я скидаю їй на голову щось, що бродить у мені й шукає чи то сховку, чи то виходу, чому не здатен надати завершеної форми; щось, що проникло в формулу крові у вигляді руйнівної програми, з чим не можуть упоратися всі мої антивірусні знешкоджувані; щось, що не бажає вкладатися в короткий етап біографії, в один її абзац, натомість прагне заповнити все подальше життя, аби головувати в ньому, аби звести його до якоїсь чужої мені суті з приставкою пост.

Не знаю, наскільки Дайта переймається всіма цими моїми внутрішніми колізіями; з одного боку — воно їй ні до чого, вона просто не здатна розібратися в усіх цих душевних перипетіях, які навіть на мою думку є аномальними, з іншого — їй начебто не випадає відбуватися тільки увагою та співчуттям, вона мимоволі мусить поділяти всі ці душевні потрясіння та виверження (у цьому полягає пафос усіх дружин ветеранів будь-яких війн; із цих дружин можна було би сформувати величезну профспілку). Тим паче, якщо чоловік цього вимагає. Воно й зрозуміло: чоловікові завжди хочеться, аби його дружина переймалася всім тим, у що він вкладає душу. А вже коли йому цю душу защемило!.. Жінка повинна стояти й дмухати, як дитині на забите місце.

Якось, повернувшись із якоїсь «афганської» тусовки, де добряче «завівся» (загалом, це не залежить від кількості випитого алкоголю, хоча алкоголь добряче цьому сприяє), аби вернути собі душевний спокій, зв’язався з Дайтою по телефону (вона тоді ще не була моєю дружиною, цебто я повернувся додому, в якому ще не чекала мене берегиня Дайта, а потреба така в мене вже була). Мабуть, мені тоді видалося, що Дайта була недостатньо уважна та чуйна до мого душевного стану, тому я тут таки влаштував їй суворий іспит:

— Ти пам’ятаєш місто в Афганістані, де я служив?

Дайта не пам’ятала.

Мене це зачепило за живе.

Дайта — моя служба порятунку, відтак повинна знати, де мене шукати в разі чого.

— Навіщо мені жінка, яка не цікавиться тим, що болить чоловікові?

Питання було поставлено невиправдано жорстко, але я вже втомився від жінок, яким я був потрібен чистий та стерильний, які розкладали в моєму минулому вміст своєї косметички.

Я не знаю, чи запам’ятала Дайта після цього, що місто (для неї це навіть не територія, а точка, позначена на малі), біля якого розташовувалася наша мотострілкова бригада, називається Джелалабад. Ніколи не стану перевіряти. Треба бути останнім дурнем, аби ще раз допуститися такої помилки. Хоч би яких випробовувань зазнав чоловік, він не повинен проводити слідом свою жінку, накидаючи на плечі те, чого й сам не годен тримати; у такому разі найкраще відпустити все, звільнити руки й триматися за жінку.

—І якою ж була воєнна філософія Стендаля? — запитує Дайта.

Навряд чи це їй цікаво, але (як уже мовилося вище) вона мала час, аби засвоїти, що такі запитання входять у роль дружини письменника, оскільки дружина уособлює всю ту карликову читацьку армію, яка якщо не спрагло, то бодай із непідробною цікавістю ловить кожне слово письменника; завдання дружини письменника — виявляти цю невгамовну спраглість і непідробну цікавість.

— Що такого незвичайного відкрив Лев Толстой у романах Стендаля?

— Правду. А правда полягала (і полягає) в тому, що є дві війни: уявна й справжня. Уявна війна створена теоретиками стратегії воєнної справи, поетичними описами боїв, офіційними звітами й навіть оповіданнями очевидців. А справжня війна — це суміш бруду й крові, тваринний страх, потворність, повне безглуздя… Толстой знайшов у Стендаля зіставлення уявної війни зі справжньою. Що ж до воєнної філософії Стендаля, то перший її тезис — особисте, безпосереднє розчарування новобранця у війні.

— Невже розчаровуються всі без винятку?

— Думаю, що корегувати попередні власні уявлення про війну, зважаючи на дійсність, доводиться всім. Але це обов’язковий процес для кожного, хто відкриває для себе щось, про що раніше знав лише з чужих слів. Скажімо, коли я пішов працювати на завод, то не знайшов там того, чого очікував. Так само у війську. Військо було для мене великим розчаруванням. Я шукав там порядку. Я вже знав, що немає порядку в колгоспі, немає на заводі, а згідно з інформацією, яку я черпав із книжок і кінофільмів, армія повинна була бути заповідником порядку. У тодішньому суспільстві армію ідеалізували, називали її школою життя. Облом був страшенний. Крах ілюзій. Що ж до війни, то найглибші розчарування переживали романтики, а романтиків у моєму поколінні було чимало.

Дайта замислюється.

— Щось я не дуже розумію, — каже вона. — Мені здавалося, що оповіді очевидців — найдостовірніша інформація про війну.

Я киваю.

— Колись і я так думав. Але проблема в тому, що кожен, хто потрапляє на справжню війну, вже має в голові цілком сформований стереотипний образ війни уявної. Для того, що йому доводиться пережити й відчути, дуже складно знайти слова. Навіть якщо ти письменник. А звичайна людина просто не має необхідних для цього мовних засобів та інструментів. Доводиться користуватися готовими шаблонами. Часто вони просто вимушені прикрашати дійсність, настільки непривабливий у неї вигляд, а від них же чекають розповідей, які б не розбігалися з каноном.

— То що ж, усі вони розповідають неправду?

Дайта дипломатично каже «всі вони», хоча, безперечно, має на увазі «всі ви».

— Я такого не казав. Просто ситуація завжди складається не на їхню (не на нашу) користь. Ні до війни, ні під час війни, ні після війни. Вони (ми) змушені пристосовувати правду до обставин.

Мені пригадалася зустріч «свіжоспечених» ветеранів Афганської війни (звісно, ветеранами нас тоді ще не величали, офіційно нарекли — воїнами-інтернаціоналістами, а в народі — «афганцями») зі школярами старших класів, здається, відбувалося це в Палаці піонерів. Війна ще тривала. Організував цю здибанку міськком комсомолу, очевидно, в рамках військово-патріотичного виховання. Сиділо нас перед чималеньким залом чоловік вісім-десять, після виступу інструктора (якщо не помиляюся, саме так називалися комсомольські працівники, яким поки що не вдалося вибитися у заввідділи та секретарі), який задав правильний тон нашому спілкуванню з аудиторією, після чого ми один за одним почали правити про своє недавнє бойове та героїчне минуле. Розпочали з лівого флангу; я сидів крайнім праворуч. Говорили про те, про що тоді було прийнято говорити зі сцени. Про бойову дружбу й взаємовиручку, про мужність наших бійців і ворожу підступність — щось загальне, фальшиве й несуттєве. Це була вимушена данина радянській ідеології, воєнному та військовому пафосу. Лише двоє-троє почувалися більш-менш вільно — настільки, що могли розказати про те, де і як «замочили» свого першого «духа» чи щось таке, а більшість почувалася скутими — все це проміння слави, в якому їх виставляли, не дуже гріло цих хлопців. Дійшла черга до мене. Звісно, що сцена, на якій я перебував, не була тим місцем, де я міг би розповісти всю правду про війну, яку знав (у мене навіть потреби такої не було), проте верзти різні дурниці, тільки тому, що так прийнято, що від мене більшого й не чекають, я не міг; я не міг вигадувати якісь недолугі байки для хлопчаків із залу, яким через рік-два доведеться йти до війська, — це було би навіть не агітацією, а обманом. Навіть якщо припустити, що все почуте ними — правда, то це тільки частина правди. І я почав про те, як буває страшно, коли по тобі стріляють, коли куля влучає поруч, і думаєш, що наступна — в тебе, як риєш землю, викладаєш перед собою камінчики, аби хоч голову сховати… Не знаю, як ті діти мене сприйняли, чи готові вони були чути правду. Швидше за все, подумали, що я якийсь неповноцінний, слабкодух, тим паче, що окрім цього, я ще й невигідно відрізнявся від інших тим, що єдиний говорив рідною українською мовою. Зате бачили би ви, яке пожвавлення виникло в шерензі моїх товаришів, вони ожили, загомоніли, закивали, ніби відчули якесь полегшення.

— А ти не боявся, що тебе можуть не зрозуміти? — запитує Дайта. — Білих ворон у нас не люблять.

— Я й не шукав розуміння. Я навіть не висловлював свою позицію. Я лише намагався дотримуватися свого природного стану. У мене не було підстав поводитись якось інакше.

— А в інших були?

—І в інших не було. Але в них не було й волі рухатися супроти течії.

Мені здалося, що Дайта збиралася ще про щось у мене запитати, але вона мовчить. Відвертаюся до монітора.

Гроссман підсумував: «Така сутність війни. Переможений, повалений ворог виявляється для Стендаля підстріленою бабцею і пораненою дівчиною; для Толстого — нещасним хлопчиком із ясними очима й зовсім не ворожим, простим, кімнатним лицем. Визнана й нагороджена перемога залишається дивним непорозумінням для переможця й відкладається неприємним до нудоти осадом розчарування в його душі. Ворог симпатичний і жалюгідний, геройство нікчемне, і здобута перемога тяжка до відрази. Ось справжня сутність воєнного жаху, ось абсолютно нові слова про війну…»

Дайта мовчить, розглядаючи манікюр на своїй правій руці. Я здогадуюся, про що вона мовчить.

Гроссман твердить, що небувала за своїми розмірами й внутрішніми властивостями мілітаристська практика нашої епохи викликає чимало нових синтетичних роздумів про характер і психологію воєн, створює чимало нових прийомів у техніці їх відтворення. (Есей було написано року 1926-го або трохи раніше). Цікаво, як би Гроссман відгукнувся про нашу епоху після Другої світової війни? Треба визнати, що технічні прийоми та засоби війни значно випереджають прийоми та засоби її відтворення.

Дайта зводить на мене очі.

Я знаю, що вона зараз, якщо зважиться, мені скаже.

— Ти впевнений, що мусиш повторно ставати на цю «стежку війни»? Тобі доведеться заново все це пережити. Я боюся, — Дайта винувато ховає очі, — щоб не почастішали твої «стани»…

Я посміхаюся. Вона побоюється називати речі своїми іменами — мабуть, так наші предки остерігалися називати тих найнебезпечніших хижих звірів, які становили реальну загрозу, аби необережним словом не розбудити, не прикликати дух хижака, не спровокувати його до агресії. Наші предки обережно поводилися зі словами й були цілковито праві. Важко сперечатися, володіючи одиницею недосконалого індивідуального розуму, із Дайтою, яка підперлася колективним розумом наших пращурів. Навіть якщо табу на вимовляння назви хижака — не забобон, а вмотивований життям запобіжний засіб, жодна кількість табу не сплететься в надійний оберіг. Про ведмедя не згадують, однак урешті-решт жінка зостається з дітьми, а чоловік іде на полювання. Жінка переймається, щоб не накликати біди. Чоловік дбає про те, щоб заскочити ведмедя зненацька. Не знаю, чи вдасться мені вбігти ведмедя, але поганяти його по лісі я зобов’язаний.

— Звичайно, у крайньому разі завжди можна прикинутися мертвим, — кажу я. — Але немає певності, що війна, обнюхавши мене, забереться назавжди геть.

Обличчям Дайти пробігає тінь. Їй не подобаються мої слова, та вона намагається цього не показати.

— Якщо ти вже маєш чогось боятися, то бійся, аби мої стосунки з війною не набули одностороннього характеру, — оскільки Дайта не озивається, я продовжую: — В Афганістані зазвичай воювали так: за дня ми ходили до «духів», а вночі вони навідувалися до нас. За дня ми почувалися господарями, вночі — вони. Розумієш, я повинен відстояти для себе бодай світлу пору доби. Апостол Павло писав: «Ми ж, які належимо дневі, будьмо тверезі, надягнувщи броню віри та любові й шолом надії на спасіння».

— Тобі завжди без особливих зусиль вдається мене переговорити, — визнає Дайта.

— Але не переконати, — констатую я.

Тепер вона нахиляється до мене, щоб поцілувати.

Мені хочеться її заспокоїти.

— Я ж казав, що опису боїв не буде. Це буде роман не про постріли, а про канонаду, про відлуння. Майже для всього тодішнього суспільства Афганська війна була саме канонадою навіть не вибухів та пострілів, а порожніх гуркітливих слів бездарних московських політиків. Тут щось поговорили, там щось погуркотіло. Весь цей словесний гуркіт заглушив постріли та стогони, які за інших обставин (чи за іншого стану свідомості) могли би перешкоджати спокійному нічному сну Матері-Вітчизни або, що ще гірше, розбудити совість…

«Тільки певний тип людей може поставити себе над війною: людина-творець, і то лише в ті поодинокі хвилини, коли вона може бути нею повністю», — написав Макс Фріш. Чи він правий?

Поставити себе над війною.

Скидається на те, що і Стендалеві, і Толстому вдалося це зробити. А Гемінґвеєві? Напевно. Хіба ж не написав він «Прощавай, зброє»? Утім, не знаю. Знаю тільки, що мало поставити себе лише над війною. Яка з цього користь, якщо водночас не вдалося поставити себе над миром, над світом, над самим собою?

У Ромена Гарі є книга інтерв’ю «Ніч буде спокійною», в якій письменник багато висловився про політику, дипломатію, літературу, кіно (Гарі знімав фільми) і, звісно, про війну.

У цій книзі я знайшов парадоксальну фразу: Ромен Гарі зізнався: «Я не знаю, що зі мною сталося би, якби не війна». Мене ця фраза нітрохи не здивувала. Попри те, що війна не привела мене на дипломатичне поприще, як це трапилося з Роменом Гарі, мої думки ніколи не збивалися в напрямі — от якби не війна, то я зміг би… (те й оте); я не знаю, що зі мною трапилося би, якби не війна, кажу я, незалежно від того, що з цього приводу сказав Гарі. Не знаю. Оце й усе. Навіть якщо читач мене не зрозуміє. Що тут коментувати?! Моя думка рухається тим самим руслом, що й моє життя.

Однак повернімося до інтерв’ю. «Розговорив» Гарі його товариш юності Франсуа Бонді — цей мосьє, користуючись давньою дружбою, ліз в усі шпарини, намагаючись вивернути письменника серединою назовні. Заслуга Бонді в тому, що він «змусив» Гарі говорити на теми, яких той із кимсь іншим обов’язково уникнув би. Одначе відвертість Гарі не є вимушеною, зумисною чи показною, його відвертість — передусім відвертість із собою.

Так ось: чи вдалося Гемінґвеєві поставити себе над війною?

Ромен Гарі оповів: «…Гемінґвей грав Гемінґвея — крутого хлопця — все його життя, але одному Богу відомо, що він приховував у собі, який страх, яку тугу. Він був людиною, до безтями закоханою в себе. Він вибудував свій образ на „мачизмі“, але, думається мені, реальна правда була абсолютно іншою. 1943-го чи 1944-го, точно не пригадую, коротше, коли Лондон бомбили щоночі, під час одного такого бомбардування я загубив свого приятеля. Я обходив усі лікарні. У лікарні Святого Георгія всюди поранені: в коридорах, на столах; і без кінця прибувають нові. Вони помирають… Несподівано — драматична з’ява: я бачу гіганта в плащі із повністю закривавленим обличчям; його ведуть не менш драматичні американські офіцери. Це був Гемінґвей. Він потрапив в аварію на джипі, в затемнення. Поріз на голові, там, де волосся, — дрібниця. Він просувається посеред умираючих і кричить: „Я — Ернест Гемінґвей! Я — Ернест Гемінґвей! Лікуйте мене. Я поранений! Лікуйте мене!“ Довкола було повно справжніх поранених, які здихали. Коли порівнюєш це з чоловіком, якого він грав усе життя, і з героями його романів…»

Гадаєте, Гарі зводить із Гемінґвеєм якісь особисті рахунки, намагаючись його очорнити, як це прийнято в письменників? Мені здається, він навіть не прагне вивести того на чисту воду задля справедливості, бо Гарі не думає, що справедливість цього прагне. Просто в його мозку спалахує на мить картинка колись побаченого (Бонді скаламутив йому пам’ять спогадами), і картинка ця дає підстави для роздумів, для філософського узагальнення: «Попри „Прощавай, зброє“ — один із найкращих романів столітті про любов; можна, виявляється, бути великим письменни ком і жалюгідним типом водночас. Я кажу не про Гемінґвея я кажу про всіх, тому що все найкраще, що в нас є і чим ми хотіли би бути, ми вкладаємо в нашу творчість, собі ж беремо тільки те, що зостається».

У цьому сенсі я більше вірю Ромену Гарі, ніж Максу Фріщу.

— У моєму романі майже не стрілятимуть, — кажу я; жартую: — Це буде холодна війна.

Я все ще тримаю Дайту в обіймах.

— Гаразд, — Дайта розтає в моїх руках. — Тільки під моїм контролем.

Обмінюємося поцілунками. Проте лірика не повинна відволікати мене від справи.

— Ти чула щось про «театр щоденної поведінки»? Російський науковець Юрій Лотман стверджує, що виникнення «театру щоденної поведінки» змінило погляд людини на саму себе.

«У житті виокремлювалися „поетичні“ моменти й ситуації, що оголошувалися єдино значущими й навіть єдино існуючими, — писав Лотман. — У „непоетичні“ моменти людина начебто йшла за куліси і, з погляду „п’єси життя“, що розігрувалася на сцені, ніби переставала існувати до нового виходу. Так, наприклад, у свідомості романтика епохи наполеонівських війн бойове життя значуще й володіє правдивою реальністю (цебто може стати змістом різноманітних текстів) тільки як ланцюг героїчних, піднесено-трагічних і зворушливих сцен. Саме тому мало таке враження на читачів зображення війни Стендалем чи Толстим, що вони переносили сценічний майданчик за куліси, стверджуючи, що саме там відбувається істинне буття, а на сцені діється лише „нібито існування“, уявне життя».

— Так ось, я збираюся піти далі, — кажу запально, наче Ленін із панцерника.

— Куди це?! — зводить брови Дайта.

Попри мимовільний подив, її лице виражає готовність підтримати мене в бажанні перевершити Стендаля й Толстого. А як доведеться, то й Достоєвського. Помилка письменників у тому, що вони тримають своїх дружин у тилу, замість того, щоб відправляти їх в авангард.

— Наразі мене не цікавить те, що відбувається на сцені. Я лише краєчком ока звертаю увагу на те, що діється за кулісами. Я збираюся перенести сценічний майданчик у глядацьку залу.

Дайта сідає мені на коліна. Я подумки запитую себе, яким предметом її одягу ми завісимо монітор сьогодні.

— Не думаю, що тебе там зустрінуть аплодисментами, — застерігає мене дружина.

— Ще б пак, — кажу я.

Ще б пак!

Бджолиний бог

У щасливі миттєвості, яких було так багато

в моєму дитинстві, я відчував щасливим не «себе»,

а весь світ — добрий, прекрасний, сонячний.

Орхан Памук

Хлопчик прочиняє хвіртку в загорожі.

Пасіка відгороджена від решти світу парканом — такими парканами в містах відмежовують будівельні майданчики, але хлопчик ще не був у місті, принаймні не пам’ятає, щоб був, йому немає з чим порівнювати, він знає лише, що це найвища загорода з тих, які будь-коли траплялися на його шляху. Якби хлопчик зіп’явся навшпиньки, а потім якимсь чином став сам собі на плечі, то тільки тоді зумів би зиркнути поверх неї. Нефарбовані й почорнілі від часу дошки, що місцями покрилися зеленкуватими та коричневими лишайниками, щільно прилаштовані одна до одної; якщо й трапляються щілини, то вони надто високо або не достатньо широкі, аби підглянути, що відбувається в бджолиному царстві. Хоч скільки тицяйся в них носом, нічого цікавого не побачиш.

Хвіртка знехотя піддається, хлопчик боком прослизає досередини.

Більшість вуликів пофарбовано світло-голубою фарбою, кілька в дальньому кутку — зеленою, один біля самого входу — рудою, а поряд із ним два — жовтою. Хлопчик любить проводити час за розмальовуванням паперу різнокольоровими олівцями — їх у нього дванадцять, і хоч ще недавно фарбував траву червоною барвою, як на свої п’ять літ, доволі добре розрізняє кольори. Значно ліпше, ніж рахує; вважається, що перший десяток цифр він уже засвоїв, та насправді успішно добирається лише до сімки, після якої, як правило, збивається, починає вгадувати, а називаючи останні три, обов’язково переставляє їх місцями. Тому хлопчик задовольняється констатацією, що вуликів багато, це все одно, що він їх полічив, адже «багато» для нього таке ж конкретне число, як три чи сім. Деякі вулики мають дашки, покриті фарбованою на руде жерстю, кілька — оцинкованою, інші — оббиті чорним толем. На декотрих поверх жерсті накинута мішковина.

Дід тримає в руках чорну бляшанку з гострим дзьобом на верхівці (наче у ворони, думає хлопчик), що видається вперед. До бляшанки припасований брезентовий міх, схожий на іграшкову гармошку, яку коли розтягувати й стискати, то замість музики із дзьоба бляшанки вихоплюється сизий струмінь диму. Дід, нагнувшись, дмухає димом у щілину вулика.

— Діду-у! Ді-іду! — кличе хлопчик.

Дід не озирається. Взявшись обома руками за верхівку вулика, він знімає оббитий бляхою дашок і ставить його на ребро, прихиливши до бокової стінки бджолиного будиночка. Зазирає досередини, щедро обдає вулик димом, на що бджоли відповідають сердитим гудінням. Кільканадцять потривожених бджіл золотим німбом кружляють у діда над головою.

― Ді-іду-у!

Дід кидає оком у бік хлопчика.

І — Не йди сюди, бо бджоли покусають.

Хлопчик ніби й не чує, зумисне розкарячившись, розхитуючись і загрібаючи ногами в сандаликах, наближається до діда; попутно він присідає біля кожного вулика, щоб привітати бджолину родину життєрадісним прицмокуванням (за правою щокою в нього цокає об зуби карамелька) й подивитися, як бурштинові тільця бджіл розминаються у щілинах входів; під кожною такою шпарою прилаштована поличка (своєрідний ґанок), із якої стартували і на яку приземлялися невгомонні комахи.

— А вас не покусають?

— Не покусають.

— А чого вас не покусають? Хлопчик якусь мить, звівши очі на ніс, без страху стежить за знервованою бджолою, що дзижчить у нього перед лицем.

— Бо я — їхній бог.

На півдорозі до діда малий зупиняється (очевидно дідова засторога таки долетіла його вух), наче бусол у гнізді’ підгинає одну ногу, щоб почухати носком сандалика литку іншої. Погляд у нього недовірливий.

— Хіба ж ви живете в церкві?

— То людський Бог живе в церкві, — каже дід. — А я — бджолиний бог.

Він знімає кепку й кладе її на дах сусіднього вулика, збираючись одягнути на голову широку торбу з темною сіткою перед обличчям.

— А як же ж вони вас упізнають у цьому мішку?

— По мішку й упізнають.

— А я? Якщо я вдягну мішка, то бджоли подумають, що я — їхній бог? — хлопчик вимовляє «бжджоли».

— Вони подумають, що це якийсь малий у мішку.

Хлопчик, примруживши око, вивчає діда поглядом.

— А коли я виросту, то стану богом?

— Може, й станеш. — Дід проводить п’ятірнею від чола до потилиці по доволі густій чуприні. — Життя покаже, хто кому голова колгоспу.

— А на бога треба вчитися?

— Аякже.

— Де? У школі?

—І в школі теж.

— А ще де?

— Всюди.

—І в кукурудзі?

Дід дивиться на онука трохи здивовано, трохи запитально, мовляв, що за фантазії? Стенає раменом.

— Не знаю, чого доброго можна навчитися в кукурудзі, — каже він і вказує поглядом на хвіртку. — Біжи — грайся.

Хлопчик корчить невдоволену міну.

— Нє-е, — капризно перечить і сідає долу. — Хочу подивитися, як ви димом дмухаєте. Нащо ви на них димите? Хочете, щоб поздихали?

Дід терпляче роз’яснює:

— Щоб не кусалися. Коли бджоли чують дим, то думають: якщо є дим, то є й вогонь, а вогонь — це небезпека, отже, треба рятуватися. Щоб вижити, потрібно запастися харчем — медом, бджоли швиденько набирають його повен зобик, а коли в них зобик забитий медом, вони не можуть вигнутися так, щоб ужалити.

У малого одразу ж виникає запитання:

— Який зобик?

Проте дід, на відміну від інших дорослих, ніколи не губиться перед його запитаннями.

— Ти цукерку зараз де тримаєш? — і собі запитує він.

Хлопчик роззявляє рот і вказує на нього пальцем.

— А якби був бджолою, то тримав би в зобику.

— Зобик — це бджолиний рот?

— Можна й так сказати. Тільки він розташований у бджоли не в голові, а в животі.

— А-а, — вдоволений поясненням, тягне хлопчик. — А чого одні вулики толюю покриті, а другі під бляхою? Бо в тих бджоли багатші? У них більше меду? Так?

На їхньому хуторі тільки сім хат, і їхня — єдина під бляхою, інші під шифером або черепицею. Лід Кулко свою халупу недавно руберойдом покрив, у самотньої баби Ксеньки та багатодітних Мульків ще під соломою стоять, а в Міська взагалі невідомо що на даху робиться, наче це не будівля, а купа сміття.

Дід шкребе за вухом і мовчки дивиться на малого — він і не підозрював, що тому вже відомо про соціальну нерівність. І хоча Карл Маркс цілу науку розробив, а Ленін її в життя втілив і з усіх пам’ятників на правильний шлях кепкою вказує, та й районна газета «Будівник комунізму» кожним номером на рівність і братерство благословляє, а все одно в одного хата під бляхою, а в іншого — купа сміття, і нічого ти поки що з цим не вдієш.

— Жерсть — хороше покриття, але для вулика не дуже придатне, — тлумачить, наче дорослому. — Відлунює на кожну дощову краплю, а бджоли від цього тривожаться. Руберойд поглинає звук, але під час спеки може трохи смердіти, що теж недобре — бджоли не люблять різких запахів.

Дід ще рота не стулив, а хлопчик уже з новим запитанням:

— А чого бджоли кусаються?

Й отримує негайну відповідь:

— Там де мед, там і жало.

— А чого?

Дід здвигає плечем.

— Так уже повелося. Може, для рівноваги. — і в пожвавлюється. — Що характерно: агресивні бджоли збирають більше меду, ніж мирні. Хіба не аргумент? — його брови стрибають на чоло, а потім, повернувшись у попереднє положення, схвильовано танцюють на місці. — Природа про все подбала. Природу отак із ходу не збагнеш. Ніхто не знає чого в бджоли більше порядку, ніж у людини.

Хлопчик не зводить із діда зацікавленого погляду, сенс його слів зрозумілий йому не більше, ніж сенс бджолиного дзижчання. Він нічого не знає про цей довколишній світ, але йому досить комфортно в ньому, бо він іще є його повноцінною частиною; всі діти з часом виростають, дорослішають, відчужуються від світу, стають у ньому чужорідними тілами. Хлопчик поки що живе в гармонії з природою, як квітка чи пташка. На рівні серця світ зрозумілий і бездоганно впорядкований, очевидно, його так задумано, тому слід сприймати як універсальну відповідь, як благословення, проте на рівні голови він породжує безліч запитань, викликаючи бажання збагнути, увібгати й умістити його цілком усередині себе так, як світ нині вміщає хлопчика в собі. Проте це лише гра, яка цікава лише доти, поки не наскучить. Хлопчик вивчає діда примруженими очима, ганяє язиком карамельку із-за однієї щоки за іншу, вдоволено прислухаючись до звуку, який зчиняється від того, що цукерка вдаряється об зуби. Цукерка в роті, бджоли над пасікою, будиночки вуликів, дід, який говорить із ним, як із рівним, — усе це складові тієї локальної гармонії, що майже кожному доступна в дитинстві й яка в той час видається глобальною, поширеною на всіх і на все.

— Діду, а вас бджоли люблять чи бояться?

Дідові брови сходяться на переніссі, він явно збентежений серйозністю запитання, але в міру того, як йому вдається сформулювати відповідь, його чоло розгладжується.

— У таких справах любові без страху не буває.

— У яких справах?

Дід пригладжує пальцем верхню губу, ніби пестить уявний вус.

— У земних.

Він усміхається й ніжно дивиться на малого.

— Знаєш, Колько, думаю, що будуть із тебе люди.

Хлопчик роззявляє рот, збираючись щось сказати, але відволікається на невеличкий рій бджіл, які настирливо кружляють довкола голови, норовлячи сісти на обличчя. Він сидить із задертим до неба лицем, наморщивши носа й поперемінно прискалюючи то одне, то друге око, розглядаючи бурштинові тільця комах із відстані, яка будь-якої миті здатна скоротитися до розмірів великої неприємності.

— Діду, вони лоскочуться. Може, мені на них подмухати?

— Не треба. Ти тільки не відмахуйся, — каже дід, рушаючи малому на допомогу. — Бджоли не люблять різких рухів.

— Я знаю, — рівним розважливим голосом відповідає малий.

Дід випускає на хлопчика цілу хмару доволі ароматного диму.

— Мабуть, ти цукеркою замастився. Бджоли чують солодке.

— Хочуть, щоб я поділився? — запитує хлопчик і хитро всміхається. — Нема вже. — Демонструє порожній рот.

— З’їв?

Малий змовницьки, вражаючи діда відверто лукавим виглядом, киває.

— Сховав у зобику.

Дід приємно вражений онуковим почуттям гумору. Усе-таки міняється світ, думає він, йому в такому віці онукова кмітливість і не снилася. Був затурканим шмаркатим хлопченям, яке боялося з печі злізти, а вже щоб отак із дідом пожартувати — язик би йому не повернувся. Їхній дід був чоловіком суворим, мав п’ятеро дітей і понад десяток онуків. З малечею не церемонився, не любив, щоб під ногами йому плуталися; мають свій куток — нехай там і сидять, а коли що не так — опереже батогом, аж шкіра горить (а з батогом дід хіба тільки на ніч розставався). Так, часи тепер інші. Діти нині якісь скороспілі. У дідовому погляді захват поєднується з тривогою.

— Ти цілою цукерку не ковтай, розжовуй, — повчає малого, — бо можна вдавитися.

— Добре.

Хлопчина поважно киває. Дідові подобається його солідність, він бачить в онукові власне продовження виразніше, ніж у своєму синові.

— Ти — вроджений пасічник, — каже дід.

Малий розглядає підошву сандалика, шкребе її пальцем.

— У курячу какашку вступив, — мовить заклопотано Без поспіху зводиться й повертається до попередньої теми: ― Я не люблю меду.

Дід зводить очі до сонця, на хвильку затримавшись зором у небі, й повертається на грішну землю. Кладе долоню онукові на маківку, ніби благословляє.

— Пасічник — не той, хто любить мед, а той, хто не боїться жала.

Він поводяться й розмовляє так, як і належить богові.

— У мене слина солодка, — каже хлопчик. — Можна, я плюну у вулик?

— Ще чого! — свариться дід. — Якщо хочеш зостатися, то одягни сітку.

Малий підставляє голову. Крутиться на місці, роззираючись навсібіч.

— Діду, мені тут страшно.

— Чого тобі страшно?

— Не знаю. Страшно, — хлопчик хапається за сітку й починає її стягувати. — Вийміть мене звідси.

Дід допомагає йому вивільнитися.

— Не бійся, я з тобою.

— Там холодно, — каже онук.

— Холодно?! — дивується дід. — Не вигадуй, за такої спеки там дихати нема чим.

Малий, мружачись і кривлячи лице, зиркає на сонце.

— Коли звідти дивитися — все дуже смутне, — каже, ніби побивається за чимось безнадійно втраченим. — А сонце таке, як на війні.

Дід знову дивується онуковій уяві. І собі зводить очі до сонця, потім дивиться на лицьову сітку пасічника, яку тримає в руці, мов шукає підтвердження почутому.

— Думаєш, на війні сонце якесь особливе?

Малий упевнено киває.

— Я по телевізору бачив.

Їхній телевізор — єдиний на весь колгосп. Його дідові в самій Москві на якійсь нараді чи, може, з’їзді за трудові досягнення вручили, на додачу до ордена. На хуторі тоді ще навіть електрики не було, але після цього з району розпорядилися провести. Прямо до їхньої хати. А як ще хтось із сусідів хоче при світлі жити, то нехай своїми силами стовпи ставить і дроти тягне. Однак ніхто в собі таких сил чомусь не знайшов. Тому-то в них телевізор і лампочки в усіх кімнатах, ще й на вулиці одна, при вході, а всі решта далі вечорами при гасових лампах сліпають.

«Чому вони знають більше від нас?» — запитує дід себе, думаючи про себе й онука не як про дві особи, а як про два різні покоління.

— А я був на війні, але сонця тодішнього не пам’ятаю, — каже він. По його лиці пробігає тінь, але ця тінь світла. — І телевізора нема коли дивитися.

Дід усміхається. Коли він затримує свій погляд на внукові, його душа відпочиває. Зазвичай мовчазний, із малим він розбалакується, знаходячи спільну мову. Навіть той, хто знає його багато років, був би вельми подивований, підслухавши їхні розмови.

— Ми-ко-оль-цю-ю! — чується від хати протяжне. — Ми-ко-о-оль-цю!

Хлопчик лишає поклик без уваги. Навіть вухом не веде.

— Баба кличе, — каже дід.

Тільки після цього малий відгукується:

— Я тут.

—Іди обіідати, — так само співуче запрошує баба.

— Я-а не хо-очу, — і собі тягне хлопчик, але робить це доволі лінькувато, а позаяк баба продовжує наполягати, він підвищує голос: — За-араз.

Проте не робить жодного руху в бік хати. Дід легенько підштовхує його.

— Біжи.

— Нє-е, — заперечливо крутить головою. — Я на вас зачекаю.

Обідають вони під навісом літньої кухні. Сидять за столом один навпроти одного. Баба ставить перед дідом велику тарілку із зеленим борщем, а перед хлопчиком — маленьку. Дітвак невдоволено її відсовує.

— Хочу велику.

— Ти аби це з’їв, — каже баба. — Виростеш — буде тобі велика.

— Хочу зараз, — напосівся малий. — Хочу таку, як у діда.

Дід усміхається самими очима.

— Зате в тебе ложка більша, — заспокоює баба внука.

Той недовірливо дивиться на свою ложку, потім на дідову. Вони міряються ложками. На вигляд ложки однакові, але хлопчикові починає здаватися, що його справді більша.

— Ну добре, — погоджується.

— Дмухай, бо гарячий, — попереджає баба. — Тобі сметани покласти?

— Нє, — відказує малий, але зауваживши, що дід їсть зі сметаною, змінює думку. — Покласти.

Дід очищає від шкаралупи круто зварене яйце й кришить його в борщ.

—І мені, — просить хлопчик.

— Смачно? — запитує дід.

— Угу, — відповідає внук, схиливши лице над самою тарілкою, і гучно сьорбає, аж виляски йдуть.

Час від часу дід без особливого роздратування, неквапним, поважним рухом відмахується від надокучливих мух, яких під повіткою не менше, ніж бджіл на пасіці: вони виписують над столом мертві петлі і, пікіруючи, приземляються на край тарілки, а котра нахабніша, то — й у самий її центр, на острівець картоплини, щоб, утелепавшись усіма лапками в борщ, вдоволено ними потирати, чи то облизуючи їх, чи то так умиваючись. Хлопчик часом, не донісши ложки до рота, піддається спокусі й вихлюпує її вміст на голову такій чепурусі, бажаючи змити капосну в латаття щавлю й безславно втопити поміж шкварками в бермудських глибинах борщу, але щоразу муха виявляється спритнішою від нього. Помітивши непорядок, баба робить зауваження:

— Не пустуй, за столом так не поводяться.

Малий не звертає на її слова жодної уваги, ніби це не до нього мовиться.

— Діду, а в мух теж бог є? — запитує він.

Дід умочає в сіль пучок молодої цибулі й із апетитом хрумкає.

— Мав би бути, — відказує замислено, ніби зважує всі за і проти.

Хлопчик дивиться на діда пильним і якимсь майже застиглим поглядом, хоча водночас його руки перебувають в активному русі: однією описує ложкою дугу на столі, розмазуючи борщ (либонь, імітує роботу двірників на лобовому склі), а другою розминає в пальцях кавалок хлібного м’якуша.

— Діду, а вам цибуля в якому місці більше смакує: там, де біла, чи там, де зелена? — цікавиться; його погляд пожвавлюється, а руки завмирають.

— Мені однаково, — відповідає дід.

— А мені — там, де біла, біля корінця.

Хлопчик випускає з руки ложку й лізе за нею під стіл.

— Брись! — відганяє кота. — Він мою ложку облизав. Певно, голодний.

Кидає котові хлібний м’якуш.

— Не давай йому хліба, — каже баба. — Він не буде їсти. Я йому зараз вчорашньої зупи наллю.

Хлопчик вилазить з-під столу. Баба приносить йому чисту ложку.

— А давайте я буду їсти те, що біле, а ви — решту, — пропонує малий дідові.

Дід погоджується. Акуратно відрізає зелені пера від основи, подає білий короткий пагін онукові. Той пробує його на зуб. Але якось неуважно. Він уже забув про цибулю.

— А хто він — мушачий бог?

Дід доїдає борщ, старанно, перехиливши тарілку на бік, вичерпує все до останньої краплини.

— Не знаю.

Хлопчик крутить у руках чисту ложку, ніби не зважується її занурити в страву. Затуляє нею собі по черзі то одне, то око друге.

— Не грайся, бо зараз знов вкинеш, — пильнує за порядком баба. — їж бери.

Малий залишається глухим до бабиних засторог, для нього існує лише дід, із яким він веде серйозну чоловічу розмову. Хлопчик не зводить із діда очей, одне око трішки примружене, мовби він дивиться у видошукач фотокамери, метикуючи, поміститься картинка в кадр, чи потрібно змінити позицію.

— Може, Місько Гаплик? — робить припущення.

— Місько? — дід відривається від тарілки, глипає на онука. — Гаплик?!

Місько Гаплик — п’яниця й ледащо, йому вже за тридцять, а він ще не жонатий і господарством не хоче займатися. Баба Мірка — його мати — безперестанку бідкається з цього приводу; те, що її син не обзавівся жінкою, непокоїть бабу навіть більше, ніж той скорботний факт, що він абсолютний нікчема. При нагоді баба Мірка любила згадати, витираючи кутиком хустки уявну сльозу, яким неперевершеним господарем був її покійний чоловік Семен, які він їй хустки з френзелями купував, які дукачі дарував (ще за її дівування Семен три роки за нею впадав, добиваючись її); вона тими дукачами як обвішається, то на вечорниці ще якось зайде, а до танцю йти — вже сил немає. На що дід Кулко, відхаркавшись і смачно сплюнувши, позаочі не проминав уточнити: «Таким самим лайдаком був, як і його синок». Мало не щовечора, коли хмільний Місько прибивався додому, баба Мірка здіймала лемент, нарікаючи на власну тяжку долю, голосила, що не переживе цього, й закликала сусідів і весь світ у свідки. Часом Місько ставав буйним і баба Мірка бігла через городи до них на подвір’я, благаючи, аби дід вступився за неї, адже ж він начальник, бо її непутящий син грозиться спалити хату, а що вона боронила своє гніздечко, він прогнав матір із дому, і тепер вона сирота сердешна, безпритульна. Дід мовчки кидає все і йде врозумляти дебошира. На дідові резони Місько зазвичай відсварюється: «Ви мені не указ. Я чоловік вільний, не колгоспний» (він працює робочим у лісництві), але після цього покірно вкладається спати.

— Місько — мушачий бог?! — Дід не втримується від сміху.

Баба теж усміхається, але ховає усміх, щоб не давати онукові поганого прикладу.

— Не мели нісенітниць, — виховує малого. — Місько з тобою свиней не пас. Він — дорослий дядько, і якщо ти будеш пащекувати — відлупить тебе…

— Не відлупить, — безпечно каже хлопчик і, сьорбнувши борщу, брязкає ложкою об тарілку. — Хай тільки спробує — я дідові скажу.

— Бачиш до чого твоє заступництво веде?! — дорікає баба дідові. — Що мале, а що старе — однаково. Скільки разів тобі казала: не пускай його на пасіку. Бракує тільки, щоб дитину бджоли покусали…

— Нічого, це корисно, — благодушно відзивається дід.

— Корисно, — передражнює баба. — Часом корисно ременем по одному місцю пройтися, але ніхто чогось цього не робить. Хоч треба!

Переводить суворий погляд із діда на онука.

— Нічого я не мелю, — каже хлопчик. — Наш дід — бджолиний бог, а я, як вирослу, то буду богом космонавтів.

— Це ще що за новини?! — Завмирає на місці баба, наче справді уздріла маленького космічного Будду.

Дід теж вражено зводить брови. Про бога космонавтів він ще не чув.

Хлопчик вражений бабиним невірством.

— Дід сам мені казав.

Баба вертається поглядом до діда.

— Я не знаю, — увесь її вигляд демонструє осуд, — що ти собі думаєш?! Ти ж партійний! Хочеш, щоб тебе по кабінетах затягали? Людям тільки того дай — донесуть та ще й прибрешуть. Дитину пантеличиш, голову нісенітницями забиваєш… Але з нього який спрос, воно ще не тямить, а з тебе спитають… Я прямо дивуюся…

Дід мовчки жує, вигляд у нього спокійний і безтурботний. Таке враження, що й він не дуже дослухається до баби. Переморгується з онуком. Хлопчик крутить урізнобіч головою, розхитується тулубом і робить незчисленну хаотичну кількість рухів руками. Не дивно, що ложка знову падає долу.

— А я що казала?! — вигукує баба, ніби зрадівши, що нарешті збулося її передбачення. — Ось не дам тобі другої.

Малий зиркає під стіл, але не лізе за втраченим знаряддям їжі.

— Я вже не хочу борщу.

Баба ставить перед ними коричневу поливану місцями облуплену макітру з варениками.

Після обіду дід сідає на лавці неподалік колодязя, щоб перекурити. Хлопчик примощується поряд.

— Діду, а ви справжній дід?

Дід трохи здивований такою постановкою питання.

— Щонайсправжнісінький, — каже твердо.

Він і справді не схожий на діда, йому ледь за п’ятдесят він моложавий і підтягнутий, як відставний військовий офіцер (війну дід пройшов рядовим бійцем), рухи його тіла легкі й точні. Хлопчикового діда навіть дядьком ніхто не кличе оскільки він — особа офіційна: головний зоотехнік. Позаочі його й звуть усі зоотехніком. Або за прізвищем — Корнелюком. А при спілкуванні — Павловичем.

— Діду, ви — Корнелюк?

— Корнелюк.

Дід курить, ховаючи цигарку в кулаку. Ця звичка зосталася в нього з війни; у темряві безпечний курець — пожива для снайпера.

—І я — Корнелюк?

—І ти, — кивком підтверджує дід.

—І тато?

— Так.

— А я також головний зоотехнік?

Дід усмішкою затискає кінчик сигарети і втягує щоки. Враз закашлюється. Може, дим йому не туди потрапив? Хлопчик стукає діда долонею по спині. Від цього дідова усмішка тільки ширшає.

— Ти — ні, — каже, відкашлявшись.

— А тато?

—І тато — ні.

— А чого? — не вгаває малий.

— На зоотехніка треба спеціально вчитися, — пояснює дід.

— А-а, — мовить хлопчик із замисленим лицем. — А на Корнелюка теж треба вчитися?

Попри свій серйозний вигляд, малий безперестанку бовтає ногами. Задирає до діда обличчя, сонце світить йому в очі, і він мружиться й морщить носа. Хоча, можливо, виною цьому не сонце, а звичка до кривляння. А може, така рухлива міміка нормальна для дітей. Усе-таки мало він буває з онуком, думає дід. Усе більше з худобою. Зітхає. Дивиться на малого згори вниз, трохи через плече. Їхні скошені погляди зустрічаються.

— На Корнелюка — не треба, — відповідає дід. — Корнелюком потрібно вродитися. І зватися. — Трішки подумавши, додає: — А головне — бути.

Хлопчик мовчить. Дід затягується, видихає дим.

— Ти зрозумів мене?

— Так, зрозумів.

Дід перекладає цигарку в ліву руку, правою гладить малого по м’якенькій чуприні.

— Молодець.

Затримує долоню в малого на голові.

― Дід Кулко всім людям дід, а ви — тільки мені, — підбиває підсумки дітвак.

До дідових ніг, вигинаючи спину, лащиться кіт. Неподалік, щось дзьобаючи, розважливо походжають кілька курок. Трохи осторонь від них гордо витягує шию і з якоюсь незрозумілою претензією скалить око на світ вогнистий півень. Над дідом красиво кучерявляться сизі кільця диму.

— Діду! — озивається хлопчик.

— Що?

— Навчіть мене курити, бо хлопці сміються, що я не вмію пакати. Прозиваються маминим синочком.

— Які хлопці? — зацікавлюється дід.

— Мітька, Федько і навіть той малий Стьопик.

— А вони що — вже курять?

— Угу. В кукурудзі.

—І ти з ними?

— Ну. Тільки в мене сльози з очей ідуть, і хлопці дражняться.

— А не рано? — запитує дід.

Хлопчик завмирає в очікуванні.

— То що, навчите?

Дід, востаннє пакнувши (докурює цигарку до самих нігтів), кидає недопалка на землю й розчавлює підбором.

— Підростеш — навчу, — обіцяє дід. — А поки що не кури, добре?

— Добре, — пристає на умову онук.

Кіт вистрибує на лавку й залазить хлопчикові на руки, той чухає його за вухом, викликаючи вдоволене котяче муркотання.

— Діду, а у вас є крила?

Діда, здається, це запитання не дивує. Він зітхає, задира обличчя до неба й ще раз зітхає. Мацає себе по боковій кишені піджака, в якій лежать цигарки, наче там у нього серце.

— Є, — каже з легким сумом, — тільки маленькі.

Хлопчика ця новина також не дивує. Він цілком задоволений відповіддю. Дід дістає зім’яту пачку «Прими», крутить її в руках, зазирає досередини, ніби лічить цигарки, й рішуче повертає до кишені.

— Уже більше норми, — каже.

Виходить, що й справді рахував.

— Із цим краще не розпочинати, — продовжує дід. — Як почнеш — то вже міри нема. Два рази пробував покинути… — Він дивиться на свою порожню долоню, тре вказівним та середнім пальцями об великий, наче перевіряє, чи вдасться зішкребти з них жовтий нікотиновий наліт. — Я до війни не курив.

Хлопчик зазирає йому в лице.

— Я теж до війни не буду курити, — запевняє щиро; із його вигляду та інтонації можна здогадатися, що малому хочеться догодити дідові, зробити йому щось приємне.

Дід знову гладить онука по голові, спочатку, ніби розчісує чуба, потім пригладжує волоссячко на потилиці.

— Пора стригтися, — зауважує.

— Не хочу, — крутить головою малий. — Машинка скубається.

Дід зводиться.

— Треба їхати.

— Куди?

— Проїдуся по фермах. На відгодівельний загляну.

— Сьогодні неділя, вихідний, — нагадує хлопчик. Йому не хочеться розлучатися з дідом.

— Корови про це не знають.

Дідів «бобик» стоїть під розлогим кленом, дід умисне не заїжджає на подвір’я, щоб бджолам бензином не смерділо. Раніше дід їздив на власному мотоциклі (тепер на ньому їздить хлопчиків батько), а коли запустили відгодівельний комплекс, голова колгоспу віддав дідові свого «бобика», а собі купив нову «Волгу».

Хлопчик біжить за дідом.

— Провезете мене?

— Аякже.

Дід відчиняє дверцята. Хлопчик першим застрибує до салону.

— А можна я покерую?

Дід садовить його собі на коліна, малий міцно хапається за кермо. Авто рушає, поволі котиться польовою дорогою; в’їжджені лише дві колії, між якими росте ледве припорошена курявою трава.

Хлопчик витягує шию, аби бачити перед собою шлях.

— Можна я бібікну?

— Бібікни.

Дід зупиняється навпроти Калинцевого обійстя, точніше, того, що раніше було обійстям, тепер це — проросле бур’яном румовище.

— Досить, а то буде тобі далеко вертатися.

Хлопчик махає вслід «бобикові» рукою. Провівши авто очима, він уже збирається пришпорити уявного коня (пішки ходити нецікаво), щоб із місця перейти в галоп, але від руїн долинає голосний розбійницький посвист. Так свистіти вміє лише Мітька. Он його світловолоса голова видніється між заростей. Хлопчик і собі пробує свиснути у відповідь, але хоч як складає губи — жодного пристойного звуку, який хоча б віддалено нагадував Мітьків свист, у нього не виходить, лише якесь недолуге гусяче шипіння. З досадою витирає тильним боком долоні слину з підборіддя.

Хлопчаки сидять на моріжку — мабуть, щойно розташувалися, бо ні карт (у карти зазвичай грають Мітька з Федьком, Миколка зі Стьопиком у картах ще не тямлять, їм лише доручається колоду тасувати і відбій складати), ні ножика, в який учаться грати й найменші, не видно.

— Ну шо, малий? — зустрічає хлопчика Мітька. — Як діла?

Мітька — їхній заводій, восени він піде вже до третього класу, в нього навіть штани є такі, в які заволікається шкіряний ремінь із блискучою пряжкою, як у дорослого. Зараз на ньому звичайні хлоп’ячі штани на гумці, у своїх дорослих штанах він ходить лише до школи і то не щодня, однак ніколи не забуває про ту свою деталь одягу, яка вирізняє його з усієї цієї дитячої дрібноти й долучає до привільного світу дорослих, у який усі вони мріють чимскоріше влитися, і дбає про те, щоби й інші про це пам’ятали.

— Хи-ги-ги! — щирить дрібні мишачі зуби Стьопик. ― Як діва, мавий?

Недорікуватий Стьопик — Миколчин ровесник, він задерикуватий і вадливий, із ним хлопчик найчастіше конфліктує. Вважається, що Стьопик — відчайдух, а Миколка — мамин мазунчик, Звичайно, хлопчик із цим не згідний. Він неприязно дивиться на веселе обличчя Стьопика й корчить зневажливу гримасу. Відчуває: це саме такий момент, коли добре було б, відкопиливши нижню губу, сплюнути під ноги, як це робить Мітька, але в роті, як на зло, зовсім сухо.

— Як лягла, то дала, а як встала, то забрала, — відповідає Миколка Мітькові, намагаючись бути подібним на ватажка.

Смисл цих слів для нього майже цілковито закритий (якісь лише смутні химерні здогади бентежили його уяву), але слова ці, наче пароль, головне — правильно відтворити саму формулу, не збитися, нічого не перекрутити — реакція гарантована. Тож і тепер друзі вдоволено гигикають. Зачувши цю відповідь, навіть дорослі хлопці, які вже ходять до клубу, голосно регочуть. Але не зневажливо, а схвально, підбадьорливо, із поблажливою повагою.

— Хи, мавий, хи-хи, — продовжує хихотіти й корчити мордочку Стьопик, задирається: — Со мавий?

— Сам малий, — супиться Миколка. — Я вищий від тебе.

— Зате я тебе побову, — із викликом каже Стьопик і з готовністю зводиться. — Сповим — покваду тебе на вопатки.

Стьопик — із багатодітної сім’ї, у нього шестеро чи семеро, а може, й більше сестер, а оскільки він наймолодший, то кожна виховує його на свій лад, не дуже зважаючи на те, що він — єдиний мужчина у їхньому дівочому виводку, тому Стьопик ще з колиски зіткнувся з тяжкою життєвою дійсністю, загартувався й навчився відстоювати свій чоловічий гонор. Він перебував у стані постійної війни із сестрами, відмовляючись їм коритися, навіть найстаршій, яка за віком годилася йому в матері. Стьопик був мізерним, але дуже спритним та жилуватим, а, головне — диким. Цій його дикості кімнатний Миколка, якого плекали й ніжили всією родиною, сюсюкаючи та дмухаючи, як на яку невидану цяцю, не мав чого протиставити.

— Не лізь, бо дідові скажу, — пригрозив він про всяк випадок.

— Дузе я боюся твого діда! — Стьопик випинає вперед живота. — Я йому ковеса в «бобику» попвобиваю.

— Тільки спробуй, він тебе в силосну яму вкине.

Подібна перспектива не вабила Стьопика, що одразу ж позначилося на його самовпевненості. Проте він не бажав визнавати себе переможеним.

— А я втецу.

— Не втечеш, мій дід на «бобику» скоріше їздить, ніж ти бігаєш.

Спантеличений Стьопик замислився, шукаючи виходу з критичної ситуації.

— А я, а я…

Йому думка тупцяється на місці, Стьопик не дуже вигадливий.

— …заваз як вмазу тобі! — Складає пальці в кулак.

Миколка озирається на Мітьку, шукаючи в нього захисту.

— Цукерку маєш? — запитує Мітька.

Миколка лапає себе по кишеньці.

—Є! — вигукує зраділо. — Маю. Во, — видобуває карамельку.

Мітька недбалим рухом розгорнув її й кинув за щоку. Федько та Стьопик на ходу прилипли до цукерки заздрісними поглядами, і коли вона зникла в ненаситному роті, якому бракувало переднього зуба, синхронно ковтнули слину.

— Соводка? — не втримався Стьопик, у тій надії, що, можливо, Мітька здогадається й, відкусивши шматочок, дасть покуштувати.

Його крихка надія розбивається об залізобетон Мітькової відповіді:

— А тобі шо до того?!

Мітька не бажає ділитися своїми цукерками. Але Стьопик не вгаває.

— Мозе, в тебе се одна є? — звертається до Миколки зираючи в очі; вигляд у нього облесливий і запобігливий: якп в Стьопика був хвіст, то він би ним зараз вертів, наче песик.

— Як є, то не для тебе, — так само грубо каже Мітька.

Мітька — ватажок, усі хлопчаки де визнають. Він найстарший і найдужчий, відтак був би останнім дурнем, якби не вмів із цього скористатися. Проте і вожак змушений зважати на всі обставини. У повільного й тихого Федька є старший брат, якому той може пожалітися. Мазунчика Миколку взагалі не вигідно зобижати, позаяк лише він має велосипеда й лише в цього куркуляки кишені напхані різними ласощами, у такого вигідно бути покровителем. Стьопик у цьому плані найбільш незахищений: у нього ні старшого брата, ні ровера з цукерками. У нього тільки характер.

— Думаєс, тівки ти цукевки юбиш? — глипає він з-під лоба на Мітьку.

Мітька розцінює його слова як бунт.

— Дай йому в морду, — звертається до Миколки. — Щоб перекинувся.

Спокусливо розквитатися зі Стьопиком за всі завдані кривди, цей малий Стьопик ніколи не проминає нагоди позадиратися до Миколки, і хоч зазвичай далі словесних образ їхні конфлікти не заходять, однаково неприємно терпіти збиткування.

— Бий, я дозволяю, — під’юджує Мітька.

Миколка стискає кулаки й робить крок, стаючи впритул до Стьопика, і дивиться йому в лице грізним поглядом. Принаймні йому хочеться, щоб погляд був грізним. Насправді ж, мордочка, яку він скорчив, доволі кумедна. Але Стьопикові зараз не до сміху — він схожий на зацьковане звірятко, яке не знає, чи то йому огризатися, чи кидатися навтьоки. Ураз Миколчина рішучість кудись дівається, і хоч хвилину тому він був сердитий на Стьопика, тепер його кулаки самі собою розтискаються. Не зможе він ударити Стьопика. І не тільки тому, що побоюється, що той пізніше йому помститься (така думка майнула в його голові), але насамперед тому, що рука не здіймається. Якби Стьопик перший розпочав, а так… Миколка безпорадно лапає себе по кишені, лізе до неї рукою.

— Більше нема, — каже й ніби винувато розводить руками. — Але в мене вдома ще є, я тобі потім дам.

Стьопик одразу ж пожвавлюється, його брудна мордочка вже не кліпає злякано й зацьковано оченятами, а, як завжди, щириться єхидством і нахабством.

— Кови? — уточнює він. — Сьоні?

— Угу.

Мітька хрумтить залишками карамельки.

— Ну шо, курнемо?

Дістає з кишені дві пачки цигарок: розпечатану й цілу.

— Ого! — Робить великі очі Федько.

— Де вжяв? — цікавиться Стьопик.

— Ти там не візьмеш, — недбало та зверхньо відказує Мітька.

Хлопчаки сідають на траву. Мітька роздає цигарки. Миколці теж протягує. Той навіть пальцями до неї торкнувся, але відсмикнув руку.

— Нє, я, поки війна не розпочнеться, не буду курити, — каже рішуче.

Він готовий до того, що зараз із нього почнуть сміятися, але хлопці тільки зацікавлено пасуть його очима. Миколчина відмова настільки дивна й серйозна, що викликає лише подив і повагу.

— А коли війна буде? — обережно цікавиться Федько.

Миколка непевно знизує вутлим плечиком.

Не знаю. Може, скоро буде.

— Я в льосі сховаюся, — каже Федько. — Німчі мене не знайдуть.

— Сам ти німечь! — глузує з нього Мітька; на відміну від Стьопика, Федько всі літери вимовляє, то з нього не гріх і по-сміятися, коли він від недоумкуватості слова перекручує. — Треба казати «німці».

— Я й кажу: німчі, — конфузиться Федько.

Стьопик гигоче й тицяє у Федька пальцем:

— Німичь! Ги-ги-ги! — Він не збирається ховатися в льосі. — Я буду командивом, як віжму гванату…

— Дурні ви обидва, — обриває його Мітька. Мабуть, йому образливо, що Стьопик поліз поперед нього в командири. — Німцям давно капець, війна буде з китайцями, вони на Совєцкий Союз нападають, а наші їх лажуром палять…

Миколці лажур (лазер) уявляється бляшанкою з бензином у якій дід палить колорадських жуків — їх усією родиною збирають на городі з кущів картоплі, а вони однаково звід, кілясь беруться й жеруть картоплю, аж тріщить.

— А чого ті китайчі нападають? — стривожено запитує Федько. — А як вони до нас доберуться?

— Не доберуться, — запевняє його Мітька. — А як доберуться, то я піду в партизани…

— А я тих китавайців гванатоюі — войовниче замахується Стьопик.

— А тебе в партизани не візьмуть, бо ти малий, — сердито витріщається на нього Мітька. — Ти ще в ліжко люриш…

Стьопик буряковіє і, набурмосившись, бурчить:

— Хай не бвешуть… То кицька насцява…

Западає коротка пауза. Гучно торохтять сірники в коробці, яку Мітька потряс у руці, ніби перевіряючи, чи не порожня, перед тим, як видобути з неї сірника. Викрешує вогню. Прикурюючи, затуляє полум’я обома долонями, як це роблять чоловіки у вітряну погоду. Махає кистю, збиваючи вогник, щоб не попекти пальці. Поважно пихкає димом. Затиснувши цигарку в зубах, черкає ще одного сірника, дає прикурити спочатку Федькові (той нахиляється до нього, тримаючи сигарету між указівним та середнім пальцями й втягуючи щоки, наче рибка, яка хоче заговорити), потім Стьопикові, якому ніяк не вдається припалити зам’яту під час розмови цигарку (він тикається нею в ківшик Мітькової долоні, мов сліпе котеня кішці в живіт, і з виляском плямкає губами).

— Шо ти її смокчеш, як соску? — кпить Мітька.

Стьопик закашлюється, на очі йому навертаються сльози.

— Мочні, заважа! — каже Стьопик крізь кашель. Цебто: моцні, зараза!

Лише Миколці нічим зайнятися. Навіть трохи зайвим почувається.

«Чи справді скоро буде війна з китайцями?» — занепокоєно думає він, бо якось незручно перед хлопцями.

Противний Стьопик уже оговтався, до нього повернувся звичний задерикуватий вигляд. Вгледівши неподалік бджолу, що сіла на якусь рожеву квіточку, стягнув із ноги сандаля, заміряючись убити комаху.

— Не чіпай, — застеріг Миколка, — бо дідові скажу. Це його бджола.

— Дузе я його боюся, — знову береться за своє Стьопик.

— Злякаєшся. Дід скаже бджолам, вони тебе покусають — і ти вмреш.

— Мене взе кусава бзова — і я не вмев, тівки мовда воспухла.

Замахується сандалею.

— А ось і вмреш, — наполягає Миколка.

Несподівано Стьопика підтримує Мітька:

— Не вмре, — авторитетно каже він. — Від бджоли не вмре. Якби джміль вкусив — то хана…

— А я чув, що в Телятинцях одного дядька покусали бджоли — й він помер, — вступив у дискусію Федько, стаючи на бік Миколки. — Його одразу сто штук вжалили.

Мітька мружить око, в яке йому втрапив дим.

— Я кию сто — то можна вмерти, — визнає він.

Стьопик опускає сандалю. Неушкоджена бджола здіймається в повітря й дзинчить у нього над вухом.

— Суцка! — лається Стьопик. — Соп ти здохва!

Миколка проводить бджолу поглядом. Він почувається переможцем, адже врятував бджолу, бджолу свого діда.

— Мій дід — бджолиний бог, — каже хлопчик.

Ця звістка сприймається без подиву й недовіри. Ні в кого не виникає сумніву. Усі знають, що Корнелюк їздив до самої Москви по орден і телевізор. Він майже такий самий начальник, як голова колгоспу.

—І я, як виросту, теж стану богом, — каже Миколка.

І цього разу не чує заперечень. Тож певне, якщо мати стільки іграшок і щодня їсти цукерки, то чого ж не стати. На те він і мазунчик.

— А я, як вивоспу, то, пене, взенюся, — каже Стьопик. — Ж Танькою. — Помітивши, що в нього загасла цигарка, нахиляється до Мітьки. — Дай пвикувити.

І знову відбувається зіткнення інтересів.

— А ось і ні, — запально вигукує Миколка. — То я вженюся з Танькою.

— А дую не хоч! — І собі вигукує Стьопик, скручуючи під носом у Миклолки дулю. — На!

Черговий конфлікт, у ході якого з’ясовується, що Тан вчора за хлівом поділилася зі Стьопиком тією шоколадною цукеркою, якою її пригостив Миколка.

— Вона завзди буде давати мені твої цукевки, — каже Стьопик.

Уперше Миколка відчув на собі, що таке жіноча підступність.

— А я не буду женитися, — озивається Федько. — Я вимурую хату в селі й буду в їдальні обідати.

Миколка сидить насуплений.

— Мозес із моєю Мавуською зинитися, — радить йому Стьопик. — Вона казава, со тебе юбить.

Маруська — Стьопикова сестра, руда й негарна. А Танька красива. Коли вона їсть цукерку, то блаженно закочує під лоба очі й надзвичайно смачно облизує розчепірені пальчики. Маруська — така ж дика, як Стьопик. І б’ється.

За цукерку може морду розквасити.

— Сам на ній женись, — бурчить Миколка.

Упевненість повертається до нього. Він вірить у чарівну силу цукерок. А Танька цукерки любить. І напевно ж більше, ніж оцього нахабного Стьопика.

Хлопці запалюють по черговій цигарці. Зазвичай вони так і курять — одна за одною, аж поки в голові починає макітритися.

— Виглянь, чи нема нікого, — каже Мітька Федькові. Федько зводиться на ноги й одразу ж злякано присідає, зачинає метушливо озиратися, ніби шукає, куди сховатися, квапливо гасить цигарку, тицяючи нею об шматок цеглини і замість того, щоб закинути її подалі від себе, встромляє в траву й усідається згори. Мітька й собі не гаючись вистрілює сигаретою в бур’яни і починає активно розмахувати долонею перед своїм носом, розганяючи дим.

— Секретутка! — гучно шепоче Федько.

— Сюди йде?

— Дорогою.

Мітька обережно визирає й сердито штурхає Федька під ребра.

— Розстріляти б тебе за панікерство.

Миколка й собі вистромлює голову. І в момент забувши про всяку конспірацію, вистрибує з бур’янів і мчить до жінки, квітчаста сукня якої викликає в нього прилив радості.

— Мамо!

Жінка озирається. Спиняється, дожидаючись малого.

— Ти що тут робиш?

— З хлопцями граюся.

Мама дивиться позад його спини.

— Ви там вогонь палите?

— Нє.

— А чого дим?

— Та то так щось, — недбало відказує хлопчик. — Де ти була?

— У райцентрі.

Райцентр у хлопчика асоціювався з раєм. Баба Мірка любила приказувати, що не може дочекатися, коли потрапить у рай, де ангели будуть доглядати за нею й піклуватися так, як тепер рідний син не піклується. Довго (майже цілу зиму) Миколка думав, що, говорячи про рай, баба Мірка (узимку, поки немає роботи, вона щовечора приходила до них на вечорниці дивитися телевізор, але то тільки так називалося, телевізор її цікавив не більше, ніж кота вишневе варення, просто їй кортіло потеревенити), мала на увазі райцентр, тому райцентр, який раз-у-раз дорослі згадували в розмовах (поїздки до райцентру були рідкісними й небуденними), уявлявся йому таким, яким баба Мірка описувала рай. Тепер-то він знає, що рай і райцентр — два різні місця, однак усе одно йому здається, що коли баба Мірка помре, то опиниться в райцентрі, а мама ось щойно повертається з того раю, про який так мріє їхня стара сусідка.

В одній маминій руці — розбрякла сумка, в іншій — якийсь пакунок: либонь, не дуже важкий, бо мама тримає його, легко підігнувши руку, а на згині ліктя в неї перекинута червона кофта.

— А що ти купила? — Хлопчик намагається зазирнути до маминої сумки.

— Щось купила, — усміхається мама, але до сумки залізти рукою не дозволяє. — Ходімо додому, там покажу.

— Цукерків купила? — не вгаває хлопчик. ― Яких? Чоколадних чи смоктальних? Дай уже…

Але мама не з тих, хто отак одразу поступається.

— А ти був слухняний? Збитків не робив?

— Так. Не робив.

— Що поробляв? Букварика з бабусею читав?

Про буквар хлопчик сьогодні ще й не згадував. Бабуся на щастя, теж.

— Я дідові на пасіці допомагав. — знаходить поважну відмовку.

— Дідусь удома?

— Нє. Поїхав у колгосп.

Узагалі, Миколка збирався ще погратися з хлопцями, та оскільки мама на місці не стоїть, то й він за нею поволі чеберяє, тримаючись за ремінь сумки — вдає, що допомагає нести, а насправді, щоб бути ближче до того, що мама купила для нього, але віддасть тільки вдома. Про хлопців він уже забув, навіть не озирнувся. Звичайно, з хлопцями цікаво, але за мамою він ще більше скучив — відучора не бачилися. Та й заінтригувала вона його тим, що в сумці лежить. І що ж там?! Що таке мама купила?!

Звідціля їхньої хати не видно, точніше, видно, але не ту, в якій вони живуть, а ту, яку дід будує. Вона велика й заступає стару хату. Уже зведено дерев’яні стіни, над ними здіймаються крокви. На причілку прибито «квітку» — знак, що головна робота вже позаду. Як каже дід, ребра вже є, зосталося м’ясо наростити.

— Мамо, а коли ми в нову хату переберемося?

— Не знаю. Як добудуємо, то й переберемося.

— Це дід для мене хату ставить, так?

— Якби для тебе, то, може б, у селі поставив. Де всі люди.

— Не хочу в селі, мені й тут добре, — каже хлопчик.

І добре, що хата дерев’яна, думає він. Хоч Мітька й уважає, що цегляна лучча. Дурний він, той Мітька, хоч і має штани з паском. Дерев’яна стружка так приємно пахне. А дід сказав, як треба буде, то й обмуруємо. То ще й тепліше буде.

—І дідові твоєму тут добре, — мовить мама.

— А тобі? — малий зводить на матір серйозні очі.

—І мені.

Кілька кроків ступають мовчки.

— Мамо, — озивається Миколка. — Ма.

— Що таке?

— А коли в мене крила виростуть?

Мама дивиться на нього докірливим поглядом.

— Що ти знову собі вигадав? У людей не буває крил.

— Бувають, — авторитетно заявляє хлопчик. — Той дядько, що допоміг мені, коли я в Сусів льох провалився, був із крилами.

— Негарно, коли дітки кажуть неправду, — строго зауважує мама. Їй прикро, що син затявся на своєму.

— Я правду кажу.

— Хоч це й безвинна вигадка, — продовжує виховувати мама, — але, якщо таке говорити й наполягати на тому, що це правда — люди зовсім перестануть тобі вірити.

—І хай собі не вірять, — недбало відказує малий.

Маму непокоять не так самі слова, як інтонація сина.

— Не можна зневажати думку людей. Громада — це великий чоловік.

— Кажу ж тобі, що в того дядька були крила, — торочить своє Миколка. — І в діда нашого є.

— Припини, — сварить мама. — Ще тільки дідуся ти в свої фантазії не вплутував.

— Дід сам мені казав.

Хлопчик радий, що нарешті може підпертися авторитетом діда.

— Не вигадуй. Коли він тобі таке казав?

— Сьогодні.

— Не міг він такого казати, — не вірить мама.

— А він казав. От сама спитаєш його.

Мама хитає головою й зітхає.

— Тільки вони дуже маленькі.

— Що?.. — перепитує мама. Вона, либонь, уже поставила крапку на цій темі.

— Крила в діда маленькі.

Мама мовчить.

— А в мене, може, великі виростуть.

Малий дивиться на неї наївними очима, в яких світиться тремка надія на майбутнє, і їй не вистачає рішучості завчасу розчаровувати сина.

— Побачимо, — каже вона й знову всміхається.

Із подвір’я назустріч їм вибігла руда вівчарка.

— О! Знову Козак відірвався! — зраділо вигукнув хлопчик.

Пес гучно гавкнув, привітавши їх, завертів товстим хвостом, лизнув у лице малого, який кинувся до нього, а потім діловито обнюхав сумку, либонь, зачувши в ній щось їстівне.

— Ще один нетерплячий, — каже мама й відводить руку із сумкою.

— Ще один нетерплячий, — повторює Миколка й обома руками відштовхує пса. — Це не для тебе, а для мене.

Зачувши голоси, із дверей хліва визирнула баба.

— Бабо, Козак відірвався! — радісно повідомив хлопчик.

— Не бабай! — насварила його мама. — Скільки тобі повторювати — треба казати «бабця»…

— Бабцю, Козак відірвався! — не міняючи інтонації, виправляється малий.

— Це я його відв’язала, — відказує баба. — Хай трохи Ситникових курей поганяє, бо спасу від них нема. Весь город стовкли…

Мама сідає на лавку й ставить сумку поряд із собою. Відкинувшись назад, спирається спиною на штахетник і випрямляє ноги.

— Ох наморилася я! — Скинула туфлі. — Здається, пухиря на п’яті натерла.

— А Толік де? — запитує баба.

Хлопчик і собі запитально дивиться на маму.

— Де тато?

— У селі зостався, на тракторній бригаді. Мотоцикл поламався — ремонтує.

— А як він поламався? — зацікавлюється Миколка. — Колесо прокололося чи запалення збилося?

— Не знаю, — відповідає мама, а сама думає, розумний у неї син росте: все на льоту схоплює. І, головне, не просто мавпує дорослих, а перебирає в них усе те, що зі смислом.

Баба мовчки йде до хати. Судячи з того, як вона підібрала нижню губу, хлопчик здогадується, що вона невдоволена. Йому теж прикро, що в тата мотоцикл зламався.

— То що ти мені купила? — згадує він про своє. — Давай уже.

— Попроси в бабці ложку.

— Нащо?

— Бо те, що я тобі купила, треба їсти ложкою.

Хлопчик, зачувши це, набурмосився. Новина йому не подобається. Невже мама отак підманула його?

— Риб’ячий жир я не питиму, — каже він, готовий розплакатися.

Мама сміється.

— Риб’ячий жир — це ліки, а я тобі ласощів привезла.

Мабуть, це халва, думає хлопчик. Халву мама змушує його їсти ложкою, хоча пальцями значно смачніше. Він біжить до хати по ложку.

Баба не дуже квапиться виконати його прохання.

— Нащо тобі ложка?

— Мама мені з райцентру привезла щось таке, що його треба їсти ложкою.

— Чайну чи велику? — уточнює баба.

— Велику, — каже хлопчик. Що там із тією чайною монькатися.

—І тарілку візьми, — гукає з двору мама.

—І тарілку, — луною підхоплює Миколка.

Баба виходить слідом за внуком. Малий із прихованим невдоволенням озирається на неї — це ж зараз доведеться її пригощати. Мама обов’язково змусить ділитися.

Мама дістає із сумки півлітрового слоїчка. Крізь скло видніється щось, загорнуте в папір.

— Морозива тобі привезла.

Хлопчикове обличчя освітлюється радістю. Він уже їв морозиво, весною, коли вони з дідом були в лісі на маївці.

— Ура-а! — підстрибує малий, здіймаючи догори ложку.

— Ще горло простудить, — каже баба.

Миколка супиться. Бракувало, щоб баба все зіпсувала.

— Не простудить, — заспокоює мама. — Воно вже так нагрілося, що мало не кипить.

— Не простуджуся, — запевняє бабу хлопчик.

— Добре, що я здогадалася його в слоїк поставити, — каже мама, дістаючи морозиво (на денці слоїка зостається молочна калюжка), розпеленавши вже трохи прим’яту скляночку з шелепучого паперу, ставить її в тарілку. — Пригощайся.

Хлопчик, копирснувши морозиво кінчиком ложки, облизує його.

— Не холодне? — запитує баба.

Миколка заперечливо крутить головою.

— Потроху бери, — повчає баба.

Малий так само мовчки, тільки тепер згідливо, киває.

Біля стінок скляночки й на дні морозиво геть розтало, тільки в центрі тримається грудкою — ця грудка плаває в солодкому молоці й зміщається від кожного дотику ложкою — ніяк не вколупнеш. Хлопчик нагинається над тарілкою і, перехиливши скляночку, швиденько випиває рідке морозиво. І лише після цього озирається на бабу та на матір — чи не сваритимуть? Дорослі, зайняті розмовою, не зауважили його витівки, тому хлопчик удоволено злизує молочні вусики з верхньої губи. Від того, що обійшлося без нотації, Миколка роздобрився.

— Бабо, бабцю, — покликав він. — Дати вам?

— Та їж уже, їж, — відказує баба, але видно: вона задоволена, що внук запропонував їй пригоститися, та ще й першій. — Я вже застара для таких витребеньок.

— А ти будеш? — звертається хлопчик до матері.

— Дякую, іншим разом.

Вони повертаються до розмови про те, що мама бачила на базарі, що збиралася купити й що купила. Дістає відріз тканини. Баба дивиться крізь нього на світло, мне в пучках.

А хлопчик повертається до свого морозива.

— Ще тільки такого й не вистачало! — знагла вражено вигукує мама. — Навіщо ти їси папір?!

Хлопчик учепився зубами в паперову скляночку й намагається відірвати шматок.

— Це не папір, її можна їсти, — каже хлопчик і знову намагається відкусити від скляночки.

— Як будеш таке виробляти, більше не куплю, — погрожує мама. — Де ти бачив, щоб хто посуд їв!

— Як дід купував, то я їв, — сперечається малий.

— То це, певно, вафельна скляночка була, — здогадується мама. — А ця — паперова.

— А чого ця паперова? — капризує малий. — Хочу вафельну…

— Бо якби купила вафельну, то морозиво давно вже витекло би, й ти його навіть не попробував би.

Миколка заспокоюється й залишає неїстівну скляночку.

Мама з бабою йдуть до хати. Зоставшись на самоті, хлопчик в одну мить покінчує з морозивом і задумується, чи не повернутися йому до хлопців. Але відчуває, що трохи притомився. Розморило його на сонці. Полежу хвильку, думає малий. Згортається клубочком на лавці, підмостивши під голову мамину кофту, яку вона забула надворі.

Крізь сон Миколка почув дідів голос. Але хлопчик не одразу пробудився. Дід ще встиг йому приснитися. Малий прокинувся в доброму настрої. Із запитанням на вустах:

— Діду, а де квіти мед беруть?

Але замість діда побачив батька — він сидів на краєчку лавки й, заклавши ногу за ногу, курив.

— А де дід? — здивувався Миколка.

Батько повернувся в його бік.

— О, ти вже встав? — Міцно затягнувся. — Дід? До хати пішов.

— А ти вже не на тракторній бригаді?

— Дід підвіз мене.

— А мотоцикл де?

— Там зостався. Завтра дід одремонтує.

Здається, тато не дуже засмучений поломкою мотоцикла. Навпаки — навіть веселий.

— Що снилося?

Батько підсовується до сина й обіймає його. Хлопчик кліпає ще сонними очима. Замислюється.

— Зима.

— Зима снилася?! — дивується батько.

— Угу. І дванадцять місяців. Вони палили за нашим хлівом вогонь і грілися.

— За це можна й по дупі дістати, — каже батько. — Тільки розбишаки розкладають біля хліва вогонь.

— Я знаю, — киває хлопчик. — Я їм сказав. Але вони сказали, що дід їм дозволив.

— І ти їм повірив? — Батько струсив попіл із цигарки собі на штани й не зауважив цього.

— Дід теж грів біля вогню крила. Тільки не такі маленькі яку нього зараз, а величезні, як у того дядька, що мене з льоху дістав.

Батько розсміявся. Нахилився, щоб поцілувати сина. Обдав різким подихом. Хлопчик подумав, що бджолам цей запах навряд чи сподобався б.

— Тату, а ти мені щось приніс?

— Я? А… Десь у мене було…

Батько став обмацувати й вивертати кишені.

— Десь було…

— Що, тату?

— Зараз-зараз…

Хлопчик терпляче дожидався, і в тому довгому очікуванні вигадував, що би то таке міг приберегти для нього татко, і в побоюванні благально бринів думкою, аби той гостинчик таки знайшовся.

До пасіки поверталися запізнілі бджоли.

Війна як засіб спочинку від життя

Я був солдатом. А досвід усе ж не знімається

разом з уніформою, як і знання про нашу країну

і про самого себе.

Макс Фріш

Колись я мав необережність написати: «Кожному, хто хоче дізнатися про війну, я дозволю себе прооперувати». Я вчинив нерозважливо — ризик цей, можливо, й умотивований, проте невиправданий. А нині я на таке не зважився б, одначе це не означає, що я тепер відмовляюся від своїх слів або хочу забрати їх назад. Ні, якщо й пригадалися вони мені, то тільки тому, що я все ще за них відповідаю.

«Ніколи не думай про війну, — писав Блайс. — Ні до, ні після, ані під час війни».

(Реджинальд Хорейс Блайс — англієць, який вивчав дзен, досягнувши просвітління, писав коментарі до канонічних дзенських текстів, став доктором літератури Токійського університету, був нагороджений японським Почесним Орденом четвертого ступеня.)

Десятиліттями сотні й тисячі дзенських монахів шукають просвітлення, та лише окремим із них удається пережити цей стан. Скільки потрібно часу або що повинно відбуватися з ветеранами Афганської війни в мирний час, аби їм /нам відкрився істинний сенс слів Блайса? Не кажучи вже про те, щоб скористатися його порадою. Химерною порадою Блайса, того самого Блайса, який колись прорік ще й таке: «Зіткнутися лицем до лиця зі смертю — однаково, що пережити просвітління». Поговорити б із ним як дзен-буддист із дзен-буддистом… Чи багато ви здибали просвітлених «афганців»? Хоча це ще не підстава не довіряти Блайсу, позаяк йому йшлося про людей, які шукають просвітлення, а для таких людей стан просвітлення може бути спровокований чим завгодно: несподіваною сентенцією вчителя, ударом палиці виглядом жевріння вугілля, зіткненням зі смертю. Якщо й шукали ми, дев’ятнадцятирічні хлопчаки, щось на війні, то в останню чергу просвітлення. Імовірно, що більшість людей щось переживає, перетнувшися зі смертю, одначе на війні ці переживання нашаровуються одне на одне, притуплюючи й оглушуючи; вони врешті обвалюються на голову, призводячи до моральної контузії, щоб потім остаточно засліпити… Саме так: на війні смерть засліплює людину, а тому війна абсолютно не придатна для дзен-буддиської практики.

Одначе, як і все в житті людини (я не кажу у світі), війна не однозначна (однозначною мені уявляється лише істина, можливо, ще антиістина — ці два полюси, які людина теоретично розрізняє (скуштувавши з дерева пізнання), але практично не здатна їх розщепити й розвести по різних кутках). Заведено думати, що війна — це завжди або-або. Або ти живий, або вбитий. Або твій дух занепав, або вдосконалився. Напрошується алюзія на Гончара з його «Прапороносцями», де, здається, Черниш, каже, що на війні людина або черствіє, або мудрішає (за Блайсом, досягає просвітління). Це може бути правдою, та однаково тільки одним її боком/виявом. Бо грішник, який розкаявся, уже не грішник, а праведник, який згрішив, уже не праведник. Людина плинна й мінлива, а війна — це лише екстремальні обставини, які цю людську плинність і мінливість виявляють сповна, вочевиднюючи й увиразнюючи. Війна — це величезне роздоріжжя, проте все залежить од людини, від глини, від замісу. Когось Бог виліпив як метелика, когось як танка — це ще одна алюзія, цього разу на Гемінґвея.

Однак: «Ніколи не думай про війну: ні до, ні після, ані під час війни».

Пригадую, як наприкінці вісімдесятих, здається, в «Літературній Україні» натрапив на поему-видіння Оксани Забужко «Самогубче дерево», епіграфом до якої вона взяла слова Жана-Поля Сартра: «Якщо я мобілізований на війну, то це моя війна, я винен у ній, і я на неї заслуговую. Я заслуговую на неї передовсім тому, що завжди міг би ухилитися від неї — дезертирувати або покінчити з собою. Якщо я цього не вчинив, отже, я її вибрав…» Епіграф цей мене ошелешив: «Ну нічого собі! — по думалося. — То це я ще й винен!» Ще ніхто не ставив мене перед реальністю настільки жорстко й безкомпромісно. З одного боку, я справді був так вихований (літературою), що мені тільки було давай війну, аби я міг на ній вершити нечувані геройства, до яких мене спонукали всі літературні герої двох шкільних бібліотек. З іншого — зі мною ніхто не радився, кидаючи в цю м’ясорубку, і в мене були всі підстави вважати, що війна вибирає мобілізованого, а не мобілізований обирає війну, що раніше війна приходить до нас, а тоді вже ми йдемо на війну. Я готовий був відповідати лише за власні вчинки, за свою поведінку на цій війні, але не за саму війну. Звичайно, можна було відмахнутися, мовляв, не варто зважати на поетичні розмисли про війну жінки, яка жодним боком до цієї війни не причетна, та й француз у моїй шкурі не був… Мені нелегко було перетрясти себе, перевіяти, подивитися крізь себе на світло, щоб погодитися, визнати, що я — не тільки жертва війни, а й причина. Насамперед — причина. Є над чим замислитися, хіба ні? А Блайс писав: «Ніколи не думай про війну: ні до, ні після, ані під час війни». Ці слова зоставалися б красиво підігнаною сентенцією, дзенським ребусом, безглуздим парадоксом, якби Блайс не підкріпив їх своєю біографією. 1916 року, під час Першої світової війни, коли Блайсові виповнилося вісімнадцять, його призвали до війська, але він оголосив себе пацифістом і свідомим противником війни, за що був ув’язнений до Вормвудської тюрми. Можна ще згадати академіка Сахарова (я з великою повагою ставлюся до його вчинку): цей чоловік самотужки зважився протиставити себе системі й засудив окупацію Афганістану радянськими військами, а для цього потрібно значно більше мужності, ніж для того, щоб упасти на амбразуру дзоту. Утім, тут начебто все закономірно: учений зі світовим ім’ям, інтелектуал, демократ, муж, убілений сивинами мудрості, вчинив те, що й належало вчинити. Можемо тільки подивуватися, чому він виявився єдиним таким, але ми не настільки наївні… По сей день мені не доводилося зустрічати переконаного пацифіста, хоча… здибався мені один хлопчина… Якщо вже я думаю про війну, то мушу згадати й про нього.

Два перші місяці служби я провів у місті Наманган (Узбекистан), у військовій частині топографів. Там були дві роти новобранців — одну набрали в Запорізькій області (звідти й мене призвали), другу — в Одеській. Після присяги запоріжців перевели в «роти», зачисливши до топографів, а мене серед десяти бійців перевили до одеситів, яких готували до Афганістану. Офіційно цього нам не оголошували, однак у приватних розмовах з офіцерами про це казали відверто. Більшість бійців із нетерпінням дожидалася часу відправки (муштра діставала, а романтика бойових дій вабила), проте були й такі хлопці, які боялися й не хотіли до Афганістану. Хтось «косив», усіма правдами й неправдами намагався зачепитися у військовому шпиталі, хтось залучав родичів, щоб відкупитися (хоч це й дивно, але ніхто з тих, кому кортіло побрязкати зброєю, їх не засуджував). Тим несподіванішою, зважаючи на «толерантність», із якою загал ставився до боягузів, була реакція на слова рудого низькорослого хлопчини, який заявив, що не хоче бути гарматним м’ясом. Він був із сусіднього взводу — я не можу тепер пригадати ні його прізвища, ні імені, бо не знав їх тоді; якщо цей хлопець і виділявся чимось раніше, то лише вогнистою чуприною, і враз опинився в центрі уваги. На нього зашипіли, загарчали й заулюлюкали. Відтепер кожен вважав за обов’язок чимось дошкулити бідоласі — зазвичай це робили на словах, але й стусанами іноді не обминали; цькування не мало організованого характеру, але виглядало одностайним, наче кожен зганяв на ньому свою злість або ж квитався за образи, яких завдавали йому (треба знати ту атмосферу, що панує у війську — невелика тюрма зі своїми законами). До нього ставилися настільки вороже, ніби він був першим душманом, на якому вони відпрацьовували агресію, що знадобиться їм у майбутніх боях. Видавалося, мовби хлопець добровільно записався до ізгоїв: він терпів наругу, проте не відрікався від своїх слів. З усього цього булькання й шипіння вирізнялося слово «єврей», що явно ускладнювало ситуацію. Для мене ця графа (здається, п’ята) ніколи не мала значення, я не знаю, чи зустрічалися мені євреї раніше, так само, як і згодом (хіба тоді, коли євреямм самі називалися); Бог поділив людей на нації зовсім не для того, щоб вони за це одні одних переслідували. В Афганістані, «виконуючи інтернаціональний обов’язок», я ще дізнаюся, що таке міжнаціональна ворожнеча, але про — це іншим разом. Що ж до рудого хлопчини, то можна було би подумати, що він такий самий боягуз, як і ті, хто намагаються «злиняти», поки не гаряче, тільки в свій спосіб. Але виявилося, що він не з лякливих…Коли я підійшов до місця, де ми ваксували чоботи, вони вже борюкалися — високий і кремезний Перепьолкін, один із лідерів нашого взводу, з низькорослим рудоволосим хлопцем. Я побачив червоне від напруги (аж ластовиння розчинилося) із затятим і відчуженим виразом обличчя хлопця та розгублене лице Перепьолкіна, який не міг здолати супротивника. Їх не розбороняли, ніхто не бажав позбавляти себе випадкової розваги. Цей хлопчина боровся не просто з Перепьолкіним, а з цілою системою. Я не знаю, як склалася подальша доля рудоволосого (Афганістану йому не вдалося уникнути), сподіваюся, він уцілів; я завжди пам’ятатиму цього хлопця — він дав мені добрий урок, він дав визначення нашій місії; хтось із нас хотів на цю війну потрапити, хтось хотів її уникнути, і лише він єдиний хотів її заперечити й відмінити. Ми керувалися певними почуттями, а він — здоровим глуздом. Цей хлопець належав до когорти Блайса та Сахарова. Буду з вами відвертим: мені ніколи не вдасться зрівнятися з цими людьми, бо якби тепер мене призвали на війну, навряд чи я став би дезертиром, таке вже сформувалося моє розуміння обов’язку, такий у мене склад крові, але я з усіх сил обстоював би і своїх синів, і чужих дітей. Обов’язок перед дітьми вищий за обов’язок перед державою.

У Бродського є цикл віршів, що називається «Вірші про зимову кампанію 1980-го року» — коли він їх писав, то ще не знав, що ця кампанія розтягнеться мало не на десять років. Ось як Бродський оповів про свою реакцію на вторгнення радянських військ до Афганістану: «Не знаю, яка ще зі світових подій справила на мене таке враження. Хоча ніяких жахів по телевізору не показували. Просто я побачив танки, які їхали по якомусь кам’яному плато. І мене вразила думка про те, що Це плато ніяких танків, тракторів, узагалі ніяких залізних коліс раніше не знало. Це було зіткнення на рівні елементів, коли залізо йде проти каменя. Якби показували вбитих чи поранених афганців, то до цього — тут особливо — око людське вже звикло; без трупів і останніх новин немає. В Афганістані відбулося, окрім усього іншого, порушення природного порядку; ось що зводить із розуму, окрім крові. Я тоді, пам’ятаю, три дні не злізав зі стіни. А потім, посеред розмови про вторгнення, раптом подумав: адже російським солдатам які тепер в Афганістані, років дев’ятнадцять-двадцять. Цебто якби я і друзі мої спільно з нашими дамами не поводилися би більш-менш стримано в шістдесяті роки, то, цілком можливо, що й наші діти були би там, серед окупантів. Від цієї думки мені стало тоскно до крайності. І тоді я почав писати ці вірші». Якщо чесно, ці вірші Бродського спочатку не вразили мене чимось особливим, та коли я натрапив на автокоментар, то побачив і тексти, й автора зовсім в іншому світлі. Стало зрозуміло, що це не формальний відгук «на злобу дня», а форма співпричетності: Бродський не захотів залишатися осторонь від цієї події, він знайшов підставу (що його до цього спонукало: склад психіки, совість чи своєрідність того космосу, яким є людина?), щоб переживати ситуацію на рівні особистого. Бродський заявив про свою причетність. Про співпричетність, якої нам, «афганцям», бракувало тоді й бракує тепер. Тодішня країна СРСР відверталася від нас, відмовляючись співпереживати з нами цю війну. Так само нині відвертається Україна. Дивна ситуація склалася в нашому суспільстві: це суспільство нишком пересиділо, як страус, заховавши голову в пісок, перечекало війну й так само тупо, глухо та сліпо реагує на нинішні проблеми ветеранів тієї війни. Для порівняння можемо глянути на суспільство американське: під час війни, яку США вели у В’єтнамі, в Америці, попри ура-патріотичні заклики держави, знайшлися здорові сили, що осудили цю війну, скликаючи мітинги і вдаючись до різних форм боротьби за мир — країною прокочувалися хвилі антивоєнних настроїв, люди вимагали її припинення, закликали юнаків ухилятися від призову (тоді американська армія ще не була професійною); доходило до того, що тим солдатам, які поверталися з війни, плювали в обличчя… Такими були вияви суспільного розуму й совісті. Але як тільки суспільство домоглося свого і війна закінчилася, до ветеранів В’єтнамської війни стали ставитися з повагою, як до героїв. У нас же Афганська війна мовби осторонь пройшла, вона стала справою окремих, яким не пощастило, а для більшості зафіксувалася як фрагмент із теленовин (десь там посеред шахтарів та колгоспників), від якого, за прикладом Бродського, ніхто на стіну лізти не збирався. Якщо й був короткий період за часів СРСР, коли до «афганців» ставилися більш-менш по-людськи, то, знову ж, не тому, що совість пробудилась, а тому, що надійшла команда «згори».

Я розумію, що ми жили в країні (в імперії) з тоталітарним режимом, без свободи слова й свободи совісті, без елементарних прав людини, тому всяке замовчування проблеми певною мірою було політикою. «Одначе, — як стверджував Умберто Еко в есеї „Осмислюючи війну“, — навіть за вибору відходу в тактичне мовчання ситуація війни вимагає, зрештою, щоб про відхід У мовчання було викрикнуто на все горло. Щоб викрикнули, хоча всім ясно, що гучноголошення про мовчання нелогічне, що декларація слабкості здатна бути проявом сили і що жодна рефлексія не звільняє людину від її особистого обов’язку». А обов’язок кожної людини, за Умберто Еко, — стверджувати неможливість війни. Навіть коли їй не видно жодної альтернативи. Він назвав це інтелектуальним обов’язком.

У «Самогубчому дереві» Оксани Забужко йдеться про співпричетність і співпереживання. «Із ким я хліб переломляла — / Того на мені й вина!» А трохи раніше: «Я вас оплакую, хлопці, — тих, що вціліли», оскільки «Кожне убивство — це крок до власного гробу, / Кожне убивство, власне, і є самогубство». У Фолкнера є оповідання «Всі вони мертві, ці старі пілоти». Коментуючи цю назву, автор сказав, що люди, які пройшли війну, в якомусь сенсі справді мертві, фізично вони зношені й непридатні для післявоєнного світу. «Не те, щоб вони відкидали цей новий світ, вони просто не придатні для нього, бо вичерпали себе». Сам Фолкнер не воював, але дуже прагнув, одначе Перша світова закінчилася раніше, ніж він завершив навчання в льотній школі, а коли розпочалася Друга світова, Фолкнер був уже застарий. Якась правда є в словах письменника, але я ніколи цілком не визнаю її, бо добивати мертвих — це такий самий гріх, як і стріляти в живих. Сказане Фолкнером можна продовжити словами Ромена Гарі: «Я терпіти не можу отого вічного ветеранства. Життя на те дано, аби щоразу розпочинати його заново. Я не збираюся, не відмічаю, не запалюю знов. Але це в мені, це і є я. У якомусь сенсі я зостався там, тому не вірю в „людину на всі часи“: своє життя віддаєш лише раз, один-єдиний, навіть якщо вибираєшся звідти живим». А ось що з цього приводу розмірковував Макс Фріш у своєму записнику «Листки з речмішка», який він вів у пору служби у швейцарському війську (Швейцарія не воювала) під Час Другої світової війни: «Солдати і ті, хто зосталися вдома стануть одні перед одними, й потрібні будуть чималі зусилля, щоб між ними не виникла тріщина. Але велика кількість їх, і не гірших з усіх, не захочуть повертатися назад. Що довше це триває, то більше питань ставлять вони самі собі, питань про сенс нашого часу. Вони захочуть повернутися в оновлений світ, але хто їм його надасть? Час пошуків і сумнівів настане знову, щойно ми знімемо наші шинелі. Усі хибні шляхи знову відкриються перед нами. І тільки одинаки знайдуть себе в епоху всезагальних потрясінь, і це, вочевидь, буде єдиним виправданням війни взагалі». А ще раніше за Фолкнера, Гарі й Фріша, не раз уже згадуваний мною Стендаль записав у своєму щоденнику за 1813 рік, після повернення (відступу) з Росії: «Я почуваюся мерцем, я втратив усі свої пристрасті. Здається, старезний дід не може бути холоднішим…»

Навряд чи хтось із українських письменників настільки самозречено заглиблювався в тему Афганської війни, як це зробила Забужко, — я навіть не пам’ятаю таких спроб, — але й її співпереживання (усе-таки відбувається постфактум) у якийсь момент починає нагадувати нарікання жінки: хоч вона й готова ділити вину з чоловіком, але якби він дезертирував або застрелився, то їй би цього не довелося робити. А де вона була, поки стріляти не розпочали, допоки ще чоловік не винен? Хіба ти, сестро, лягала на рейки перед потягом, який віз мене на ту війну, хіба ти прив’язала мене до своєї спідниці? Ні, сестро, ти махала хустинкою з перону…

— Мені здається, ти несправедливий, — каже Дайта. — Забужко єдина не відсторонилася від цієї проблеми..

В тій ситуації вона була такою ж беззахисною, як і ти…

— Можливо, Забужко зі своєю прозірливістю й була беззахисною, а я зі своєю зашореністю — ні, я не належав собі, а отже, мені не було чого втрачати.

— Усе-таки дарма ти її кориш, — Дайта вимовляє слова, наче ліпить їх із хлібного м’якуша. — Хіба не вона допомогла тобі позбутися шор?

— Я не корю. Я вже казав, що суддівське місце — не моє. — Заспокійливо погладжую долонею мишку. — Я лише проти того, щоб ділитися виною. Навіщо безвинному брати на себе чужу вину? Хіба для того, аби звільнитися від власної.

Хтось схвалював війну і йшов воювати; хтось не погоджувався з війною й однаково йшов воювати; хтось погоджувався з війною, одначе не поспішав узяти в ній участь; хтось не схвалював війни, проте й протестувати не зважувався; хтось…

— Брати на себе чужу вину — спосіб пом’якшити власну.

«Я не жалкую, що служив у війську, — писав Макс Фрішиу „Солдатській книжці“, — але я пошкодував би про це, якби служив у війську не рядовим». Ці слова одразу ж викликають у пам’яті пісню Окуджави: «Как славно быть ни в чем не виноватым — / совсем простым солдатом. / А если что не так — не наше дело, / как говорится, Родина велела». Ці рядки я взяв епіграфом до своєї повісті «Прокляття» (писалася вона приблизно в той самий час, що й «Самогубче дерево» Оксани Забужко): 1992 року повість було надруковано, однак епіграф чомусь зняли.

Моє військове звання — рядовий.

Якби я дослужився до генерала, то мусив би застрелитися.

Оце й усі переваги рядового.

Не думаю, що знайдеться такий рядовий, якому вдасться насвистати пісеньку Окуджави й не сфальшивити.

І знову Макс Фріш: «Головний спогад — це те, як військовий мундир віднімає в нас совість, і ніхто її як совість не сприймає». Дивний чоловік цей Макс Фріш, якийсь однополюсний. Скидається на те, що він просто зводить рахунок з військовими. Інакше мав би продовжити: однак усе, що робить безсовісний чоловік у військовому мундирі, він робить із благословення людей у цивільному. Люди в цивільному, такі ж безсовісні кастрати, як і люди у військовому, тільки Й того, що військові не завдають собі клопоту приховувати цей ґандж (радше козиряють ним яко достоїнством), натомість цивільні, прагнучи видаватися повноцінними, запасаються протезами.

Дайта хитає головою.

— Мені здається, ти несправедливий.

Звичайно, несправедливий.

І Дайта, якщо й не зрозуміє, то пробачить. А Забужко якщо й не пробачить, то зрозуміє.

Долоня, що лежала на мишці, спітніла. Витираю її об штани.

Ніцшевський Заратустра казав, що чоловіка треба виховувати для війни, а жінку — для відпочинку воїна.

Колись доволі давно мені трапилося фантастичне оповідання (не пригадую ні його назви, ні імені автора), у якому йшлося про самітника-сапера: він розміновував якусь безлюдну територію, напхану мінами (залишки недавньої війни), — здається, в нього раніше були колеги, але, оскільки більшість мін облаштовували пастками, то рано чи пізно сапери підривалися, і зостався лише цей самітник сапер-ас, якому вдавалося розгадувати всі хитромудрі пастки, тобто розміновування стало справою його життя. Напевно, він добряче втомився, однак це був шлях воїна. Якогось дня в долині, в якій сапер знешкоджував міни, йому зустрілася жінка, яка дивом вижила в цій веремії. Він привів її до свого помешкання, і тепер, коли сапер ішов виконувати свою небезпечну роботу, то знав, що вдома на нього дожидається кохана. Звичайно, він у неї закохався… Тепер у нього з’явився додатковий сенс, жінка надихала його… Сапер завжди виявлявся вправнішим і хитрішим від тих, хто розставляв мінні пастки…

Я замовкаю.

—І що? — не терпиться Дайті.

Якби я курив, то мав би зараз потягнутися до пачки по сигарету.

— У якийсь момент він зрозумів, що попався… Та було вже пізно.

— Він підірвався?

Я киваю.

— А жінка?

— Жінка й була тією міною-пасткою, на якій він підірвався.

Дайта хмурить чоло.

— Мені ця алегорія не сподобалася.

Стенаю плечем.

— Якби цю історію переповів Олександр Грін, то вона могла би видатися доволі романтичною, а закінчувалася б так: вони кохалися, жили довго й щасливо і померли в один день.

— А якби цю історію переповіла жінка, та ще — феміністка…

Здіймаю над головою руки.

— Здаюсь.

Хоч би що там казав Заратустра, а останнє слово завжди за жінкою.

— Признайся, що ти сам щойно вигадав цей шовіністичний сюжетик, — наполягає Дайта.

Я сміюся.

— Ні, справді — колись прочитав.

—І яка ж мораль цього оповідання?

— Воїн не повинен розслаблятися. Інакше його спіткає ганебна смерть у ліжку з жінкою. А почесна лише смерть у бою.

Перемовляємося ми напівжартома, однак обличчям Дайти ковзає прозора тінь занепокоєння.

— Але ж ти… так не думаєш, правда?

Вона хотіла сказати: «Але ж ти не воїн».

Я розумію її тривогу.

— Не думаю. Але такі думки для мене не позбавлені сенсу, — відповідаю. З усмішкою спостерігаючи за її хвилинним спантеличенням (будь-яку жінку може вразити саме лише припущення, що чоловік у ліжку з нею мріє про поле бою). — Якщо тебе це заспокоїть, то я — поет.

У щоденнику «Моє оголене серце» Шарль Бодлер писав:«Священик, воїн, поет. <…> Усі інші — платники податків, виконувачі повинностей, народжені для конюшні, цебто для так званих професій». Отак категорично. А через кілька сторінок повертається до цієї думки: «Серед людей тільки поет, священик і воїн наділені величністю. Один співає, другий благословляє, третій жертвує іншими й собою. Усі решта створені для батога».

— Хоча, насправді, мені ближча філософія монаха, який за певних обставин може приміряти на себе роль то воїна то й поета, а в мирний час їх латентно в собі поєднувати.

Дайта пильно дивиться на мене і, либонь, вирішує, що я її «розвожу».

— Якщо тобі кортить облачитися в чернечу рясу — я не маю нічого проти.

Вона виходить.

Відкидаюся на спинку крісла. У комп’ютері заспокійливо гуде вентилятор.

Перше, що чекає чоловіка на Шляху воїна, — роздоріжжя.

Воїн воїнові не рівня.

Ось апостол Павло в посланні до Тимотея настановляв: «Отож, перенось труди й ти, як добрий воїн Христа Ісуса». А в посланні до филип’ян звертався до воїнів Христових: «Одягніться в повну зброю Божу… <…> Стійте, отже, підперезавши правдою стегна ваші, вдягнувшись у броню справедливості».

А ось що рекомендує воїнові-самураєві «Кодекс Бусідо»: «Якщо ти народився в сім’ї воїна, то повинен думати про те, як схопити довгий і короткий мечі й загинути».

Чимало потрудився і Карлос Кастанеда, створюючи власну філософію воїна: «Коли воїн досягнув терпіння, він на шляху до своєї волі Він знає, як жити. Його смерть сидить поряд із ним на його циновці. Вони друзі. Смерть загадково радить йому, як варіювати обставини і як жити стратегічно. І воїн жде. Я сказав би, що він учиться без усякого поспіху, оскільки знає, що він жде на свою волю».

Слідом за ним Пауло Коельо, не бажаючи пасти задніх, також узявся популяризувати місію воїна: «Воїн світла усміхається, але не робить спроби знову відчути те, що відчував раніше. Він змінюється — і хоче, щоб почуття супроводжували його на цьому новому шляху».

Воїн воїнові не рівня.

Є воїн-витязь (індивідуум), який свідомо обирає власну місію, а є воїн-солдат (один із ряду), який виконує чужу волю Витязь керується й надихається філософією, а солдат підпорядкований ідеології.

Спільним для витязя й солдата є героїзм.

У легендах і міфах витязь-герой утілює собою рідкісну, екстраординарну істоту. Проте в ідеології імперії, за яку нам повелося воювати, героїзм був нормою. Нічого іншого від солдата не чекали. Солдат міг бігати в «самоволку», міг красти й псувати армійський інвентар, міг регулярно обпиватися одеколоном (усім, що горить) чи обкурюватися якимсь зіллям, узагалі забити на службу, але в потрібний момент його героїзм зазвичай «вистрілював»: радянський солдат робив те, для чого, власне, його й забрали до війська. Радянський солдат брав не вишколеністю, а витривалістю, яку він виявляв через відсутність альтернативи. Не знаю, можливо, й були якісь «елітні підрозділи», де все було інакше. Я не проводив спеціальних досліджень, однак мій власний досвід аж ніяк не винятковий, він підкріплений досвідом багатьох інших «афганців», із якими мені довелося спілкуватися опісля. У мене немає підстав очорнювати тодішню дійсність, але я не знаю й причини, заради якої мав би корегувати цю дійсність на догоду усталеній думці. Джордж Орвелл писав: «Сам жах армійського існування (кожен, хто був солдатом, зрозуміє, що я маю на увазі, кажучи про повсякчасний жах цього існування) зостається, взагалі-то, одним і тим самим, хоч би на яку війну ти потрапив». Здається, він добровольцем воював в Іспанії, був істинним воїном-інтернаціоналістом. У чому ж полягав цей «жах армійського існування»? Про це багато може розповісти кожен чоловік, який служив у війську, навіть якщо те військо на той час не брало участі в жодній війні. Знову ж таки, не буду узагальнювати, говоритиму лише про те, що відбувалося в моєму третьому батальйоні. Не вдаватимуся в психологічні тонкощі армійських стосунків, проте скажу, що найактуальнішими виявилися дві проблеми: проблема стосунків між призовами (сюрприз для новобранців, оскільки в Союзі побутував міф про відсутність дідівщини в Афганістані) те проблема міжнаціональних стосунків. Од першої страждали. звичайно, «молоді». Солдати в батальйоні поділялися на «дідів» (вони прослужили півтора року, з них близько року в Афганістані) і на «молодих» (до них належали два призови — травневий і жовтневий, між якими відмінностей не робили; травневі потрапили в Афганістан після «учебок» і на ту пору відслужили вісім місяців, а в жовтневих за душею був лише курс молодого бійця й два з хвостиком місяці акуратно закреслені в кишеньковому календарику). Наші «діди» півтора року ходили в «молодих», і тепер, коли їхні «діди» пішли на дембель, а на заміну їм прибули ми, вони не на жарт дали собі волю. Мені пощастило, мене зарахували до окремого зенітно-ракетного взводу (неповний штат якого складався з п’ятнадцятибійців), який мешкав в одному наметі з окремим гранатометним взводом (близько двадцяти бійців). Цебто колектив наш не був численним і, що головне, не багатонаціональним, серед «дідів» — двоє узбеків, таджик та інгуш, решта — українці й росіяни. Зате серед «молодих» переважали інородці. Жоден азіат або кавказець не стане шугати земляка, — навпаки, він ним опікується й захищає. А відтак українцеві (до речі, які росіянинові) просто нікого більше припахати, окрім свого «земєлі». Та це окрема тема. Уся важка й брудна (взагалі, будь-яка) робота діставалася «молодим», на чатах стояли тільки «молоді»; взводний віддавав наказ, «молоді» його виконували, а «діди» пильнували, щоб «молодим» служба медом не здавалася. Для них це був основний спосіб розважитися. Діставалося нам добряче, проте надмірною жорстокістю наші «діди» не відзначалися. Безперечно, це було приниження, але приниження особистості — наріжний камінь кожної армії, де колективне ставиться вище за індивідуальне, тож потрібно було зібратися з терпінням і пережити цей чорний період. Лише двоє «молодих» не прижилися в нашому наметі: кабардинця Володю, випризвідника бійки «молодих» із «дідами», перевели від гріха подалі в дев’яту роту до земляків, позаяк він не бажав змиритися й грозився зарізати геть усіх «дідів»; інший салага підірвався на запалі, покалічивши собі руки та лице. На їх місце перевели до нас Мельника та Ігнатенка (обоє — травневі): цих двох у якійсь із рот так зашугали, що вони втекли в гори. Таке з «молодими» траплялося раз-у-раз; траплялося й гірше: замполіт батальйону, якого позаочі кликали Бульдогом (старлей Плашков, взводний гранатометного взводу, про нього відгукувався так: «Я — офіцер, проте ще ніколи від нього жодного доброго слова не чув. На що тоді солдат може сподіватися?») політзаняттях (нас зрідка збирали, щоб «промити мізки») доводив до нашого відома з профілактичною метою різні «чепе» (чомусь він узяв на озброєння методу виховання, що цілковито базувалася на негативних прикладах), які регулярно відбувалися на теренах обмеженого контингенту, аби застерегти нас від подібного. Так ось, цей капітан Бульдог оповідав про те, як із якоїсь частини втік цілий взвод озброєних новобранців: вони засіли на сопці й чинили збройний опір усім, хто до них потикався. І хоча замполіт був офіційним речником системи, за правдивість наданої ним інформації я не беруся ручатись, оскільки Бульдог виявляв схильність до емоційних перебільшень: коли в першому батальйоні троє чи четверо бійців застрелили якогось безвинного дідуся та зґвалтували маленьку дівчинку, то замполіт цілком серйозно запевняв, що цих негідників розстріляють перед строєм у нас на очах, що, в принципі, з часів Великої Вітчизняної не практикувалося. Коли хтось із «молодих» не витримував і «рвав кігті», батальйон піднімали по тривозі, і рушали ми прочісувати довколишню місцевість. Зазвичай ці походи увінчувалися успіхом. Мельнику та Ігнатенку теж пощастило, їх гарненько виловили й спровадили до нас на перевиховання. Недарма взводний ЗРВ (зенітно-ракетного взводу), прапорщик Бледьонов запевняв, що стрілки-зенітники (зрозуміло, що й гранатометники; позаяк авіацією душмани не обзавелися, то нам, зенітникам, доводилося мати справу з тією самою зброєю, що й гранатометники; тривалий час я взагалі не знав, до якого взводу мене офіційно приписали, всюди ми виступали як єдиний підрозділ) — це інтелігенція піхоти. Пізніше з Андрієм Ігнатенком ми не те, щоб здружилися (на цій війні в мене не було друзів), але досить тісно, пліч-о-пліч тягнули лямку служби — нас навіть підстрелили одночасно: спочатку мене в хребет, а біля мене — його в голову. Слабкодухості не пробачали, з Андрія ще довго кепкували, нагадуючи про втечу. Я ніколи не запитував, які такі знущання змусили його зважитися на цей ризикований крок. Можна собі уявити, яким великим і конкретним був страх перед «своїми», якщо він поступився страхові перед поки що міфічним ворогом. Загалом же в нашому інтеліґентному підрозділі обходилося без ексцесів.

Як виявилося пізніше, у ротах такої ідилії не спостерігалося. У ташкентському шпиталі мені зустрівся однополчанин, із яким ми перетиналися кілька разів у бригаді. Вигляд він тоді мав зашуганого чмошника: хабе засмальцьовані морда не вмита, погляд зацькований. До шпиталю потрапив підвернувши собі на виїзді шию, на якій тепер носив щось схоже на фрагмент скафандра космонавта. Служив цей «космонавт» у восьмій роті, якою верховодили казахи на чолі зі старшиною роти. Аби полегшити собі життя, офіцери призначали на сержантські посади не тих спеців, які прибували з «учебок», а справжніх лідерів, які мали реальну владу. Отже, старшиною восьмої роти був солдатом строкової служби — головним їхнім «дідом». Думаю, що підлеглі боялися його більше, ніж командира роти. Влада ротного мала певні рамки й дуже мало важелів, натомість влада старшини була необмеженою. Я знав цього хлопця не лише з чужих слів: він мав широкі плечі, медаль «За відвагу» і силу-силенну сивого волосся в смоляній чуприні. У пору, коли наш батальйон стояв на охороні аеродрому, в мене з цим старшиною виник конфлікт, після якого я боявся, що казахи мене живим у землю закопають. «Молодих» у восьмій роті настільки шугали, що вони навіть у наметах не жили і їсти разом із ротою не ходили — ночували на БМП (бойова машина піхоти) в машинному парку, крали на пекарні хліб… Якийсь жалісливий прапорщик часом приносив їм харчі з похідної кухні. «А сам він, — казав боєць восьмої роти про свого старшину, — якщо на роту видавали два трилітрові слоїки маринованих огірків — одного забирав собі».

Поділ на призови не був визначальним, гуртувалися здебільша за національною приналежністю. Найупевненіше й найпривільніше почувалася нація, що переважала чисельно. Утім, сказане вище на кавказців та українців не поширювалося. У дев’ятій роті кавказців було не більш ніж десятеро (вони навіть не належали до однієї нації — кістяк утворювали чечени, до них примикали кабардинці тощо, і вони не були «дідами»), проте ці десять бійців контролювали всю роту. Щодо українців, то їх у батальйоні назбирувалося достатньо, щоб «визначати погоду», одначе чисельність українців у третьому батальйоні за жодних обставин не здатна була перерости в силу. Щодо цього українці — доволі дивний народ. Під дембель «діди»-українці з наших двох взводів утрапили в халепу: «молоді» узбеки, заручившись підтримкою узбеків усього батальйону, взялися активно їх шугати. Як я вже казав, українців у батальйоні було достатньо, щоб дати гідну відсіч будь-кому, проте українці й у мирний час не надто дружні, а коли вже сусідові б’ють морду (а тебе ще не чіпають і, може, й не зачеплять), то українець традиційно відступає на безпечну відстань — не тому, що боязкіший од узбека, а тому, що не впевнений (ну, жодних підстав не має для думки, що той українець, якого зараз б’ють і якому він як земляку в принципі готовий прийти на допомогу, якби тільки знав, що той потім також заступиться за нього, та оскільки йому достоту відомо — зрештою, перевірено це лише тими, кого б’ють, а кожного українця бодай раз били чужі люди на очах інших українців, відтак і сформулювалася ця аксіома, яку жоден українець, який спостерігав за побиттям земляка, не взявся спростувати), що той не зробить цього, тому й не прийде він йому на виручку. Українці батальйону так і відреагували. Либонь, така реакція відпрацьовувалася впродовж усієї історії нашої нації. А в інших як? Не братиму малих кавказьких народів, де всі між собою родичаються й стоять один за одного горою. Скажімо, якщо узбек (а нація їхня зовсім немаленька) дізнається, що в іншому кутку бригади є інший узбек, його земляк (хоча би з однієї області, а якщо з одного району, то це вже взагалі ніби родичі), то він обов’язково його розшукає, вони зустрінуться, контактуватимуть, стануть один одному опорою — у них це в крові. А коли українець випадково натрапить на близького земляка в умовах жорсткої дійсності (а ви пам’ятаєте, що українці в батальйоні не королювали), він обмежиться якимсь запитанням, кивне головою, якщо це щирий українець, то обов’язково щось пообіцяє — і все, а наступної зустрічі він може привітатися, а може й промовчати (я не перебільшую), а щоб іти кудись та шукати земляка — в українця чомусь немає такої потреби, українець дуже легко може прожити без іншого українця. Серед «дідів» батальйону було кілька волиняків, але не всі вони навіть до мене призналися, позаяк сала я не роздавав, а опікати їм мене — собі ж дорожче. У восьмій роті служив хлопець, із яким ми два роки ходили до однієї школи, він був на клас старшим. Ми не були знайомі, зналися лише візуально. Ні він до мене не підійшов, ні я до нього Звуть його Михайло. Нині ми спілкуємося. Лише зиск міг нагадати українцеві про солідарність із земляками. Скажімо «діди»-українці з мого підрозділу (було кілька таких окремих пропозицій): кожен із них підходив і пропонував мені віддавати свою солдатську зарплату (виплачували рядовим, здається, дев’ять чеків і двадцять копійок) не комусь, а саме йому, як земляк землякові, — однаково, мовляв, бабаї заберуть. Мушу зізнатися, що і я був цілковито позбавлений земляцького сентименту: мені було абсолютно байдуже, кому дістануться мої чеки. Ось така ментальність. Задля справедливості обмовлюся, що й в інших націй трапляються негативні приклади щодо цієї теми, а українці часом можуть дивувати своєю єдністю та міццю.

Бригада складалася з трьох мотострілкових батальйонів та одного десантно-штурмового (ДШБ). ДШБ мало не весь поголовно складався з українців, до того ж, це були українці-західняки. Навіть стройову пісню вони співали українську: «Маруся — раз, два, три — калина…». Якось я ще з кількома хлопцями втрапив до них на гауптвахту, де дізнався, що якщо українців дуже багато, якщо вони при владі й силі, то здатні мордувати народ ні трохи не гірше від наших братніх середньоазіатів.

Стикаємося зі Славком Царатіним посеред приміщення караулки, обидва з віниками. Вигляд у Славка зашуганий до краю.

— Тебе вже били? — пошепки запитує він.

— Ще ні, — відповідаю.

Я вчасно зорієнтувався й перейшов на рідну мову, аби штурмовики впізнали в мені земляка. А Славко не здогадався. Він зовсім недавно прибув із Союзу, його плющило з усіх боків, хоч як він старався, проте не встигав передбачити, звідкіля наступна «звіздюлина» вилетить, але знав уже напевно, що вилетить вона обов’язково. Були ми зі Славком з одного взводу й із одного призову. Тільки він опинився в ролі «молодого» і не обстріляного, а я, після того, як наші «діди» демобілізувалися, вже належав до касти випробуваних у справі «стариків» і на цю пору в своєму батальйоні почувався досить привільно. Я вшив свої штани (статутом це було суворо заборонено, це був привілей «дідів»), ще до того, як наші «діди» звільнилися, ще раніше зігнув бляху й попустив камінь (хто служив, той знає всі ці солдатські «прибамбаси», які мають свідчити про найвищий армійський статус) так, що бляха в мене теліпалася нижче від живота. Але, втрапивши на «губу», ми зі Славком опинилися в однакових умовах. Штурмовики чіплялися до кожної дрібниці. Їхній «прапор» розігнув об бетонну долівку мою бляху, і ременя мені довелося тугіше затягнути, але, на щастя, відбувся я лише моральним приниженням, до фізичного не дійшло. Головний штурмовик (мабуть, він виконував роль помічника начальника караулу, бо крім автомата, на поясі в нього бовталася кобура з пістолетом), квадратний хлопака (якби йому докинути років двадцять-тридцять, доліпити вуса та встромити межи зуби люльку, то він геть чисто був би схожим на Тараса Бульбу після того, як його зрадив молодший син) і нахабною й невдоволеною фізією похмуро нарікав:

— Що за херня? Нема навіть кому «звіздюлєй» виписати!

Солдатський лексикон складається переважно з нецензурних слів, тому дуже важко описати військо літературною мовою. Як і всі мої ровесники, із самого дитинства я матюкався, але в армійському житті лайливі слова домінували, і я так привчився до них, що звичайні пристойні слова втратили для мене вагу, дійшло до того (уже серед цивільних), що коли я не заматюкався, то просто не знав, що казати. Вилікувала мене від цього жінка, яку я зустрів і заради якої вирішив змінитися. Я перестав уживати лайливі слова, ніколи до них не повертався і тепер не хотілося б, тому мова моя доволі приблизна.

А лихо скоїлося таке, що в руки їм утрапили мало не всі українці. Я, Славко, якийсь хлопчина з Харківської області (коли треба, а це був саме той момент, східняки можуть балакати чистою українською мовою значно краще від західників), потім — Васька, Славків кореш, із Вінницької області (за національністю росіянин, але про це делікатно промовчав), Ще хтось… Недозрілий Бульба так щиро бідкався і так мало привітності світилося в його очах, спрямованих на нас, що брали сумніви, чи не відступиться він зараз від власних національних пріоритетів.

Урешті-решт, Славкові пощастило більше: знайшовся серед штурмовиків земляк зі Львівської області, який забрав у начальника караулу Славків військовий квиток і відпустив його на волю, а я зостався приводити до ладу територію та приміщення караулки, оскільки волиняка серед караульних не виявилося. Серед штурмовиків панував яскраво виразу, ний український самостійницький дух. Коли до нас приставили нового вартового, я, не чекаючи, поки він огріє мене знічев’я прикладом, поквапився зав’язати з ним розмову, аби він знав, що має справу із земляком. На моє запитання з якого краю він родом, вартовий із гордістю та пафосом відповів, що зі славних бандерівських місць. Зі львівським я вже познайомився, волиняків не було, я навмання уточнив:

—Із Рівненської області?

Вартовий зиркнув на мене здивовано:

— Як здогадався?

Стенаю плечем, мовляв, це ж очевидно: його геройський вигляд підказав.

— А я — із Волинської.

І попри це я ще довго чекав на офіційне звільнення, не без душевного здригання спостерігаючи, як земляки-штурмовики мордують здоровенного — під два метри — азербайджанця. Це був «дід» із нашого батальйону (наші «діди» вже вдома горілку пили, а в ротах ще окремі зосталися — дехто змушений був переслужити два-три й більше місяців), здається, з мінбатареї. Я знав його лише візуально, на нього неможливо було не звернути увагу; виділявся азер не лише на зріст, а й розкішними вусами та бакенбардами. Не знаю, які порядки були в мінбатареї, але такі вуса й такі баки треба було мати право носити, хоча (сам я того з військового статуту не вичитав) казали, що в армії представникам народів, для яких вуса вважаються виявом чоловічої та національної гідності, дозволено їх запускати, однак, не думаю, що статут мав на увазі такі вуса (а до того ж баки), які випестив азер: із такою рослинністю на лиці він і в цивільному житті в чоловічому товаристві не загубився б, про таких колись казали: стиляга. Коротше кажучи, статут статутом, а все залежить від командира. Нашому ж комбригові чомусь не подобалися чоловічі обличчя, порослі волоссям, навіть нашому взводному Бледьонову він наказав зголити вуса, і той мусив відмазуватися, що начебто вуса в нього прикривають там після поранення. Я веду до того, що перед комбригом Азербайджанцеві якось удалося відстояти предмет своєї гордості але спіткало його лихо потрапити на «губу», коли там господарювали хлопці з ДШБ, який долею випадку був сформований із щирих українців, а українські чоловіки, як відомо, хоча й носять вуса, але суто з особистих уподобань, а не з причини національної традиції. Отож, що не вдалося комбригу, те легко й не без задоволення здійснили штурмовики…

Але я відволікся, забігши наперед. Поки що наші «діди»-українці, аби не вибиратися на дембель усю дорогу на копняках, звернулися до земляків із ДШБ, а ті не змусили себе довго просити. Якоїсь ночі відбулася величезна бійка між українцями із ДШБ та узбеками нашого батальйону. У тому, що хлопці залучили для «розборки» третю силу, не було нічого ганебного, це була звичайна практика, проте феноменальність цієї історії в тому, що не тільки решта українців третього батальйону не піднялася разом із штурмовиками проти узбеків, а й наші стражденні «діди»-українці, через яких, власне, й здійнялася вся ця колотнеча, також не поткнули носа на «розбор», а відсиджувалися в наметі, дожидаючись, чим усе закінчиться. А бійка, на щастя, завершилася без жертв і каліцтв. Офіцери акуратненько постріляли з автоматів понад головами забіяк і успішно їх розігнали. Зазвичай такі історії закінчувалися трагічніше.

Національностей у батальйоні було чимало, і жодна з них не зживалася мирно з іншою. Але чомусь найчастіше спалахували сутички між казахами й туркменами. Ні з того ні з сього піднімають батальйон по тривозі. То туркмен штрикнув штик-ножем казаха (казах цей був доволі примітним, мабуть, найтовстіший у батальйоні, така собі не дуже висока, але широчезна тумба, і характер мав — не подарунок, батальйонне начальство «ліберальничало», більшість провин солдатам сходила з рук, треба було дуже відзначитися, аби тебе офіційно покарали, а цього типа, пам’ятаю, тоді, коли в бригаді ще гаубвахти не було, за якесь порушення тримали в ямі), як виявилося пізніше, рану завдав несерйозну, але казахи, бажаючи помститися туркменові, кинулися його переслідувати й загнали в річку Кабул, що протікала неподалік, і той сплавився униз за течією. Батальйон прочесав територію ― туркмена знайшли, теж живого-здорового. Іншого разу іншому туркменові в нічній бійці казахи проломили череп шкворнем, що з’єднує танкові траки. Навіть у разі каліцтва не пам’ятаю щоб когось із винуватців притягнули до відповідальності. Жертви цих інцидентів списували на війну. Воно й зрозуміло: почни шукати винних — кінця-краю не буде… Стільки тих винних. Так і до себе доберешся. І до Кремля. Бо вже тоді було очевидно, що війна ця на фіг нікому не потрібна.

Найвідчутніше загострювалися конфлікти між призовами та націями тоді, коли батальйон стояв у бригаді. Від отієї, здавалося, повічної замкнутості в просторі й загубленості в часі, відрізаності від цивілізації, від нелюдських умов, від фізичної напруги та морального гніту, від тупої роботи або вимушеної бездіяльності «рвало дах» не лише в рядових бійців, айв офіцерів. Вважалося, що в бригаді ми відпочиваємо від війни. А насправді війна була перепочинком від бригадної затхлості. Ми гризлися як звірі в клітці. Можливо, людство для того й придумало війну, щоб відпочивати від життя. Бригадний побут принижував. Геть усіх. А війна вивищувала. На виїздах усі життєві проблеми відступали на задній план. І життя, і смерть солдата починали набувати сенсу. Бо не було смислу жити солдатові так, як ми жили в бригаді. І помирати не було сенсу. Бо не було за що. Це була би марна смерть. А війна розставляла все на свої місця. Цінність життя врівноважувалася цінністю смерті. Війна нас ріднила. Війна привносила ідею. Ця ідея надавала вчинкам благородності. Будь-який батальйонний чмошник міг зрівнятися в героїзмі з кожним батальйонним авторитетом. Героїзм на цій війні давався найлегше. Може, тому Й не надто часто відзначався. Героїзм був нормою.

Замислено сиджу, втупившись у згаслий екран монітора.

Блайс може не думати про війну: ні до, ні під час, ні після неї.

Бо він на ній не був.

А я від цього не вільний.

Ангел-охоронець

Ангел-охоронець… ми потребуємо його постійно.

Він із нами в дитинстві, ми виростаємо з ним,

ми покладаємося на нього — і при цьому це лише

примарне, те, що нас оберігає, що відділяє від

жахливого, від безнадійного…

Макс Фріш

Хлопчик ішов по снігу, не залишаючи за собою слідів.

Хурделиця замітала не тільки сліди, загорнутий у щільну снігову завію (завіса з рухливих сердитих сніжинок спадала прямо на очі, заступаючи собою весь світ) дітвак уже майже злився з поверхнею поля, з кожним кроком він дедалі глибше погрузав у замети й пересувався щоразу повільніше. Врешті, взагалі неможливо було визначити, рухається він чи топчеться на місці. Аж ось хлопчик перечепився й упав.

— Ху! — видихнув, збиваючи рукою в зеленій рукавичці з обличчя сніг. — Перепочину трохи.

Звів голову, повів поглядом убік, сфокусувавшись на чомусь невидимому.

— Дядьку, ви не знаєте, до Зарівного ще далеко?

Той, до кого він звернувся, мав би від несподіванки здригнутися, але він тільки зітхнув і подумав: «Із цим малим суцільна морока».

Справді, нелегко мати справу з дитиною, якій якимсь чином вдається бачити свого ангела-охоронця. Люди не надто зіркі, вони не бачать навіть очевидного. Бачити ж невидиме здатні лише обрані. У чому обраність цього малого — ангел-охоронець не знав.

Ангел повторно зітхнув.

Кажучи по-людськи, йому не щастило.

Якби люди самостійно вибирали для себе ангелів-охоронців, зважаючи на їхній послужний список, від нього відхрещувалися б, як од лихої сили. Такої репутації навіть ангелу смерті не побажаєш. Мало хто з його підопічних діждав природної кончини на старості літ: вони помирали від хвороб, гинули в катастрофах, власноруч укорочували собі віку… Якби ж тільки тіла, а то й душі, душі запропадали. І всі вони на його сумлінні. Кожна з цих запропащених душ — поразка ангела-охоронця. Його поразка…

Саме тут ангела підстерігав сумнів: а чи не є оця самокритика, що дедалі виразніше переростає в патологічну форму самоїдства, всі ці гіперболізовані докори сумління виявом гордині? Хіба він, не приймаючи трагічної долі своїх підопічних, не протестує проти Господньої волі? Надто по-людськи він мислить, дуже вже зациклився на матеріальному. Тому зумисне перебільшує свою особисту вину, наголошуючи саме на дочасній тілесній смерті, тоді як його головне завдання — вберегти душу, з яким він, якщо вже бути чесним до кінця, — доволі непогано справляється. Попри те, що тісні ті двері й вузька та дорога, що веде до життя, і мало людей їх знаходять, багатьох своїх підопічних він таки навернув до Бога. Із деким це трапилося в останній момент життя: ангел-охоронець зробив усе можливе, аби розтягнути передсмертну мить настільки, щоб вони встигли озирнутися на своє життя і, осмисливши його, розкаятися. Потрібно визнати: ангел-охоронець був не з тих, хто вміє тішиться й підбадьорюватися своїми перемогами, він належав до тих, які безперестанку повертається до своїх поразок, повторно переживаючи їх, і гризуться тим, що неможливо змінити. Там, де інший сказав би: на все воля Господня, він намагався осягнути логіку Божого промислу. Одначе для ангела збагнути, чому добра людина живе в злиднях та хворобах, а лихий чоловік — у багатстві та щасті, чому праведник помирає дочасно, а грішник празникує до глибокої старості, було майже так само неможливо, як і для людини. Позаяк знання ангела, хоча й перевершує знання людини, проте також часткове.

Ангел-охоронець знову зітхнув.

Його віддих зігрівав хлопчика.

— Не сиди на снігу, простудишся, — мовив до малого.

Той притулив рукавичку до носа й потер щоки.

― Чого ті сніжинки такі лихі? Кусаються, як дідові бджоли.

— Мороз, — коротко кинув ангел.

Хлопчик шморгнув носом, кліпаючи засніженими віями, й діловито поцікавився:

— А у вас крила завжди такі білі чи то снігу нападало?

Ангел-охоронець озирнувся через плече, скосивши око собі за спину. Хотів сказати, що в нього немає крил, але передумав. Бачити невидиме й бачити те, чого немає, — два різні процеси, проте якимсь чином вони поєднувалися в малому. Оскільки дитя свято вірить у те, що бачить, було б нерозумно з ним сперечатися.

— А в мого діда теж крила є, — повідомив хлопчик.

— Я знаю.

Хлопчика розчарувала така стримана реакція на його звістку, йому хотілося чимось вразити цього мовчазного й трохи дивного чоловіка.

— А в мене скоро виросте пропелер, як у Карлсона, — похвалився він. — Бо в дітей спочатку виростає пропелер, а потім, як почнуть рости крила, пропелер треба буде помазати йодом, він відсохне й відвалиться, щоб не заважав.

— Он як! — цього разу ангел зацікавився. — А навіщо тобі пропелер?

— А вам крила для чого?

Ангел-охоронець непевно знизав плечем і знову кинув оком позад себе.

— Для краси, може…

— А мені пропелер — для користі. Щоб літати… Це ж вам не свинячий хвостик.

— Яка ж користь із літання?

Хлопчик замислено шморгнув носом, тернув під ним рукавичкою й уважно вивчив її поглядом.

— Шмарки. — Витер рукавичку об полу пальта й тільки тоді відповів: — Літати кльово.

— То це не користь, а задоволення, — зауважив ангел-охоронець.

Хлопчик скорчив міну, яку ангел не брався витлумачити.

— Бабі вишні обірву, які вона з драбини не може дістати… Кота з груші зніму, якщо його собаки заженуть… До ластів’ячого гнізда загляну, щоб знати, у них там одна кімната чи дві… І взуття не буде зношуватися…

— Щодо взуття, це ти правду сказав, — вдоволено кивнув ангел. — Користь очевидна.

Ангел-охоронець виглядав спокійним. Лише Богові сповна відома доля людини в часі від народження до смерті та доля її душі у вічності; ангелові-охоронцеві знання про долю підопічного дається епізодично, йому відомі всі небезпеки, що пантрують у світі на цього хлопчика, він знає, як їх уникнути одначе річ у тому, що ангел — не поводир, а безправний охоронець, якого не мусить слухатися навіть оце мале дитя, позаяк має право вибору, ангел-охоронець майже позбавлений прямих засобів впливу, він здатний передбачити всі можливі варіанти розвитку подій, проте зазвичай йому закритий доступ до інформації, який із цих варіантів реалізується, відтак у більшості випадків змушений діяти за обставинами. І нині, коли малому спало на думку прогулятися до села, ангел-охоронець зробив усе можливе, щоб ця ідея не оволоділа нерозумним дитям. Найперше він спробував навіяти йому альтернативні помисли, які відволікли б від небезпечного задуму, проте хлопчик не тільки не бачив ангела так, як бачить зараз, а й не чув його. Зрозумівши, що дитину не вдасться забавити, ангел-охоронець звернувся до здорового глузду баби, яка опікувалася онуком, намагаючись посилити її пильність і викликавши почуття неспокою. Баба й справді стривожилася, але пов’язала цю тривогу не з онуком. Не гаючись накинула куфайку.

— До плити не лізь, — застерегла онука. — Я до хліва вигляну.

І поспішила чи то до корови, що сподівалася на теля, чи то до свині, що намірилась опороситися.

Хлопчик не забарився скористатися з її відсутності. Коли він вийшов із хати, ангел-охоронець зробив відчайдушну спробу привернути бабину увагу: вітром вирвав двері з рук малого й щосили гримонув ними, на що баба навіть вухом не повела — довелося заставити грюкнути дверима хліва, але замість того, щоб показати носа на вулицю й присікти непорядок, стара господиня щільно причинила їх із середини.

Без спонукань із боку ангела хлопчик продовжив свій шлях.

— Вітер в очі коле, — малий затулив лице рукою. — Давайте, будемо йти задки. — Розвернувся спиною до вітру.

Не було певності, що вони рухаються в той бік, у який спрямовують свої зусилля, а не туди, куди їх зносить стихія. Якийсь час мовчки брьохалися в снігу.

— А знаєте, що? — озвався хлопчик. — У мене скоро іменини.

Говорити йому було важко, він ледве бурмотів слова собі під ніс, проте ангелові не доводилося перепитувати, він чудово розумів свого підопічного, навіть якби їхня розмова відбувалася лише в того в голові.

— Мене Миколкою звуть… Як діда. Мого діда всі люди знають, а мене тільки хутірські. Коли я виросту, про мене в газеті напишуть…

Виявилося, що рухатися заднім ходом проти вітру хоча й трохи затишніше, проте зовсім незручно. На пагорбку, де менше снігу, ще як є, а в долинках та різних борознах, де понамітало, — зовсім несила ноги переставляти. Хлопчик знову повернувся обличчям до вітру, натягнув на очі шапку, схилив голову й нахилився вперед.

— До мене прийде святий Миколай… Він приходить уночі й кладе дітям під подушку миколайчики та всякі подарунки. До чужих дітей щороку приходить, а до мене — нє, бо мій дід партійний. Зате торік дід Мороз мені аж чотири подарунки передав… А я хочу, щоб і святий Миколай… Я діда попросив, щоб він на ніч із партії вийшов…

Ангелові-охоронцеві захотілося сказати малому щось підбадьорливе.

— Святий Миколай пам’ятає про тебе.

Це була чиста правда. Проте замість потішитися, хлопчик спинився й заходився вовтузитися з одягом, почав розстібати пальто.

Ангел занепокоївся.

— Якщо ти збираєшся пісяти, то не здумай проти вітру.

Малий розгублено дивився собі під ноги та по боках, озирався позад себе, наче збирався повертатися.

— Я мамину рукавицю згубив, — повідомив нещасним голосом.

Ангел шукав слова. Він чудово розумів увесь трагізм ситуації. Без маминої рукавиці цей похід сніговою пустелею, ця боротьба зі стихією цілковито втрачає сенс. Почувши від баби, що береться мороз, хлопчик пригадав, що мама забула рукавиці, і, поєднавши ці два факти, вирішив віднести рукавиці мамі до контори. Це не так уже й далеко, якщо трохи пройти й спуститися в долину, а потім піднятися на горбок, то з того горба вже видно село. Пішки він, щоправда, ще ніколи до села не ходив, але треба ж колись розпочинати.

— Може, вона де в кишені чи за пазухою, — ангел, охоронець спробував вернути підопічному надію. — Пошукай пильніше.

Малий без усякої підготовки та попередження розплакався.

— Припини, лице відморозиш, — не надто вміло заспокоював його ангел. — Не плач, усе буде добре. Прислухайся. Чуєш?

Хлопчик перестав схлипувати і, затамувавши подих, прислухався, однак рясні сльози продовжували заливати обличчя.

— Що це?

— Дзвоник.

Мідний звук дзвоника, не такий дзвінкий і розливчастий як звичайно, а дещо приглушений ватною товщею хурделиці, звучав дедалі виразніше й голосніше — він наближався. Це рухався «школярський експрес» — узимку хутірські діти до школи й назад додому добиралися на колгоспних санях. Про спецпризначення цього рейсу сповіщав прив’язаний до дишла дзвоник.

«Ну ось і все!» — полегшено зітхнув ангел-охоронець, силкуючись подихом висушити сльози на обличчі малого. Хоча він знав, що хлопчикова мандрівка завершиться щасливо, ще з тієї миті, коли не з власної волі зробився видимим для свого підопічного (дитині далося бачення, а йому — знаття), та однаково трохи переживав, — завжди можливі корекції.

Корекції можливі і в кращий бік, і в гірший.

Бог чинить так, як вважає за потрібне. Людина поводиться так, як їй заманеться. І лише ангел-охоронець робить те, що мусить.

Ангел заступає дорогу коням, вони схарапуджено хриплять, завертаючи голови, ніби фурман щосили потягнув за віжки, аж на задні ноги присідають. Унаслідок цієї наглої зупинки візник низько клює носом, мовби зібрався зазирнути котрійсь коняці під черево, а діти з вереском валяться одне на одного, радіючи випадковій пригоді, верещать голосніше, ніж ситуація дає для цього привід. А потім враз западає м’яка тиша, яку тихе дитяче схлипування майже не порушує, а радше доповнює.

— Но, халєра! — свариться на коней дядько половиною рота. Іншою половиною він утримує жовту самокрутку, затиснувши кінчик ще жовтішими, аж коричневими, зубами; озирнувшись, перекидає цигарку з одного кутика губ у протилежний, затягується і тільки після цього цікавиться: — Що таке? Хтось забився?

Школярі перезираються, шукаючи в своєму гурті потерпілого. Першим зорієнтувався Мітька Валун, його розбишацьке око не тільки відшукало джерело плачу (як би сказав завуч Панімаєте, котрий полюбляв висловлюватися формально), а й ідентифікувало його.

— Та це ж Мурчик! — тицяє невідь куди чорнильним пальцем, що витикається із порваної рукавиці.

Мурчиком Миколку кликала мама, а хлопці якось підслухали та й узяли на глум. Прізвисько наче й не дошкульне, але наскільки ніжно й гарно воно звучало в маминих устах, настільки ж образливим видавалося, коли чулося від хлопців. Думалося, поглузують — і забудеться; траплялося, цей задирака Стьопик казна-як його обзивав, але вже другого дня ніхто не пам’ятає, а це — чомусь приклеїлося.

Усім наче полуда з очей спала, мовби хурделиця відступила, відкривши зору невеличкого (навіть не стовпчик, а радше пеньочок, якого заметіль ледве що із землею не зрівняла) сніговичка з червоним носом-вишенькою.

— Колька Корнелюк, — розтлумачує фурманові Мітька. — Гонук зовотехніків.

Перебував він так близько, що зоставалося дивуватися, яким робом уникнув копит і не втрапив під сани. Гніда кобила нервово переступала з ноги на ногу, дістаючи малого підстриженим чорним хвостом, і змітала з шапки сніг.

— Ідрі твою наліво! — виривається в їздового — він навіть забув пахнути, цигарка безвільно висить у нього на губі. — Тільки криміналу мені бракувало.

Дядько перехиляється через борт і підхоплює хлопчика попід руки.

— Цить уже, цить! — жонглює в роті цигаркою.― Тебе чого тут носить? Вйо! Не плач. Хай-но дід пасків тобі всипить, тоді будеш скиглити. Бо зараз сам тебе батогом опережу, не подивлюся, що начальство…

Фурман невгаваючи бубнить, раз-у-раз сердито відкушує кінчик самокрутки й спльовує, ніби заповзявся з’їсти її, а не скурити. Наглий страх від того, що міг покалічити дитину, мов зашпори, зі словами виходить із нього.

Усі думають, що Миколка наляканий, бо заблукав, бо мало під коней не втрапив, тому й рюмсає, а йому образливо, позаяк неправда це, він намагався пояснити, але нічого з цього не вийшло: щелепа чомусь не слухалася, м’язи обличчя звело, губи заніміли, лише зуби, вицокуючи, стрибали в роті, наче він напхав за щоки повну жменю дрібних льодяників, які вільно переміщалися, вдаряючись один об одного. Невдала спроба розтлумачити присутнім, що вони помиляються, призвела тільки до посилення плачу. Хлопчик, не знайшовши розуміння, віддався своєму горю. Його план провалився: мало того, що він не дістався до мами, а ще й загубив її рукавицю — тепер мамі доведеться мерзнути в руки не тільки сьогодні, а й завтра, і після, може, навіть усю зиму. Ангел-охоронець намагався заспокоїти підопічного, адже він загубив лише одну рукавицю, тож одна рука буде захищена від холоду, цією рукою мама носитиме сумку, з якою ходить на роботу, а іншу ховатиме в кишені, однак хлопчик уже не бачив і не чув свого небесного опікуна, як не бачив і не чув усіх тих, хто були в санях. Безмежна й непроглядна, як оце засніжене поле, їдка розпука огорнула його.

— Добре, що все обійшлося, — заспокоївшись, каже дядько. Він перестає жувати цигарку, тяга поновлюється, і на знак полегшення видуває з легень сизий клуб цигаркового диму.

Справді, Миколка не замерз у полі, не втрапив під кінські копита, але не все ще владналося, ангел-охоронець уже знав це напевно. За кілька годин у хлопчика підніметься температура, посеред ночі дід привезе прим’яту зі сну фельдшерку, а ближче до ранку рушать шукати рятунку в районній лікарні. У важкій гарячці малий буде тривожно метатися, плакати й кликати маму… І тільки коли узріє свого ангела-охоронця, обличчя його засяє радістю, він повідомить крилатому дядькові, що мама не забула рукавиці, а зумисне їх залишила, бо купила собі нові, отже, не заморозила собі рук, дарма вони переживали, і за згублену рукавицю не сварила… Що буде з його підопічним далі — ангел-охоронець не відав.

Що Бог дасть — те й буде.

У приказці мовиться: якби знав, де впадеш — соломки підстелив би. Проте людський світ такий, що аби людина почувалася в безпеці, він суцільно повинен бути встеленим соломою, оскільки від самого народження й аж до смерті її на кожному кроці підстерігають різні лиха, від яких жодною соломою не убезпечишся, позаяк у ній обов’язково хтось забуде вила, відтак при першому ж падінні виявляється, що солома не тільки рятує, а й (більшою мірою) маскує можливі загрози для здоров’я та життя… Людина не спроможна передбачити всі наслідки будь-якого свого вчинку, тим паче, що комусь дано з пекла повернутися, а хтось і в раю ногу зламає; хтось постійно наражається на ризик, проте живий і здоровий, а інший намагається уникати самого натяку на небезпеку, але весь у синцях та ранах — саме про таких бідолах мовиться в прислів’ї: як не ти біду наздоженеш, то вона тебе здожене. Але, як кажуть, береженого Бог береже.

Коли хтось думає, що все залежить од випадку — він помиляється: з людиною трапляється лише те, що приготовлено їй долею. Доля людини частково формується до її народження цілими поколіннями предків. Бог карає беззаконня батьків, які зневажають його, на дітях до третього й четвертого покоління, і творить милосердя до тисячного покоління тим, хто його любить і береже заповіді. Завдання ангела-охоронця — відстежувати добрі вчинки предків підопічного, аби корегувати його долю тоді, коли в самої людини не залишається жодних аргументів на свою користь. Гріхи предків також є кому фіксувати, вони не залишаються без уваги. У лікарні пахло хлоркою.

Хлопчик важко дихав. Він начебто заснув, принаймні лежав із заплющеними очима, повіки нервово здригалися, гарячка не полишала малого. Ангел-охоронець видавався втомленим, його скоцюрблена постать, приточившись краєчку ліжка, здається, не виявляла оптимізму.

— Ти, Янеку, німб носиш, як сільський дядько кашкета, — посміюється Цезар (так він себе називає). — Погодься, що чистота образу (об-ра-зо-тво-рен-ня!), яку ти так боїшся заплямити, — це лише чергова жертва стилю.

Схоже на те, що його слова були продовженням давньої суперечки. Те, як Цезар проартикулював ключове слово видавало хоча й стримувану, але надмірну емоційність. Він упівоберта стояв біля вікна й курив чорну тоненьку (такими в столичних ресторанах димлять багаті й розбещені жіночки) цигарку, що нагадувала бікфордів шнур. Ангел-охоронець понуро глипав на свого опонента і в моменти, коли в того жарина між пальців спалахувала яскравіше, мимоволі щулився, наче перед вибухом. Цигарка невблаганно вкорочувалася.

— Ти, Янеку, ідеаліст.

Цезар видихнув під стелю клуб диму, що враз переформувався в цілий табун коників, один із яких відірвався від гурту й опустився на рівень обличчя ангела-охоронця. На відміну від інших, цей коник мав крила. Ангел мовчки відмахнувся від нього.

— Стиль, Янеку, ось — першооснова буття. Стиль визначає не тільки форму, а й зміст світобудови.

Цезар помішаний на стилі. Наприклад, нині він весь у білому. Із натяком на ретро. Зовні схожий на латиноамериканця, як їх традиційно зображають у поганих голлівудських фільмах. Ангел вважав, що Цезареві бракує смаку, але тримав цю думку при собі, аби не видавалося, наче його критика викликана бажанням поквитатися за вічні Цезареві кпини. Кпини — це також стиль Цезаря. Скільки сарказму вкладає він у це зневажливо-поблажливе прізвисько «Янеку»… Тільки ж марно, усе марно.

Ангел-охоронець зводиться. Ворушить раменами, розминаючи тіло. Цезар реагує на це, як гість, якому нагадали, що він засидівся. Майже сердито запускає щиглем недопалка крізь шибку, і той не падає на землю, описавши дугу, як це трапляється зазвичай, а летить по прямій понад верхів’ям тополі кудись у чорне небо.

— М-м-да! — звідкілясь із живота, із смердючих глибин утроби видобуває Цезар цей звук.

Із заклопотаним виразом чухає нігтем мізинця тонкого чорного вуса, потім видобуває з кишеньки старовинного золотого і сьогодні в нього все золоте: портсигар, запальничка, зуби…) годинника на масивному ланцюжку і, звірившись із ним, клацає кришкою й прямує до дверей. На порозі озирається.

— Нічого особистого.

У кутку палати знагла заходиться плачем дитина, будиться мати, скрипить пружинами ліжко. Ліжок, тут їх називають койками, п’ять, усі зайняті. Мати бубнить щось заспокійливе, тягнеться до тумбочки за пляшечкою із соскою, напуває дитя, у протилежному боці палати також здіймається рух, одначе сонне хникання одразу ж поглинається притишеною колисанкою.

— Це був лікар?

Голос у хлопчика не сонний і не хворобливий. Ангел-охоронець дещо подивований припущенням малого, проте не заперечує.

— Можна й так сказати.

— Він хороший?

Часом доволі важко відповідати на дитячі запитання. Ангел непевно здвигнув плечем.

— Він виконує свою роботу.

— Правда, що в нього нема чемодана з уколами? — Інтонаціям хлопчика бракує певності, він підбадьорює себе: — Я не боюся лікарів. — І одразу ж, жаліючись: — У них слухавки холодні. Мені від тієї слухавки отут болить. — Під ковдрою кладе руку собі на груди. — А чого мене поклали в дівчачу палату? Хлопці будуть сміятися, як дізнаються.

— Місць не було. Завтра когось випишуть, і тебе переведуть до хлопчиків.

— А де моя мама? Чого тут усі з мамами, а моя не зі мною?

— Бо це дрібні діти, а ти вже дорослий. Мама в коридорі на тапчані спить.

Ангел-охоронець знову сідає на край ліжка, прихиляється до бильця й заплющує очі. Під повіками в нього — світло, весь він наповнений світлом. Довкола нього — темрява.

— Ма-мо-о! — кличе в темряві хлопчик. — Я хочу їсти.

Либонь, Миколка справді подорослішав, бо в подальшому його бачення вернулося до норми. Після цієї ночі йому ще не доводилося наяву візуально спілкуватися зі своїм ангелом-охоронцем, тепер він, як усі люди, осягав зором лише матеріальне.

Чесно кажучи, коли з’ясувалося, що його підопічний утратив аномальні здібності, ангел відчув величезне полегшення. Безпосередній контакт із хлопчиком бентежив охоронця, він не вважав доцільними такі стосунки, що радше послаблювали його позиції, аніж надавали якихось додаткових переваг «Моє завдання — убезпечити хлопчика від усіх можливих житейських бід, а не ламати голову, шукаючи відповіді на дитячі запитання», — думав ангел-охоронець. Виглядало так, ніби він шукає собі виправдання, і це його непокоїло.

Утім, повністю уникнути дитячих запитань ангелові не вдалося, хлопчик продовжував йому надокучати, тільки тепер уже не наяву, а у сні. Характерно те, що ангел-хранитель приходив у хлопчикові сни не з власної волі, а ловився в них, наче в сітку. Якимсь чином малий утягував його в енергетичне поле власних сновидінь, наділяючи плоттю й образом. Коли вони вперше зіткнулися в ландшафтах Миколчиного сну, хлопчик заговорив із ним, як із давнім знайомим:

— Де твої крила?

— У мене ніколи не було крил.

Збентежений тим, що він знову доступний для візуального споглядання, ангел відповів по-дорослому серйозно, проте підопічний пропустив його слова мимовуш.

— Минулого разу ти був із крилами.

Ангел-охоронець не став наполягати на своєму.

— Зносилися.

— Ти їх викинув?

— Зоставив удома.

Ангел-охоронець зауважив, що дітвак перейшов на «ти», але не став заперечувати. І до Господа весь люд на «ти» звертається.

— А де твій дім?

— У Бога.

— А-а, — протягнув Миколка. Здавалося, він готує чергове запитання, проте хлопчик заговорив про своє: — А я хочу, щоб дід купив хату в селі. Не хочу жити на хуторі. У селі — клуб, там кіно показують. І тракторна бригада. І корівник. І конюшня. І багато чого.

— Виростеш — будеш жити, де захочеш.

― Я хочу вже.

«Упертюх малий, — зі стриманою ніжністю подумав ангел-охоронець. — Ой, сьорбну я ще з ним лиха!»

Однак сам уже майже повірив, що все буде гаразд. Його трохи насторожували феноменальні здібності підопічного, як може насторожувати будь-яка аномалія, проте він сподівався, що ці здібності дані хлопчикові з благим умислом. Безпосередній контакт, навіть якщо він відбувався уві сні, кажучи канцелярською мовою, давав ангелові змогу проводити виховну роботу і, не зловживаючи службовим становищем та не порушуючи професійної етики, своїми настановами уберігати малого від різних небезпек.

Згодом з’ясувалося, що ефект від їхніх розмов уві сні — доволі мізерний, попри настанови небесного заступника, які дублювалися численними маминими напучуваннями. Миколка постійно примудрявся піддавати ризику власне життя: то із сусідською дівчинкою вовчих ягід наїсться (дівчинці хоч би що, а в нього від отруєння аж шкіра на тілі посиніла), то його на старій цегельні глиною привалило, то на іржавий цвях наступить — мало до зараження крові не дійшло…

— Як ся маєш, Янеку?

Ангел-охоронець здригнувся.

— Що, не чекав на мене?

— Ти не з тих, на кого чекають.

Цезар розсміявся, продемонструвавши повен рот сліпучо-білих зубів.

— Точно. Я з тих, хто приходить незваним. Але зауваж, мене важко звинуватити в не пунктуальності. — Торкнувся пальцями головного убору. — Як тобі мій новий капелюх?

— Ти схожий на американського гангстера часів сухого закону.

Ангел-охоронець звик до постійних метаморфоз Цезаря, який відзначався схильністю до театральності та дешевих ефектів, відтак майже не звертав уваги на переміни в його зовнішності.

— Вважатимемо, що це комплімент.

Ангел здвигнув плечем; власний порух видався йому трохи нервовим, за що він розсердився на себе.

— Як знаєш.

Він не був налаштований говорити Цезареві компліменти «Невже він не розуміє, що має карикатурний вигляд у цьому своєму плащі з піднятим коміром?»

— Здається, ти стаєш заручником стилю. Радше навіть — його жертвою.

Цезар поліз рукою за пазуху, видобув звідти товсту сигару, вона вже димілася (такі фокуси — також у його стилі) й спокійно відповів:

— Це, Янеку, не вибрики стилю. Я обирав вдяганку, зважаючи на погодні умови.

Ангел-охоронець подивився на чисте небо. Вирішив промовчати. Одначе пауза затягувалася. І що довше вона тривала, то менш комфортно він почувався.

— Ти щось хотів?

Цезар скинув капелюха, але не для того, щоб продемонструвати свою ввічливість, — дістав із нього (цього разу не кролика й не голуба) складений учетверо аркуш паперу й подав двома пальцями. Охоронець швидко пробіг написане очима.

«Цього не може бути», — мало не зірвалося в нього з уст, проте він одразу ж оволодів собою.

У переданій йому грамоті йшлося про те, що якийсь Ярема, порушивши заповіді Господні (вказувалися заповіді й кількість порушень) учинив тяжкий гріх перед Богом, за що належить поплатитися життям (померти «несвоєю смертю») його нащадкові в четвертому поколінні… Цей Ярема доводився Миколці прапрадідом по батьківській лінії.

Ангел-охоронець запустив таймер, із цієї миті в його розпорядженні — три доби, щоб спробувати роздобути контраргументи. Він був сповнений рішучості. Ще є час, ще все можна змінити.

Ковзнув поглядом по солом’яній чуприні Цезаря, який цілився в нього сигарою, що достоту нагадувала дуло револьвера, й посміхнувся.

— Тобі пасує. У цьому образі ти мені нагадуєш персонажа… Чи то пак одну із безіменних героїнь анекдотів про блондинок.

Цезар ошкірився у відповідь.

— Не уточнюватиму, яку саме. — Він здмухнув із сигари попіл: так круті ковбої дмухають на дим, що куриться зі ствола після пострілу. — Проте дозволь зауважити, що коли така світла сутність, якою ти себе мислиш, розважається на дозвіллі анекдотами про блондинок, то це свідчить не лише про кризу особистості, а й наштовхує на думку про певний латентний загальний занепад у царині, в якій ти функціонуєш.

«Дарма я вв’язався в цю перепалку», — подумав ангел-охоронець.

— Вибач, у мене справи.

— Не смію затримувати.

Цезар кецнув головою, імітуючи поклін. У момент, коли він нап’яв на голову капелюха, вперіщив дощ.

«Чому він завжди знає більше, ніж я?!».

Утім, в ангела-охоронця не залишалося часу, щоб шукати відповіді на риторичні запитання, на нього чекала кропітка «робота з архівами» — так би це називалося в людей. Йому належить пройтися по генеалогічному дереву свого підопічного, сподіваючись знайти праведника, вчинки якого перекрили б гріхи, які тепер належить спокутувати Миколці. Він не покладався на везіння, від самого хлопчикового народження ретельно досліджував його родовід, тому тепер, беручись до праці, мав кілька обнадійливих зачіпок. До того ж, йому таки пощастило: не минуло й доби, як він відстежив життєдіяння богоугодних юродивого Арсенія та черниці Марфи, а все подальше було вже суто «справою техніки» — посилаючись на вищезгаданих добролюбців, не становило труднощів довести, що гріх окаянного Яреми має силу не до четвертого, а лише до другого покоління.

Після дідової смерті ангел-охоронець почав снитися Миколці майже щоночі. Малий тяжко переживав утрату рідної людини, тяжче, ніж можна було передбачити. Він замкнувся в собі, зробився вередливим, закинув навчання, став прогулювати уроки, шукаючи усамітнення, переховувався то в шкільному саду, то в комірчині, де зберігалися швабри, відра й щітки для підмітання та всякий інший реманент, і звідкіля його витурювала котрась із прибиральниць; то в туалеті, у якому навіть під час уроків гуртувалися два-три малолітні курці, а вчитель фізкультури регулярно проводив рейди, конфісковуючи в затриманих цигарки та сірники, самих же порушників дисципліни спроваджував до директора. Частенько й Миколку долучав за компанію, інкримінуючи йому неповажливе ставлення до навчального процесу. Однак поволі хлопчик відходив від пережитої втрати, почав приставати до дитячих ігор, на його устах розквітла усмішка він повернувся до повноцінного життя. Ангел-охоронець вдоволено стежив за цими перемінами. Не останню роль у реабілітаційному процесі відіграли їхні розмови — мабуть, на той час це була єдина хлопчикова віддушина.

Ландшафти снів підопічного, в яких вони зустрічалися, зазвичай повторювалися: як правило, це були місця, що існували наяву. Лавчина при вході до пасіки, на якій Миколка полюбляв сидіти з дідом і теревенити. Або в теплих сутінках забитого сіном піддашшя хліва. Або на покинутому Калинцевому обійсті — уві сні воно було таким, яким хлопчик запам’ятав його до того, як по ньому погуляв бульдозер.

Малому снилося, що його викликають до директора школи. Він іде безлюдним коридором, його власні кроки відлунюють у вухах, йому лячно… Страх зростає. Наступної миті з’являється ангел-охоронець. Він сидить у кріслі директора.

— Заспокойся. Директор захворів. У нього ангіна.

Хлопчик дивиться на нього з подивом і недовірою.

Щоразу, потрапляючи в хлопчиків сон, ангел-охоронець, наче у воду поринає, йому потрібен якийсь мент, щоб зорієнтуватися в обставинах, у яких опиняється. Нині він також дещо збентежений.

— Ти не впізнав мене?

Малий дивиться у вікно за його спиною.

— Хто такий Цезар?

— Звідкіля ти про нього знаєш?

«Якщо виявиться, що Цезар зустрічався з моїм підопічним, а я про це ні сном, ні духом, доведеться розписатися у власній профнепридатності».

Хлопчик не озивається.

— Це небезпечний тип. Я мушу тебе застерегти…

Малий перебиває:

― Він сказав, що це ти вбив мого дідуся.

«Цього треба було сподіватися».

― Ти ж знаєш, твого діда вбило струмом.

—І ти зовсім не винен?

Хлопчик дивиться йому в обличчя.

— Я не зміг його вберегти, це не в моїй компетенції, я рятував тебе.

На очі малому набігають сльози.

— Я з тобою більше не дружу.

Ангел-охоронець перестав снитися хлопчикові.

«Ось і добре. Досить із мене цих розмов. Якщо вже на те пішло, то підопічний повинен слухати й слухатися, а не вступати в дискусії».

Його втомили нестандартні ситуації. Втомили навіть більше, ніж кпини Цезаря. Хоча цей інтриган не проминав нагоди дошкулити.

— Як там мій хрещеник поживає?

«Відколи це він твій хрещеник?» — Кортіло дати рішучу відсіч, однак ангел-охоронець демонстрував лише повний духовний спокій:

— Поживає.

Ангелові вдалося відстояти хлопчикове життя, однак воно втратить будь-який сенс, якщо не буде доброчесним. Адже відомо, що краще позбутися життя, ніж загубити душу. Він не для того рятував підопічного, аби той занапастив себе. Відтак пильнував кожен хлопчиків рух, відстежував кожну його думку, а щоб не покладатися лише на дитячий несформований розум та щасливий випадок, давав малому всілякі підказки.

Звичайно, Цезаря такий хід подій аж ніяк не влаштовував.

— Ти, Янеку, думаєш, що якщо будеш нашіптувати йому «правильні рішення», то він виросте Сократом?

— Сократ був язичником. Йому нашіптував такий демон, як ти.

Цезар ніби й не чув.

— Ти перетвориш його на шматяну безвольну ляльку.

― Це не твій клопіт.

Цезар розсміявся.

— Ти сердишся, Янеку, а, отже, ти неправий.

Ангел-охоронець хоча й не виявляв надмірної емоційності, проте визнавав її наявність. А Цезар продовжував його розхитувати.

— Хоч би що ти казав, а факти свідчать, що свою репутацію охоронця ти ставиш вище від людського життя.

— Я роблю тільки те, до чого мене спонукає обов’язок сухо відповів ангел.

— Ти, Янеку, мочиш людей, а це не входить в обов’язки ангела-охоронця. Ти злив старого й навіть оком не кліпнув.

Цезар грався брелоком у вигляді людського черепа, крутив його то на одному, то на іншому пальці, виписуючи в повітрі різні фігури. Це миготіння відволікало увагу ангела-охоронця, заважало йому сконцентруватися. Кортіло вихопити цяцьку й жбурнути геть.

— В усіх своїх діях я дотримуюся закону.

Скривлені в посмішці вуста Цезаря з’їхали набік.

— Скількох людей ти готовий завалити, аби продемонструвати свій клас охоронця? Хіба не це для тебе головне?

— Для мене головне вберегти підопічного…

— Якби ти думав про підопічного, а не про себе, він би вже був у раю. Ти це знаєш. Але ж ні, ти волочиш його до пекла… Ти однаково програєш. Ти вже програв. Ти виторгував саме стільки часу, скільки потрібно, щоб невинна дитина перетворилася на запеклого грішника…

Ангел-охоронець подивився Цезареві прямісінько в зіниці.

— Ти можеш говорити, що завгодно, ти можеш навіть пенькнути, але тобі не вдасться вплинути на мене… Хлопчик доживе до старості. І помре із чистою совістю.

На це Цезар розреготався йому в лице.

— Та твій клієнт навіть до двадцяти не дотягне, навіть якби ти, Янеку, пенькнув.

— Це ми ще побачимо.

— Звичайно, побачите. — Цезар різким рухом упіймав брелок і затис у кулаку. — І він побачить, і ти побачиш. А я вже бачу, що ти зберіг його не для миру, а для війни.

Цієї миті ангелові-охоронцеві відкрилося те, про що вже відав Цезар.

«Чому він завжди знає більше, ніж я?»

Стьопик із-за рогу хліва прицілився в Миколку з палиці й вистрілив:

— Пах! Пах! Падай, ти забитий.

— А от і не забитий, тільки поранений, — не погодився Миколка і дав чергу у відповідь: — Тр-р-р-р!

Із подвір’я долинув мамин голос:

— Микольцю, ходи обідати.

— Уже йду, — відгукнувся хлопчик.

Він мерщій побіг до хати, зоставивши Стьопика помирати в лопухах.

Дзен солдата-піхотинця

Перемога і поразка — це питання

тимчасових обставин.

Хагакуре (приховане в листі)

― Ти вже придумав назву для роману?

Так, назва — це півсправи. Роман без назви — те саме, що гадюка без хвоста. Спробуйте собі уявити безхвосту гадюку, якщо гадюка — це суцільний хвіст. Про кожен роман теж можна сказати, що це безкінечно довга назва всього того, що залишилося поза текстом.

— Робоча назва роману — «Поразка».

— Якось не дуже оптимістично звучить, — делікатно зауважує Дайта.

Саме з цих міркувань я сказав, що це робоча назва. Були в мене декотрі сумніви… Назва нав’язалася в процесі замислу, а оскільки він, хоча й не зазнавав особливих метаморфоз, проте визрівав досить довго й, у зародку будучи окреслений лише пунктирною фабулою на рівні загальної ідеї, тривалий час існував у доволі невиразному вигляді; поволі увиразнювалася магістральна лінія, обростала деталями, розставлялися основні наголоси — визрівала концепція, але народилася вона сконцентрованою у вигляді немилозвучної назви. Концепція мене влаштовувала (вимальовувалася певна ієрархія поразок: поразка у війні, поразка ангела й особиста поразка головного героя), а назва хоча й випливала з логіки твору, мені не подобалася: я прихильник містких, метафоричних назв, а ця видавалася мені надто спрощеною, одновимірною, такою, що не відповідає ідеї вітаїзму, що, власне, й спонукала мене до написання цього твору. Навіть більше: назва звучала як вирок, а мені навіть у ролі письменника-деміурга не хотілося брати на себе право виголошення остаточних вердиктів.

Проте що довше я крутив-вертів цю занепадницьку назву, розглядаючи її під різними кутами, то очевидніше виявлялася неоднозначність можливого сприйняття, розуміння, тлумачення й переживання такого, здавалося б, однополюсного й прямолінійного явища, як поразка (яку неможливо розглядати без зв’язку з її антонімом — перемогою). Що більше я над цим розмірковував, радячись із різними випадковими (що саме до рук текло) літературними джерелами, то відчутніше увиразнювалися глибинні смисли цього слова і, вивільняючись, набували якогось воістину метафізичного змісту.

Першу підтримку я знайшов на Сході. Завжди, коли потрібно прозирнути бездонність речей, промацати тонші їхні взаємозв’язки, ми озираємося на Схід.

Лаоцзи в трактаті «Дао-Де цзин» писав: «Той полководець заслужив на повагу, який дорожив життям усіх учасників на полі бою». Але в лаоському святилищі для таких немає місця, там ліворуч — вівтарі для статуй мудреців, а праворуч — переможці кривавих сутичок. До них воїна великодушного не віднесеш, але і мудрецем його тим паче не назвеш: нерідко він виймав свій меч із піхов… Зате він уникав намарних жертв, усвідомлюючи страшну ціну перемоги. Хто женеться за гучною перемогою, зазвичай швидко привчається вбивати, безжальний же до власних ворогів гідний меншого визнання в нащадків. А може, благородних воїнів поставити в лівих нішах, а воїнів жорстокосердих — у правих? Хто рідко вбивав — того праворуч. Хто часто вбивав — того ліворуч. Усіх одягнемо в жалобне вбрання, нехай вічно сльози проливають за убієнними. Адже що таке горезвісний грім перемоги, як не печальний погребальний плач?

Лаоцзи не бачить відмінності між переможцями й переможеними, найперше, либонь, тому, що ціна перемоги, якщо брати до уваги загублені людські життя, зовсім не привабливіша, ніж ціна поразки. Часто плата за перемогу значно вища й перевершує всі жертви переможених. Згадаймо, чого вартувала перемога Радянського Союзу в Другій світовій війні. Утім, людське життя (найвища цінність) у контексті війни цінується найменше, зрештою, як і в мирний час — чи не в цьому причина тієї легкості, із якою зачинаються війни? На першому місці завжди перебуває матеріальне — його збереження і примноження. Що ж до солдата, то цінується лише його функція: йому належить убивати й бути вбитим, поза тим він нікому не цікавий і непотрібний навіть живий, а тим паче мертвий, не потрібний у тому сенсі, щоб віддав йому належну шану, а ось використати мертвого солдата ідеологічна та військова машина намагається сповна, ставлячи в обов’язок живому солдатові мститися за вбитого, тож будь-який вияв пацифізму матиме відтінок зради. Хоча це не що інше, як відверта й безпардонна експлуатація живих та мертвих. Солдат — лише прах земний. Для прикладу: попри всі ті сили, що досі сповідують радянські ідеологічні цінності й зі скорботними мінами стоять на сторожі біля могил убієнних у Великій Вітчизняній війні, попри всю їхню патетичну риторику, досі ще на місці колишніх боїв є численні останки полеглих героїв, і робиться це на спеціальними командами, які фінансувалися б та споряджалися якщо не владою, то бодай тими ж прибічниками совєтів (комуністів та іже з ними), а потугами різних аматорів; це школярі повертають із небуття радянських бійців, викреслюють зі списків тих, хто пропав безвісти… Виникає запитання: чим займалися всі ті професійні поборники воєнної доблесті аж шістдесят літ, чому нині не вклякають на коліна й не копирсаються в землі?.. Чому тодішня імперська держава, яка взяла на озброєння гасло «ніхто не забутий, ніщо не забуте», не дала цьому ради? Адже йдеться не про чужі території, до яких немає доступу, та й про фінансові витрати не йшлося, коли треба було копати протитанкові рови та інші оборонні шанці, без жодних балачок залучали жінок та дітей, власне, всіх — від малого до старого. Чому ж після того, як фронт відсунувся на захід, їх не організували для впорядкування (яке жорстке й бездиханне слово) місць боїв, для пошуку та захоронення загиблих співвітчизників (а якщо по-людськи, то й ворогів), не віддали їм останньої шани? Тільки тому, що гасло, взяте на щит, використовували лише як рекламний слоган. Усі, хто тоді й тепер на всіх рівнях Влади та й громадських організацій, заговорюють про вічну пам’ять героям, — чинять словоблудство. Це легко перевірити їхнім ставленням до живи ветеранів. І нинішня українська держава щодо цього нітрохи не ліпша від радянської. Тому всі ці переможні фанфари завжди звучатимуть як погребальний плач.

По-друге (повертаємося до Лаоцзи), якщо розглядати світ як цілісність, то будь-який збройний конфлікт є виявом дисгармонії, а тому перемогу святкувати можна лише там, де не дійшло до війни.

— Але це вже ідилія, ― кажу на завершення.

Дайта сидить за кухонним столом із низько похиленою головою ― не тому, що надто перейнялася темою поразки ― перебирає гречану крупу, як кожна практична жінка, вона не просто розділяє проблеми чоловіка, а, поки він лежить на символічному тапчані психоаналітика в нагальній потребі виговоритися, продовжує виконувати домашню роботу. Чоловікові часом образливо, що жінка не всім єством звернена до нього, що вона не повністю переймається його клопотами, але реальність така, що, виливши душу, чоловік неодмінно відчуває наглий голод, тому, аби вберегти його від додаткових травм, жінка змушена однією рукою няньчити свого хазяїна, а іншою крутити фарш. Утім, дорікати Дайті за відстороненість було би несправедливо: терпляче перечекавши мій монолог, вона озвалася, щойно я дозволив їй відкрити рот.

— Тобі не пощастило, — мовила, либонь, маючи на увазі мою особисту участь, але одразу ж виправилася: — Твоєму поколінню не пощастило, — напевно, цього разу вона, роззирнувшись ширше, мала на увазі чоловіків, а позаяк і сама належала до мого покоління, виволікши думку на рівень власної причетності, ще раз себе відредагувала: — Нашому поколінню не пощастило. — Далі пішла уторованим шляхом: — Наше становлення відбувалося в несприятливий час, оскільки випало на застій, а війна підстерегла нас на самому злеті…

— Не час — люди, — не погоджуюся.

Чжуан-цзи прорік: «Щастя зовсім не залежить від того, у який час ти живеш. Де є Дао і Де, там перемога і поразка, радість і горе невід’ємні від кругообігу спеки й холоду, вітрів і дощів».

— Коли я говорила про час, то мала на увазі те, що в Афганістані вели війну діти, батьки яких не воювали. Існує, мабуть, якась циклічність…

Я здвигаю плечем. Я знову не згоден, хоча й наполовину але категорично.

— Не знаю, — роблю паузу не для того, щоб зважити слова, все одно в кожного свої мірки, просто звільняю місце для Дайтиного поруху, яким вона зграбно згортає зі стільниці перебрану гречку — перші зерна мелодійно вдаряються об дно каструльки, наче перші струмені молока в дійницю. — Наші батьки зачиналися й родилися в час війни, або ж у повоєнні роки — недарма з’явилося поняття «діти війни» — їхній мир був значно жорсткішим і виснажливішим, аніж наша війна. А щодо того, як війна відбивається на поколіннях, я знайшов цікаве спостереження в Милорада Павича.

Дайта відставляє каструльку й демонструє цілковиту увагу.

Героєві роману «Пейзаж, намальований чаєм» — Свіларові, якому в юному віці «довелося програти з кокардою на лобі ту війну, яку він мало що не виграв із зіркою» (устиг повоювати по обидва боки фронту), товариші радять не їхати до Франції, мовляв, для всіх країн-союзників він надто молодий. «Там тепер на кілька десятків років біля влади зостануться ті, хто воював і переміг, — ровесники твого батька. Чий батько виграв війну, тому найближчим часом нічого не світить. У Франції ти всього доб’єшся із запізненням років на десять». І радять йому податися до Німеччини, оскільки там молодому легше пробитися. Тамтешнє старше покоління війну програло, тому в фаворі будуть молоді.

Мені ця думка видалася цікавою. Павичу, либонь, теж, бо в романі «Остання любов у Царгороді» він повертається до неї, аби увиразнити її та розширити. Пустельник говорить одному з головних героїв — поручику Опуїчу: «Перемога не має дітей, має тільки батька. А поразка має сотню дітей. Ось і подумай, хто сильніший? І що стається після перемоги з переможцями? Страшний, бородатий, незнайомий тобі чоловік, озброєний до зубів, по вуха в грязюці, зненацька вдерся до твого дому, перелякав тебе на смерть своїм незнайомим запахом і злігся з твоєю матір’ю, перш ніж ти встиг вийти з кімнати й зрозуміти, що то твій батько. І таке сталося в усіх домах переможців. Відтоді й досі вони міцно тримають у руках своїх жінок, своїх коней і свою силу. А своїх дітей, тебе й твоє покоління вони триматимуть у своїй тіні та на повідку, аж поки ви почнете рахувати сиві волосини на голові. А тепер глянь на інший ворожий мундир, у двір сусідньої держави, яка програла війну твоєму батькові… Там батьки повернулися додому, ніби побиті собаки, розгромлені вщент. Армія переможених батьків заполонила бідою всю їхню країну. І що сталося потім? їхні сини, твої ровесники, які не тримали тоді в руках зброї, не відчували вини за програну війну. Вони не мали жодних гріхів на душі, жодних перепон перед собою, не мали батьків, які тримали би їх в узді. Тому вони нині сміють усе, чого ви ніколи не сміли. Вони сміють усе, що сміли ватні батьки».

Дайта береться за каструльку, повертаючись до господарських справ.

— Щось у цьому є. Тільки це не твій випадок.

Вона права.

На Афганській війні воювали хлопчаки — діти. Батьки лише командували. Політики, високі військові чини, різні цивільні зробили все можливе, аби ця війна не стала переможною. Ми ж — рядові бійці (на території Афганістану, в рамках локальних боїв) — виграли свою війну: не було таких наказів, яких ми не змогли би виконати, однак ми її програли вже після того, як повернулися в свої домівки. Ми не піддалися ворогові, проте нас здолали свої.

Вільям Слім у книзі «Від поразки до перемоги» писав: «Поразка гірка. Вона болісна для рядового солдата, але значно болючіша для полководця. Солдат може втішитися думкою, що хоч би як повернулася справа, він чесно та вірно виконував свій обов’язок і зробив усе, що міг. Але полководець, якщо він не досяг перемоги, свого обов’язку не виконав — оскільки саме перемога була його обов’язком».

Будьте певні, це писав не рядовий. Генерали схильні перебільшувати власні переживання, потерпають же вони лише за власну кар’єру. Зрештою, як і політики. Вінстон Черчілль прорік таке: «Політика настільки ж зваблива й небезпечна, як війна, але на війні вас убивають лише один раз, а в політиці — сотні разів». Здавалося б, знає чоловік, що каже, адже розпочинав свою кар’єру як військовий, щоправда, дуже швидко перекваліфікувався у військового кореспондента: його воєнні репортажі стали першим літературним досвідом майбутнього Нобелівського лауреата з літератури, і все-таки, з усією повагою до цього видатного діяча, дозволю собі оспорити це твердження: на війні вбивають раз, але назавжди, а з трупами політиків самий клопіт: їх убивають (питання: хто? либонь, інші політики), вони розкладаються, смердять, але продовжують функціонувати, а головна їхня функція — посідати посади (цей фразеологізм у чоловіків-політиків викликає ерекцію, а в леді-політиків трусики мокріють), коротше кажучи, політика — це суцільні поминки. Задля гуманності, аби ці сараки-політики так не мучилися, варто було би час від часу збирати їх гамузом і відправляти до найближчої «гарячої точки», які вони з таким успіхом уміють розпалювати.

Дайта нахиляється, щоб виставити вогонь під каструлькою — на яскравому осонні полум’я майже не видно.

— Політики не були би політиками, якби не набивали собі ціни, — каже вона. — Але мені здається, що першими за зброю завжди хапаються військові, вони й переконують політиків, ніби силовий варіант розв’язання конфлікту найефективніший.

Я не згоден.

— Прусський теоретик війни Карл фон Клаузевіц сказав, що війна — це продовження політики іншими засобами.

Дайта достатньо толерантна, щоб оспорювати прусські авторитети.

— Гаразд. — Відламую від буханця, що лежить на столі, шматочок і кидаю до рота. — Піду. Може, запишу щось із цього, про що ми говорили.

— Скоро обід буде готовий, — попереджає Дайта.

У дверях я зупиняюся. Перед тим, як зникнути за кулісами, щоб зоставити після себе добре враження, необхідно виголосити ефектну репліку.

— У давньокитайському трактаті Сунь-Цзи «Про воєнне мистецтво» сказано, що війна любить перемогу й не любить тривалості, тому якщо неможливо швидко виграти війну, потрібно знайти можливість швидко її програти, оскільки швидкий програш приводить до мети війни надійніше, ніж повільний виграш.

Дайта щось нарізає для салату. Вона годує мене за всіма правилами традиційної кухні, коли спершу подаються закуски, потім борщ або суп, а далі — щось м’ясне чи рибне з гарніром; тільки все це з домашнім смаком та запахами.

— Цікава філософія, — озивається вона. — Хоча й досить парадоксальна.

Афганська війна тривала майже десять років. За цей час хлопчики, які йшли до першого класу, встигли здобути середню освіту. А чого навчилася впродовж десяти років тодішня величезна країна, або ж та її частина, що називається Україна? Що ж до афганців — не беруся судити, надто швидко вони програли нам цю війну, наша безмежно довга перемога на тлі їхньої блискавичної поразки абсолютно втратила свою переконливість.

— Знайшов я там і цілком безхитрісне твердження: війна — це шлях обману.

— Отже, цей твій фон Клаузевіц був правий, — підсумовує Дайта.

Замість того, щоб сідати до комп’ютера, я лягаю на диван і беру до рук уже згадуваний мною трактат. Усе-таки дивовижні люди ці китайці: вони здобули собі славу тим, що не лінувалися записувати, українці ж не завдавали собі такого клопоту — якщо й передавали своїм нащадкам якусь мудрість, то зазвичай усно. Трактат написано в четвертому столітті до нашої ери, але він досі зостається популярним, його вивчають і використовують не лише військові в своїх ратних справах, а й просунуті політики, дипломати й бізнесмени.

Сунь-цзи сказав: «Війна — це велика справа для держави, це ґрунт життя й смерті, це шлях існування й погибелі. Це потрібно зрозуміти».

Сунь-цзи поклав в основу війни п’ять явищ: перше — Шлях, друге — Небо, третє — Земля, четверте — Полководець, п’яте — Закон. І тлумачив: Шлях — це коли досягають того, що думки народу збігаються з думками правителя, коли народ готовий разом із ним померти, готовий разом із ним жити, коли він не знає ні страху, ні сумнівів. Небо — це світло й тьма, холод і спека; це порядок часу. Земля — це далеке й близьке, горбисте й рівне, широке й вузьке, смерть і життя. Полководець — це ум, безпристрасність, гуманність, мужність, строгість. Закон — це воїнський стрій, командування й постачання.

«Немає полководця, який би не чув про ці п’ять явищ, але перемагає той, хто їх засвоїв».

А ось іще п’ять положень, які Сунь-цзи вважає шляхом знання перемоги: перемагають, якщо знають, коли можна вести битву і коли не можна; перемагають, коли вміють користуватися великими й малими силами; перемагають там де вищі й нижчі мають одні й ті самі бажання; перемагають тоді, коли самі обережні й вичікують необережності супротивника; перемагають ті, в кого полководець талановитий, а государ не керує ним.

«Тому мовиться: якщо знаєш його і знаєш себе, веди битву хоч сто разів, небезпеки не буде; якщо знаєш себе, а його не знаєш, один раз переможеш, іншого разу зазнаєш поразки; якщо не знаєш ні себе, ні його, щоразу, коли вступатимеш у бій, зазнаватимеш поразки».

Як там на початку мовилося? «Це потрібно зрозуміти». А що розуміли, що могли знати ці старі маразматики, які йменувалися Політбюро, окрім своїх простат та гемороїв? Вони керували величезною імперією, але робили це навпомацки, зі старечою впертістю гнули свою лінію партії, підміняючи китайську мудрість та стратегію китайською грамотою.

Перегортаю сторінку, спиняюся на четвертій главі, що називається «Форма».

Сунь-цзи сказав: «У давнину той, хто добре воював, передусім робив себе непереможним і в такому стані вичікував, коли можна буде перемогти супротивника. Непереможність ховається в самому собі, можливість перемоги — у супротивникові. Тому той, хто добре воює, може зробити себе непереможним, але не може змусити противника обов’язково дати себе перемогти».

Останній пункт — чудовий коментар до Афганської війни.

«Той, хто добре веде війну, втілює Шлях і дотримується Закону, — може керувати перемогою та поразкою».

Чогось нам забракло, аби керувати перемогою та поразкою. Очевидно, існує багато відповідей, але всі вони, попри конкретику (зважаючи на специфіку Афганської кампанії), залишатимуться частковими. Універсальну відповідь знаходжу в іншого давньокитайського воєначальника — У-цзи, який був на службі у того самого правителя царства Лу, в якого в одну пору обіймав посаду міністра сам Конфуцій. Утім, свій трактат У-цзи написав для іншого правителя — вейськового князя Веньхоу.

«Коли держави Піднебесної воюють, то в тих, хто переможе п’ять разів, трапляється лихо; хто переможе чотири рази, той виснажується; хто переможе тричі, той стає першим серед князів; хто переможе двічі — стає могутнім царем; хто переможе один раз — стає верховним правителем. Мало таких, хто заволодів Піднебесною частими перемогами, але багато таких, хто від цих перемог гинув».

Саме так. Радянський Союз був виснажений власними перемогами. Тому й розвалився.

Доволі часто перемога буває підступнішою й небезпечнішою ніж поразка, вона здатна вчинити з переможцем лихий жарт.

Підтвердження цій думці знаходжу в Роберта Гріна, автора книги «33 стратегії війни»: «Остання війна, в якій ви брали участь, являє небезпеку, навіть якщо ви вийшли з неї переможцем. Вона ще свіжа у вашій пам’яті. Якщо перемога зосталася за вами, ви мимоволі старатиметеся задіювати ту саму стратегію й ті самі прийоми, адже саме успіх робить нас лінивими й самовдоволеними. А якщо ви програли, поразка, очевидно, вибила вас із колії, додала невпевненості в собі. Не віддавайтеся роздумам про ту війну: ви не можете судити про неї безпристрасно, та й часу на це немає. Замість цього викресліть її з пам’яті».

Це саме радив уже згадуваний Вільям Слім: «…прогнати всі сумніви, породжені поразкою, забути про них і пам’ятати лише уроки, які виніс із поразки, вони значно важливіші, ніж уроки перемог».

Отже, поняття перемоги, як і поразки, зовсім не однозначне.

Ігнатій Лойола, засновник «Ордена єзуїтів», казав: «Здоров’я не краще за хворобу, багатство не краще за убогість, почесті не кращі за приниження, довге життя не краще за коротке. Краще те, що веде й приводить до мети». Цей перелік можна продовжити: «Перемога не краща від поразки».

Важлива мета. А до мети можна прийти й через поразку. За прикладом далеко ходити не треба. Звернімося до часів Другої світової війни. Кожна країна, що брала участь у війні прагнула перемоги. Одначе за кожною перемогою бачилася різна мета. Для Гітлера перемога означала світове панування. Для англійців — збереження всіх своїх попередніх завоювань та напрацювань. Вінстон Черчілль, виступаючи в палаті общин 1940 року, говорив: «Перемога будь-якою ціною, перемога незважаючи на жодні жахіття війни, перемога, хоч би якою довгою й тяжкою була дорога, що веде до неї, оскільки без перемоги в нас не може бути майбутнього». Думка цілком логічна (поразка — смерть), проте, виявляється, існує й нетрадиційний підхід до теми поразки.

Молодий японський камікадзе, один із багатьох вояків, які ставали смертниками задля перемоги, вирушаючи на завдання, написав у записці, що коли його країна якимсь дивом виграє війну, то це буде катастрофою для нації. І це тоді, коли всі військові статути в Японії розпочиналися словами «Прочитай це, і війну буде виграно». У чому ж річ? Либонь, ішлося про мету. Для Японії перемога означала посідання належного місця в світовій ієрархії. Всі країни, які на той час мали панівне становище в світі, вибороли його, вдаючись до сили — так було прийнято, інші засоби, якщо й існували, то не розглядалися. Японці стали на шлях війни за прикладом інших. Цей шлях убачався їм цілком придатним, попри те, що технічне озброєння їхньої армії не могло рівнятися з напрацюваннями супротивників. Японців це не хвилювало: небезпідставно виносячи дух над матеріальним (до речі, Наполеон вважав, що дух співвідноситься до тіла як три до одного), вони готові були воювати з усім світом, позаяк покликав їх до цього імператор. Той самий камікадзе хоча й був переконаний, що поразка наблизить його країну до мети швидше, ніж перемога, із готовністю пішов на смерть. Вражаючи противника величезною кількістю прикладів незламності духу, врешті-решт Японія змушена була капітулювати. Здавалося б, цілковитий крах. Але саме в цей критичний момент і виявилися сповна гнучкість і сила духу нації.

Реальна сила японців, що допомогла їм перетворитися з мілітаристської в мирну націю, полягала у здатності визнати поразку не як цілковиту катастрофу, а лише як поразку попереднього курсу. У них існує етика прийняття альтернативи. Вони намагалися завоювати своє «належне місце» в світі засобами мілітаризму, але їм це не вдалося. І що ж? Уже на п’ятий день після капітуляції, ще до того, як американці десантувалися на острів, упливова токійська газета «Майніті Сімбун» писала: «Усе обернулося на краще для кінцевого порятунку Японії» (як тут не згадати провидця-камікадзе), а вже через десять днів газета «Іоміурі Хоті» проголосила «Початок Нового мистецтва й Нової культури», де йшлося: «У наших серцях повинне зостатися тверде переконання, що воєнна поразка не має стосунку до цінностей національної культури. Військова поразка мусить служити спонукальним стимулом…»

Японія не зациклювалася ні на бажаній перемозі, ні на прикрій поразці, і одне, й інше розглядаючи лише як засіб. Саме тому їм вистачило кількох днів, аби кардинально змінити курс. Ще раз звернуся до Роберта Гріна: «Перемога й поразка такі, якими ви їх робите; головне, як ви з ними вчините. Оскільки поразки неминучі в житті кожного з нас, вам необхідно оволодіти мистецтвом тримати удар і гідно — стратегічно — програвати. Дуже важливо, щоб, навіть програючи, ви зуміли завершити справу гідно, енергійно й на високій ноті: психологічно ви готові узяти реванш і перейти в атаку в наступному раунді. Як часто трапляється, що ті, кому дістається перемога, розслабляються й утрачають пильність, — тому ви повинні радіти неуспіху, вітати поразку, що допоможуть вам віднайти сили». Японці свою поразку використали віртуозно. Вони робили ставку на національні цінності, які, незалежно від того, перемагали вони чи програвали, залишалися незмінними, тому мети, яку не вдалося досягнути засобом перемоги, було досягнуто засобом поразки. Така здатність гідна поваги, захвату й наслідування. Японці зробили ще один величезний крок уперед. Першим був крок до мілітаризації. Ще півстоліття тому Японія бачилася світові (частково такою й була) феодальною відсталою країною. За кілька років до російсько-японської війни 1905-го військовий аташе Росії в Японії писав у своїх рапортах, що «збіжить не одне століття, перш ніж японська армія досягне такого морального фундаменту, на якому базується європейська армійська організація і зможе опинитися на рівні найслабшої європейської армії». А японцям вистачило зовсім коротенького відтинку часу, щоб переконати всіх (Росію насамперед, адже, по суті, завдали їй поразки) в протилежному. І це з їхніми мізерними ресурсами! Що не кажіть, є чому повчитися. Особливо нам — українцям (за інших мені душа не болить): мало не два десятиліття товчемося на одному місці, не придатні ні до війни, ні до миру… А все тому, що, як казав Кучма, національна ідея не спрацювала. Можна подумати, хтось її залучав. Хай мені хтось із трьох разів відповість, що таке цінності української національної культури, де вони наразі й коли востаннє їх залучали державотворці, лідери нації та пастирі народу до активного використання в ролі якщо не наріжного каменя, то бодай якоїсь другорядної деталі в цьому дитячому конструкторі для наших недолугих політиків?

— Ходи обідати.

Дайта вступає до кімнати й присідає поряд із мною на диван. Вона любить попеститися. Обіймаю її за стан.

— А на Міку не будемо чекати?

— Він поїсть у бабусі.

За столом я переповідаю Дайті те, що намислилося під час лежання на дивані. У такий спосіб ще раз прокручую словесний матеріал у голові, формуючи в певний логічний ряд. Дайта мовчки слухає. Упоравшись із борщем, я набираю обертів. Коли зайнятий сьорбанням і раз-у-раз носиш повну ложку до рота, мимоволі змушений проріджувати слова й утримуватися від різких рухів (а матеріал прямо-таки провокував мене на емоції), із гречаною кашею легше справлятися.

— Усе це цікаво, — нарешті озивається Дайта. — Однак прийнятно хіба що для філософів.

— До речі, про філософів. Щось там Ніцше, пригадується мені, торочив про війну. Здається, коли я його читав, то робив підкреслення.

Прошу Дайту принести книжку. Розказую, в якому кутку і на якій полиці вона стоїть. Це українське видання «Так казав Заратустра». Гортаю томик. Знаходжу потрібне підкреслення.

«Свого ворога шукайте, свою війну ведіть, війну за свої думки. І якщо ваша думка не вистоїть, то й тоді ваша чесність повинна святкувати перемогу!

Любіть мир, як те, що породжує нові війни. А короткий мир ще більше, ніж тривалий.

Я закликаю вас не до праці, а до боротьби. Я закликаю вас не до миру, а до перемоги. Хай вашою працею буде борня, а мир — вашою перемогою!

Можна мовчати й сидіти тихо лише тоді, коли є стріли і лук, — інакше панують балачки й чвари. Хай буде ваш мир перемогою!

Ви кажете, що добра справа навіть війну освячує? А я вам кажу: то добра війна, коли вона будь-яку справу освячує.

Війна й мужність звершили більше великих справ, аніж любов до ближнього. Не співчуття ваше, а ваша хоробрість рятувала досі знедолених».

— Годі, — зупиняє мене Дайта. — Досить із мене Ніцше. Не дивно, що він збожеволів. І судячи з тексту, значно раніше, ніж прийнято вважати.

Повертаюся до гречаної каші (до речі, стосовно доречності філософії за обіднім столом ще можна сперечатися, проте каша дуже смачна, приправлена шматочками м’яса та тушкованих печериць). Хоч це й дивно, але Ніцше мені апетиту не псує. А від жінки, яка смачно готує, не треба вимагати, щоб вона поділяла чоловічу філософію навіть для годиться — це в майбутньому може негативно відбитися на стравах. Та оскільки голова моя все ще не звільнилася від робочої теми, ставлю ту саму платівку.

— Недавно я переглядав коментарі Блайса до класичних канонів дзен і наштовхнувся на такий вислів: «Зрозуміло, що всі ми прагнемо перемогти, але дзен — це не мистецтво перемагати. Дзен — це мистецтво перемагати або зазнавати поразки».

— А що таке дзен?

Було б доволі складно відповісти, якби не народна мудрість. Принаймні інші знані мені відповіді не відзначаються лаконічністю.

— Древня японська приказка говорить: «У Дзен немає жодної особливої загадки. Дзен — це тільки розв’язання питання життя й смерті».

— Гм. — Дайта бере від мене порожню тарілку. — А хіба війна не є одним зі способів розв’язання цього питання? — Ставить переді мною чай. — То що ж виходить: війна це дзен?

Шкребу щоку. Дайта обставила мене запитаннями, наче мудрагель Сократ.

— У тім-бо й річ. Ти сама сказала, що це один із способів. Немає жодних підстав вважати тотожними війну та дзен. — Продовжую чухати щоку, підбираю слова, повільно їх вимовляю — хочеться бути переконливим.

— Ти їси кашу. Я також, але ж ніхто мене через це не називає Дайтою.

І знову чую від Дайти:

— Гм.

Не таке критичне, як перше, але все ще недовірливе та іронічне.

— Усі ми так чи інак переймаємося цим питанням. Наполеон Бонапарт казав: «Смерть — ніщо, але жити переможеним означає помирати щодня». Та це тільки один бік медалі. Бо ще він казав таке: «Перемога — ніщо. Потрібно ще вміти здобути вигоду зі свого успіху». Розумієш?

— Ні, — коротко відповідає Дайта.

Колупаю ложечкою халву — мій улюблений десерт.

— Роберт Грін писав, що геніальність Наполеона була в здатності тонко реагувати на ситуацію, добуваючи з неї максимум користі. Тобто його талант полягав в умінні використовувати обставини. А далі Грін продовжував: «Так і для вас єдиним принципом повинна стати відсутність усяких принципів. Повірити, що існують незаперечні закони й вічні істини, означає зайняти жорстку, статичну позицію й приректи себе на поразку». Тепер розумієш?

— Ні! — вперто і трохи чи то сердито, чи то ображено озивається Дайта.

— Грін пропонує розв’язання. Але воно половинчате. Провальне від самого початку. За Гріном перемога — здобуток, а поразка — втрата. Це закон війни. І тільки дзен знімає цю суперечність. Дзен урівнює перемогу з поразкою. Навіть не так, дзен — це те, що визначальне. Ні перемога, ні поразка не є визначальними. Весь смисл у дзен.

Щось Дайту не влаштовує. Видно, що їй кортить із мною посперечатися. Але спонукана мудрістю, вона демонструє покладливість та покірність:

— Мабуть, не жіноча це справа розмірковувати на теми, які одноосібно застовпили чоловіки.

— Ну, чому ж? — круто беру бік фемінізму. — Послухай, як молода санкт-петербурзька поетеса Світ-Лана Чінарг коментує трагедію Есхіла «Перси». Десь я собі занотував. — Розгортаю записника, він завжди зі мною. — Ага, ось: «Війна ще триває, а Есхіл писав трагедію про горе переможених і ставить її для переможців. Центуріон при зустрічі з імператором повинен сказати йому „пам’ятай про смерть“. Відчуття перемоги сумнівне та обмежене, прославляти переможця — справа коротка, горе — чистіше й тверезіше. Звісно, Есхіл схилив голову перед переможеними. Переміг — переживи перемогу як поразку».

—І навпаки? — уточнює щодо останнього речення.

— Саме так, — підтверджую. — Але це вже вищий пілотаж.

Дайта згідливо киває. Однак на її лиці читається усталена недовіра до різних парадоксів.

— Я на твоєму місці не дуже покладалася б на поетес, які вдають із себе фронтових медсестер, що на собі витягують із поля бою (хто більше) поранених вояків.

Вона усміхається. Ще б пак, адже й сама належить до цеху поетес. Може, навіть військового квитка має. Я знаю одну поетесу, яка хвалилася, що вона сержант запасу медичної служби. Від Дайти йодом не пахне, але, хтозна, до чого її на випадок війни готували. Спробуй з’ясуй, котра з поетес латентна медсестра, котра — снайпер «білі колготки», а за котрою — правда. Усміхаюся навзаєм.

— Я ж тільки в переносному смислі.

— Власне. Бо якби ти покладався на них у буквальному розумінні, то найгірше чим це могло закінчитися, — їхнім невдоволенням або твоїм розчаруванням, або тим і тим водночас. А переносне покладання небезпечне тим, що загрожує будь-якої невідповідної миті обернутися світоглядним крахом.

— Ти це серйозно?

— Ні, це такий солдатський гумор.

Ми знову обмінюємося усмішками через вузенький кухонний стіл.

— Гумор — це чудово, — кажу, зволоживши губи чаєм, навіть якщо він солдатський. Блайс писав, що сміх — це любов. Щоб переконатися в цьому, варто подивитися на Гамлета й Офелію, на Отелло й Дездемону, які кохалися без гумору, тому їхнє кохання обернулося для них трагедією. Блайс стверджує, що коли в іронії проглядає сила й витонченість духу коли ми сприймаємо гумор у його глибинних виявах — це дзен.

Дайта прибирає зі столу.

— Коли я чую твоє «дзен», мені уявляються дві руки з келихами, які чокаються: дз-з-зен! — Зводить перед собою руки, ніби б’є в музичні «тарілки». — Грін мені зрозуміліший.

— Роберт Грін також хлопець непростий, треба віддати йому належне — аж тридцять три стратегії війни описав. Він, зокрема, сказав і таке: «Було би помилкою оцінювати війни виключно з погляду перемоги чи поразки, адже і в тому, і в іншому випадку є свої відтінки й перехідні рівні».

— Так отож.

Дайта вдоволена. Подружній обід удався на славу. Я оцінив смачні страви. Вона підтримала інтелектуальну розмову. І хоча мій дзен солдата-піхотинця не відбився осяянням на чолі дружини, основні суперечності між Сходом і Заходом знялися, почав вимальовуватися доволі перспективний тандем. Я поділяю її вдоволення. Мені не хочеться залишати кухню.

— Допоможу тобі помити посуд.

— Я сама, — пробує перечити Дайта.

Однак я наполягаю.

У зв’язку з цим пригадалася мені історійка.

Якось Жулинський приходить до Івана Драча. Драч варить борщ.

— Не знав, Іване, що ти так любиш куховарити, — дивується Микола Григорович.

— А-а! Будь-що роблю, аби тільки віршів не писати.

Отак і я.

Дайта, поступившись місцем біля мийки, продовжує наводити на кухні порядок. Курсує між холодильником та плитою. Щось ховає, підтирає, стукає дверцятами шафок.

— Я так розумію, що ти вирішив таки зоставити назву й намагаєшся знайти виправдання цьому декадансу, — робить логічний умовивід із нашої розмови.

Замість того, щоб відповісти ствердно, я вдаюся до дипломатії:

— Ірландський письменник Джон Макгахерн у якомусь інтерв’ю сказав: «Можна написати прекрасну книгу про поразку і занудну — про перемогу».

— Не сумніваюся, — каже Дайта, із її тону зрозуміло, що має вона на увазі мене, а не Макгахерна.

Попри все, про що я просторікував вище, відчуваю потребу виправдатися.

— Тільки не подумай, що це — данина національній традиції.

— Що ти маєш на увазі?

— В українців сентимент до поразок. У кожного народу — свій комплекс. Скажімо, в англіків — комплекс переможців. Вінстон Черчілль виголошував: «Поразка — гірка річ. Який сенс пояснювати причини поразки? Люди не люблять поразок, так само, як не люблять виправдань, хоч би якими докладними й сприйнятливими вони були. На поразку існує єдина відповідь. Єдиною відповіддю на поразку є перемога». Як уже мовилося раніше: або перемога — або смерть. Іншого не дано. У якійсь із своїх промов Черчілль згадував про «житниці України», либонь, навіть мав уявлення, де та Україна розташована, але навряд чи він міг собі припустити, що українці — народ, який відзначає дні поразок.

Для Дайти це не настільки очевидно, як для мене. Вона запитально дивиться на мене.

— А день Перемоги?

— Це радянське свято. А я кажу про суто українські. Найбільше в нас ушановують битву під Берестечком, її відзначають майже на державному рівні. З’їжджаються політики, різні чиновники, аж до Президента. У мене завжди виникає питання: що вони там вшановують? Адже нікого й нічому поразка Богдана Хмельницького (передовсім це була стратегічна поразка, відтак і лежить на совісті воєначальника, лідера) під Берестечком не навчила. Стратегія сучасних політиків така сама недолуга. Ще одна поразка, що культивується на рівні влади, ― бій під Крутами. Національний банк навіть пам’ятну монету пустив на честь цієї знаменної події. Мені це видається вершиною цинізму. Без сумніву, героїв потрібно вшановувати. А ці погано озброєні й без військового вишколу хлопчаки були героями в найвищій мірі. Тільки говорячи про їхній героїзм та жертовність, потрібно пам’ятати, що цих хлопців зрадили їхні вожді, бійці стали жертвою амбіційності та бездарності всіх тих Грушевських, Петлюр і Винниченків — керівників Визвольних змагань, які не стільки клопоталися, щоб спільними зусиллями спинити зовнішнього ворога й побороти внутрішнього, як з’ясовували стосунки між собою, перекладаючи власні фіаско та вину один на одного. На превеликий жаль, не знайшлося серед українців свого Маннергейма.

Замовкаю. Не можу говорити про це без роздратування. А гнів — поганий порадник, слова, забарвлені гнівом утрачають об’єктивність.

— Тобі не здається, що ти перебільшуєш? — запитує Дайта.

Якби ж то.

В Олега Ольжича є стаття «Дух руїни», у якій він робить короткий огляд української історії. «Вся історія України — це боротьба двох сил: конструктивної, що скупчує українську потугу, щоб звернути її назовні, і руїнної, що розпорошує її у взаємному самопожиранні та несе розбиття й розклад». Такий його загальний висновок. А ось слова, які можуть бути поясненням, чому українців підстерігають битви під Берестечком і бої під Кругами, чому за Україну своїм життям розплачуються наївні хлопчаки, а предводителі, зібравши матню в жменю, благополучно усуваються: «У нас цей дух руїни можна було усунути лише моральною силою, солідарною, моральною поставою громадянства взагалі, а провідних, відповідальних за долю українського народу одиниць, зокрема. Одначе так не сталося. У нашому суспільстві велася жорстока боротьба всіх проти всіх. У нас, коли появився якийсь авторитет — а фактично завдаток на авторитет, — його негайно стягали на долину й тут мотлошили всіма способами й засобами, щоб тільки він не став, не дай Боже, авторитетом для ширших мас громадянства».

Щоб прокоментувати сучасний стан української політики, ширше — суспільства, Ольжича навіть перелицьовувати не потрібно. У цій своїй традиції українці аж надто послідовні.

Мій гнів пішов на спад. Завершую майже спокійно:

—І виходить, що ми святкуємо тільки поразки.

— Що тебе не влаштовує? — Дайта серйозно взялася бути мені опонентом. — Ми переживаємо свої поразки як перемоги, як цього вчить дзен, чи молода поетеса Чінарг… Сам же казав, що це — вищий пілотаж.

— Мене не влаштовує те, що ці поразки не стали нам наукою. Так само, як і перемоги.

— А вони в нас були — перемоги?

Дайта ризикує, випробовуючи моє терпіння. Утім, її провокація дає мені змогу продемонструвати козирі, які українці з багатьох поважних причин, а також через свою ментальність так довго ховали в рукаві, що майже забули про них.

— Я — не історик і не беруся називати всі наші військові успіхи, але дещо на думку спадає. Візьмімо Данила Галицького, який 1238 року розбив під Дорогичином хрестоносців Тевтонського ордену. До речі, там же, в Дорогочині, Данило 1253 року прийняв корону з рук папського легата Опізо. Далі — Богдан Хмельницький — він також не тільки програвав. Жовті води, Корсунь, Пилявці — усе це місця звитяжних перемог. Уже після Берестечка 1652 року він виграв битву під Батогом. Або Виговський — цей 1659 року ущент розгромив московитів під Конотопом. Можна згадати кошового отамана Івана Сірка, який не програв жодної своєї битви… Я не стверджую, що українцям обов’язково потрібно культивувати перемоги. Ні, але нам необхідне вміння звертати собі на благо і перемоги, й поразки. Кожна перемога і кожна поразка мають стати черговою сходинкою в процесі вдосконалення. Ісус казав: «Я переміг світ». Однак ця його перемога навіть для декотрих учнів на початку видавалася поразкою. Парадоксально, але Ісус, як мовиться в молитві, смертю подолав смерть, дарувавши нам життя вічне. З огляду на неоднозначність речей та явищ і того розмаїття векторів, якими ті речі та явища продовжуються, людина не завжди (рідко коли) спроможна об’єктивно визначити, що для неї є перемогою, а що — поразкою. Хоч би з ким ми воювали насамперед маємо справу з собою. Один із засновників японської школи фехтування на мечах висловився: «Я не знаю способу перемогти інших, а тільки спосіб перемогти себе». Це ще один парадокс. Бо не можна перемогти себе, не зазнавши при цьому поразки. Є в цьому певна хибність, протиріччя. Хоча всі ми розуміємо, про що йдеться. Людина двополюсна. Добра й лиха, працелюбна й лінива, сильна й слабка… Однак коли людина починає боротися сама з собою — це початок шизофренії, бо треба боротися за себе. І перш ніж вступити в боротьбу, потрібно бачити власні ґанджі не частиною себе, а чимось чужорідним, що заважає бути досконалим.

Я аж ухекався, поки виголосив свою промову.

— Я розумію, — каже Дайта. — Але хоч би якими корисними були поразки, перемоги мені більше подобаються.

Хто б змагався.

Вважатимемо, що ми порозумілися. Обговорення відбулося успішно. Назва роману залишається незмінною. Тему закрито. Продовжую розмову, не відхиляючись від основного русла сюжету:

— Недавно я краєм ока застав по телевізору шматок передачі, в якій ішлося про якісь позаземні цивілізації, котрі мають вплив на нашу планету; навіть більше: вони живляться енергією, яку ми генеруємо в процесі життєдіяльності. На думку дослідників, війни, що безперестанку ведуться землянами, зовсім не випадкові, а зумовлені зовнішніми (неземними) чинниками, оскільки в ході війни відбуваються найпотужніші виділення енергії, відтак інопланетяни, чи хто вони там, якимось чином провокують усі наші збройні конфлікти.

Дайта налаштована скептично.

— Думаєш, до таких гіпотез можна ставитися серйозно?

Скошую уста в посмішці.

— Хто заважає жити українцям? Звісно, москалі. А ще — євреї. Євреї всім заважають. Жодна неблагополучна нація не бажає визнавати власної недолугості. Та й успішним завжди видається, що хтось їм палиці в колеса встромляє. Нації, як і окремі індивіди, схильні шукати причини своїх провалів та промахів у ворожій присутності, звертаючи погляд не всередину себе, а назовні. — Давши раду посуду, діловито, як продовження роботи, мию руки милом. — Тому я думаю, що це спроба повісити на інопланетян те, що не вдається повісити на євреїв.

Дайта подає мені рушника й винагороджує за старання поцілунком.

— Схоже на те, — погоджується вона.

— Але це ще не все, — продовжую я. — Автори фільму вважають, що інопланетяни знайшли альтернативу війнам — секс. Звідсіля всі сексуальні революції, засилля еротики на телебаченні та порнографії в Інтернеті тощо.

— Розумне рішення. — Світиться усмішкою Дайта. — Я готова внести свою непомірну лепту в забезпечення інопланетян мирною енергією подружнього сексу.

Вона сідає мені на коліна й обвиває руками шию. Я губами розстібаю ґудзика на її халаті.

— Якщо Ніцше не брехав, Заратустра сказав: «На світі багато добрих винаходів, одні корисні, інші — приємні. Заради них варто любити світ. А чимало винаходів такі ж удатні, як і жіночі груди: водночас корисні й приємні».

Цілую персо. Те, що ближче. Чомусь завжди ближче ліве.

— Виявляється, цей Ніцше був неабияким шибеником, — шепоче Дайта.

Сержант Мурчик

Розумники того часу гордяться тим, що вже тоді все розуміли. А вони не розуміли одного й найголовнішого: що призначення нашого покоління — воювати і вмирати за нашу дійсність, що іншого історичного вибору в нас немає, що для багатьох це і буде головним сенсом життя.

Давид Самойлов

― Бля буду, нас до Афгану пакують.

Юрко сидів на скатці шинелі й лихим оком мружився на сонце. Від його слів у Миколи похололо й неприємно засмоктало в животі, до горла піднявся клубок нудоти. Не знати, чи це страх давався взнаки, чи випита минулої ночі горілка. В учебці про Афганістан ходило чимало чуток, довкола яких точилися безперервні розмови, особливо напередодні випуску. Афганська тема породжувала всезагальне збудження: одні, обравши гасло «вперед — за орденами!», не могли дочекатися часу, коли втраплять на поле ратних подвигів, інші, не бажаючи ділити участь гарматного м’яса, шукали способів відмазатися від цієї перспективи. Микола ж у балачки не встрявав, зачаївшись, забобонно мовчав, ніби сподівався, що коли сам не видасть себе, то зостанеться непоміченим для всіх оцих перипетій.

— Хіба я тобі не казав? — озвався Олег.

— Навряд, — кволо заперечив Микола, ніби в такий спосіб намагався відвести від себе небезпеку. — Якби мали до Афгану відправляти — відправили б одразу ж після учебки разом з усіма. Для чого було тарабанити нас мало не до самого Льодовитого океану, щоб тепер перти назад? Нелогічно.

— Це щоб ти, розумнику, пробздівся трохи, — насмішкувато кинув Юрко.

Микола промовчав. Нудота не відступала.

Юрко, відхаркнувши, потужно сплюнув у бік гурту середньоазіатів, які сиділи напочіпки; у такій позі вони могли перебувати годинами. Миколу дивувала ця їхня здатність, сам він і десяти хвилин не міг витерпіти: ноги заклякали так, що не здужав випрямитися. Смугляві хлопці перемовлялися між собою впівголоса. Плювок заледве не дістав крайнього — той вороже зиркнув у їхній бік і щось мовив.

— Що ти сказав?! — визвірився до нього Юрко.

Той ще раз щось буркнув, судячи з виразу обличчя, погрозливе (його товариші враз заґелґотали й стихли), але відвернувся й вдавав, наче не чує, як Юрко обкладає його матюками.

— Ану йди сюди! — не втихомирювався Юрко. — Повтори, що ти сказав?!

«Для чого він заривається? їх он як багато, а нас тільки троє. Накинуться всі разом — у землю по горло затовчуть», — тривожився Микола. Він побоювався середньоазіатів, їхньої дикості й агресивності.

Юркові ж азіати пофіг. Йому все пофіг.

— Зараз би пивка для ривка, — мрійливо муркотить, потягуючись, ніби й не скреготав щойно зубами на туркменів — чи хто вони там. — Спекота.

Гімнастерка на Юркові розстебнута на всі ґудзики, ремінь послаблений по саме нікуди.

— А капітан що каже? — повернувся до розпочатої теми Олег. — Йому ж напевно відомо, куди нас відправляють.

— Каже, що писець нам усім і йому разом із нами.

— Йому — то зрозуміло, а ми тут до чого?

Юрко реготнув.

— Ти як той поц із анекдоту. Каже: піду на війну, одного-двох заб’ю і назад прийду. А як тебе хто? А мене за що? — Дістав із кишені зім’яту пачку «Прими», подлубався в ній. — Якщо тебе тато від армії не відмазав, то хто тепер тут сортуватиме? — Відкинув порожню пачку, встромив до рота половинку цигарки.

Олег квапливо підсунувся до нього разом зі своїм сідалом і черкнув сірником.

— Мій тато ідейний. — У його голосі не чулося належної поваги до тата. — Покуримо?

Юрко мовчки затягнувся.

— А ти чого такий кислий? — Штурхнув Миколу.

— Зле мені, — вимучено всміхнувся Микола. — Мені ще ніколи не було так зле. — Здавалося, він ось-ось заплаче. Олег розсміявся.

— То ти класно жив…

— Заткнися, москалику, — обірвав його Юрко.

Якусь мить він дивився на Миколу так, як дивляться на обтяжливу річ, зважуючи, кинути її чи брати з собою.

— Не сци в компот, прорвемося! — Підбадьорливо поплескав по плечу.

— Чому не за уставом одягнений?! Ти в армії, а не на пляжі! Мать-перемать!

Це звідкілясь узявся тутешній прапорщик. Юрко коротко без інтересу глипнув у його бік.

— Нахрен!

Прапорщик отетерів.

— Що-о?!

Не йняв віри своїм вухам.

— Пішов нахрен! — спокійно уточнив Юрко.

Прапорщик побуряковів, лице перекосилося від люті.

— Встати! — загорлав, ніби йому в дупу розпеченого шворня встромили. — Встань, коли з офіцером говориш!

Микола квапливо зіп’явся на ноги. Він боявся різного начальства. В армії боявся кожного, хто дозволяв собі на нього кричати. Олег і собі підхопився, застібаючи комірець під горлом на гачок. Тільки Юрко навіть вухом не повів. Ще раз затягнувшись, протягнув цигарку Олегові. Той машинально взяв її, але до губ піднести не зважився, затиснув у кулаку, витягнувши руки по швах.

— Це ти офіцер? — Юрко всім корпусом розвернувся до прапорщика. — Ти — кусок недороблений!..

Прапорщик шарпнувся до Юрка з явним наміром силою осадити борзого солдата, і хоч той навіть не поворухнувся, щось у його вигляді зупинило скорого на розправу командира, він крутнувся на місці і, сиплячи матюками й погрозами, подався в бік ангарів.

— За поміччю побіг, — мовив Олег, жадібно посмоктуючи залишки цигарки.

Він не помилився. За кілька хвилин прапорщик з’явився з підмогою. Його супроводжували старший лейтенант і двоє рядових.

— Ось він, — вказав прапорщик на Юрка.

Юрко стояв заправлений і виструнчений, як і належить дисциплінованому солдатові.

Старший лейтенант зміряв його оцінюючим поглядом.

— Прізвище!

— Рядовий Пудовкін. — Ще більше виструнчився Юрко, демонструючи не тільки вишкіл, а й запопадливість.

— Пред’яви документи.

— Мої документи знаходяться у капітана Нефьодова, командира нашої групи.

Назвавшись чужим прізвищем, Юрко продовжував брехати.

— Слідуй за нами.

— Не можу, товаришу старший лейтенант. Капітан Нефьодов наказав не відлучатися навіть на крок.

— Допоможіть йому, — звелів старлей своїм солдатам.

Ті підступилися до Юрка, наміряючись узяти його попід руки.

Микола внутрішньо зіщулився: «Зараз почнеться!»

— Стояти! Всім струнко! Руки по швах, мать вашу! — хрипкий голос капітана Нефьодова владно здійнявся над їхніми головами і знагла упав, наче мокрим рядном накрив.

— Що за хренотень тут відбувається?

— Товаришу капітане, оцей гомик, — Юрко кивнув у бік прапорщика, — шастав тут і робив бійцям радянської армії непристойні пропозиції. Ну я його й послав… То він вертухаїв привів.

Прапорщик звинувся, мовби ошпарений.

— Шо?! Шо ти, бля…

Подальша його мова складалася виключно із нецензурної лексики, зрідка пересипаної займенниками. Аж запінився, слина з рота летіла клаптями. Здавалося, ось-ось накинеться на Юрка з кулаками.

— Усі гомики підлягають кастрації, — похмуро вирік капітан. — Негайній!

— Товаришу капітане, дозвольте дати йому в морду.

Юркове нахабство не знало меж.

— Валяй.

(Як і капітанове роздовбайство).

Капітан — ще той кадр. Микола в гадці не мав, що бувають такі офіцери. Як на його думку, капітан компрометував усю радянську армію, а відтак і радянську владу, яка цю армію утримувала. Усі знані Миколі дії капітана могли асоціюватися виключно з підривною діяльністю.

— Дамо збоченцям бій, — капітан підвів ідеологічну основу під мордобій, який щойно санкціонував.

Прапорщик сховався за солдатськими спинами й звідти апелював до старшого лейтенанта (називав його Михайловичем), вимагаючи, аби той у найрішучіший спосіб присік це нечуване неподобство. Принаймні такий сенс випливав із його ненормативного лексикону. Тінь розгубленості ковзнула по обличчю старшого лейтенанта. Він одразу ж рішуче зігнав її.

— Капітане, ти що, довбанувся?! Ти що твориш?!

— Старшому за званням грубіяниш, старлей, — без натиску зауважив капітан, і з тією ж легкістю кинув Юркові: — Цьому також зазвіздяч.

Юрко посміхнувся. Ніби розминаючись, стукнув кулаком об долоню.

— Тільки спробуй! — пригрозив старший лейтенант. — Хоч замахнися, хоч пальцем ворухни — підеш під трибунал, зогниєш у дисбаті! А ти… — повернувся до капітана. — З тобою ми поговоримо в іншому місці.

— Відвали, старлей, бо натравлю своїх архаровців — ущент рознесуть увесь цей курятник.

— Я зараз же наберу комендатуру, нехай присилають патруль…

— А за річку ти замість мене відправишся?! Комендатурою він мене лякає… Клав я на твою комендатуру і на тебе разом! — Дедалі більше накручував себе капітан.

«Цього не може бути, — тьохкала в Миколиній голові думка. — Це все не може бути правдою».

Відколи Микола у війську, ця думка виникає в його голові постійно. Солдатське буття видавалося йому чимось позареальним, якимсь недобрим сном, такі йому верзлися, коли він у дитинстві лежав із гарячкою. Тоді варто було тільки пробудитися, видужати, покликати маму… Однак усе те, що діяло й помагало в дитинстві, наразі виявилося бездієвим. «Молися Богу, синку», — писала мама з дому, разом із листами присилаючи йому тексти молитов. Він молився, спочатку з папірця, потім із пам’яті, але це було таке місце, до якого Бог, мабуть, не навідувався, недарма казали: «Нет хуже ада, чем учебка Ашхабада». Часом Микола знаходив у конверті карбованця, часом три, а, бувало, що й п’ять; мама згортала банкноту в смужку й вкладала її у згин — аркуш із учнівського зошита складався вдвоє, а потім з одного боку загортався під розмір конверта — це було найтовстіше місце, там купюра не просвітлювалася. Іноді Миколі вручали конверт розпечатаним, хтось із армійських листонош шакалив, проте, либонь, усіх листів не мав змоги перевірити, тому якийсь шанс отримати з дому потай копійчину зоставався, бо переказ би одразу відібрали. Гроші Микола витрачав не гаючись: проїдав у солдатському буфеті або добровільно віддавав котромусь із сержантів, щоб задобрити, аби той менше звірствував і доколупувався.

Місцеві вояки ретирувалися. Капітан Нефьодов благословив їх витіюватим матюком. Хто б міг подумати, що в цього низькорослого, кругловидого — курдупель курдуплем — капітана, військова форма лише підкреслювала його недоладність, — характер дебошира й забіяки. Його похмуре й набрякле обличчя, наче він щойно зі сну, сколихнули брижі кислуватої посмішки.

— Хоч настрій трохи покращився. — Капітан торкнув вавку на нижній губі. — Якимсь трипером обсипало. Продезінфікувати треба було би. А тут жлоби одні. Навіть сто грамів спирту на опохміл не налили. Уявляєш?

Нефьодов розмовляв із Юрком, ніби зі своїм корешем, а не так, як мав би говорити офіцер із рядовим.

Юрко пожвавився:

— У них є спирт?!

— Ясний болт. У технарів завжди є спирт. На аеродромі може не бути літаків, але спирт — мусить.

— То що ж ви зразу не сказали, товаришу капітане? — Дорікнув Юрко. — Ставте бойове завдання. Буде виконане.

Стосовно останнього капітан, либонь, мав сумніви — вони читалися в його знову пригаслих очах, однак відмашку дав не гаючись:

— Ну то вперед — час пішов. Полонених можеш не брати.

Микола все ще тримав руки по швах.

— Розслабся, — штурхнув його Олег.

— Стоїть, бля, як у молодого на весіллі, — вищирив Юрко жовті, але міцні зуби.

Юркове лице враз наблизилося, ніби Микола побачив його через збільшуване скло, й одразу ж віддалилося та розпливлося, набувши вигляду розмитої брудної плями. Мабуть, права нога затерпла від перенапруги, бо коли він підігнув її в коліні, то не зміг зафіксувати в потрібному положенні. Пляма Юркового обличчя, змигнувши, зникла з поля зору. Микола відчув, що втрачає опору й завалюється на бік. Сонце світило йому прямо у вічі, він відвернув голову й замружився.

Коли він розклепив повіки, вуграсте Юркове лице знову лиснілося перед самими очима. Цього разу Микола навіть вловив його гарячий віддих. Із рота в нього гостро тхнуло, наче з каністри з якоюсь смердючою хімією. Скривившись, мовив:

— Але й у тебе вихлоп!

Здивувався, не впізнавши свого голосу. Язик слухався так само погано, як учора після першої порції горілки. (Після другої він узагалі провалився в безпам’ятство). Слова давалися із зусиллям. Усі частини тіла пройняла млість.

— Живий, бля! — Реготнув Юрко. — А ти хотів, щоб від мене фіалками пахло?!

Звідкілясь, мовби в Юрка із-під пахви, рудим поплавком вигулькнула Олегова голова. Вона чомусь перебувала перпендикулярно до Юркової.

— Як ти? — поцікавився Олег, накладаючи Миколі на чоло якусь мокру шмату.

Тільки тепер Микола збагнув, що лежить горілиць, а товариші вклякнули над ним… За їхніми спинами бовваніли ще чиїсь постаті. Це відкриття його налякало. Потужна хвиля страху дощенту заповнила його єство, прокотилася через усе тіло. Миколі здалося, що навіть брижі здійняла.

— Що зі мною таке?!

Почав гарячково спинатися на лікті.

— Не шарпайся ти! — притримав його Юрко. — Нічого ратного.

— У тебе сонячний удар, — повідомив Олег.

Микола обм’як. Заплющив очі.

— Я хочу додому, — прошепотів.

— Ну-у, починається! — прогудів Юрко.

— Відведіть його до медпункту.

Це був голос капітана Нефьодова. Хоч це й дивно, але він подіяв на Миколу заспокійливо.

«Це ж армія. Тут усе під контролем. Мені не дадуть померти. Я — сержант радянської армії… — ця думка рвонулася вперед, випереджаючи саму себе, наче штрафбатівець, якого жене в атаку вогонь енкеведистських кулеметів. — Я — сержант радянської армії, йоб вашу мать!»

Вилаявшись, Микола відчув полегшення, ніби нарешті знайшов резонний аргумент для підтвердження власної невмирущості.

— Що ти там бубниш?

Юрко з Олегом вхопили його попід пахви.

— Я — сержант радянської армії, йоб вашу мать! — Микола вклав у вигук усю свою злість, що накипіла за цих півроку, але чомусь його слова розминулися зі злістю, замість відчайдушного банзай, видобув із уст невиразне й непереконливе булькання.

— Але ж його і розвезло! — плямкнув губами Олег.

— Ну то й постав її раком, якщо ти такий офігенний сержант! — буркнув Юрко. — Чи ти хочеш, щоб ми зараз усе покинули й почали тобі честь віддавати, як остання проститутка цноту?

Микола скривився. У голові в нього тріщало й дзвеніло так, ніби туди набилося повно коників-цвіркунців, які наввипередки пробували кожен свій голос. Жоден із них не міг насидіти собі місця, за найменшого поруху голови вся та сарана лопотіла крилами (чи є в коників крила?) і шкреблася зсередини гострими колінами об його череп. Він намагався уникати різких рухів, проте статика важко йому давалася.

— Кого поставити раком? — не врубався.

— А-армію.

Олег гигикнув. Микола тяжко зітхнув.

— Хіба я генерал…

— Ну то й не звізди, — порадив йому Юрко.

Двері медпункту були на причілку довгого бетонного приміщення. Ввалилися досередини. У невеликій кімнаті на два вікна (відчинені навстіж) стояла така сама задуха, як і зовні Юрко втягнув носом. Микола й собі принюхався. Хоча попід стінами й стояли скляні шафи з різнокаліберними пляшечками та баночками, медикаментами в приміщенні не пахло лише карболкою, як у туалеті. А крізь цей важкий запах пробивався якийсь іще більш удушливий сморід, джерело походження якого одразу важко було визначити. Тому дихалося тут важче, ніж на вулиці. У кутку стояв стіл, на якому монотонно фуркотів вентилятор. Поряд із ним так само монотонно, тільки у чверть того голосу, яким зазвичай подають сигнал такі апарати, безперервно дзикав зелений телефон. Перед столом стояв тапчан, накритий білим простирадлом. У другому кутку біля умивальника стояв солдат із погонами молодшого сержанта й мив якийсь посуд.

— Здається, в них тут хтось здох, і його забули винести, — зробив припущення Юрко, а потім звернувся до молодшого сержанта. — Ти — медик?

— Чого треба? — непривітно озвався той.

— У сержанта сонячний удар — Юрко кивнув на Миколу.

— Він знепритомнів, — докинув Олег.

— Лівих не приймаємо, — кинув їм працівник медпункту і повернувся до своєї роботи.

— Ні хрена собі! — Скорчив морду Юрко.

Хлопці всадовили Миколу на тапчан. Олег вмостився поруч.

— Я ж сказав! — підвищив голос молодший сержант. — Обслуговуємо тільки своїх.

— А ми що, бля, американці?! — Скипів Юрко.

— Валіть звідси!

— Значить так, Скліфасовський! — Юрків голос не передбачав нічого доброго. — Слухай, бля, сюди! Або ти надаси першу допомогу, або я тебе по стіні розмажу!

Але виявилося, що молодший сержант не з лякливих. Він повернувся до Юрка всім тілом і виставив уперед праву руку.

―Попробуй, — мовив із викликом.

— У нього скальпель! — застеріг Олег. Він уже стояв на ногах і відступавсь, як здалося Миколі, до дверей.

Микола злякався. Якось по-дитячому, як у дитинстві, коли біля магазину билися п’яні дядьки. Здається, це було на перше травня, бо тоді продавали морозиво. Їх було багато, але запам’ятався Миколі лише один — високий і дуже активний, він штовхався, розмахував руками й безперестанку вигукував щось погрозливе, а потім враз випав із натовпу весь закривавлений: стояв, хитаючись і гарячково хапаючись то за обличчя, то за груди, дивився на заюшені кров’ю долоні й якимсь уже зовсім іншим тоном викрикував: «Він мене порізав! Він мене порізав!» Микола помирав від страху, чекаючи, що ці чужі п’яні дядьки накинуться зараз на його тата, а опісля й на нього і, вмивши кров’ю, порішать на місці. Може, якби був заплакав, страх вийшов би зі сльозами, але йому наче заціпило, все всередині затерпло й змертвіло; він лише міцніше вчепився в батькову руку. Довго потім мама відхукувала й відігрівала його затерплу душу. Водила до якоїсь бабці, котра читала над ним молитви й викачувала переляк курячим яйцем. Так і тепер: Микола в найдрібніших страшних деталях уявив, як цей медик-шкуродер спочатку пустить кров Юркові, а потім і йому. Олегові ж, напевно, вдасться змитися…

А Юрко, навпаки, розвеселився.

— Я таким ножичком у першому класі олівці підстругував. — Показав свої кінські зуби. — У зайця хрен більший… Ти б хоч нагострив його, бо я тебе зараз буду ним каструвати…

Юрко ступив уперед. Одночасно він прихопив рукою візочка (із таким медсестра Катя приходила до палати робити Миколі перев’язку, коли в дев’ятому класі йому вирізали апендицит; медсестра була симпатичною і лише на кілька років старшою, тому Микола страшенно соромився заголювати перед нею пах) і штовхнув поперед себе. На візку щось жалібно дзенькнуло. Олег уже був біля дверей, але замість того, щоб рвати кігті, він ухопив швабру, що стояла в кутку. Перекинуте порожнє відро з брязкотом покотилося долівкою.

— Відставити!

Вони не помітили, як до кімнати зайшов молодий чоловік У білому халаті. З’явився він із бокових дверей. Військова команда прозвучала доволі голосно, але якось непереконливо. Та й виглядав медик відповідно: тонка шия (шийка) стриміла з коміра так беззахисно, наче лежала на пласі, дожидаючись сокири ката. Привертали увагу неймовірно червоні вуха.

«Може, йому соромно за всіх нас, — майнула в Миколи безглузда думка. — За весь цей бедлам».

Йому знову здалося, що все це нереальне. Що це чиясь химерна, якимось дивним чином візуалізована вигадка.

— Чого бузиш, рядовий? — звернувся медик до Юрка. Припини дебош! Не в клубі на танцях.

— Нам штатські не указ, — із нехіттю огризнувся Юрко, не відпускаючи візка, яким притиснув молодшого сержанта до стіни.

Олег сховав швабру за спиною і позадкував до дверей щоб поставити її на місце. Микола продовжував сидіти з відсутнім виразом на змарнілому обличчі.

— На гауптвахту захотів?

У голосі медика не чулося агресії. Виглядало так, що він пригрозив Юркові, оскільки ситуація вимагала приструнчити солдата, але робив це суто формально, не вкладаючи особистих емоцій.

— Гауптвахта для мене, як рідний дім, — з такою ж безпристрасністю відповів Юрко. — Я там прописаний.

— По тобі й видно.

Медик сів за стіл і зазирнув до теки з паперами. Юрко дав спокій візкові. Молодший сержант розправив груди й подав голос:

— Товаришу лейтенант, я їх попереджав. Вони самочинно проникли на об’єкт…

Лейтенант спинив його жестом.

— Чай заварив?

— Так точно.

— Давай.

Юрко не гаючись відреагував:

— Вибачте, товаришу лейтенант, за штатського. Під халатиком погонів не видно.

Він начебто вибачався, але всім своїм виглядом сигналив, що бере лейтенанта на кпини. Попри інфантильний вигляд, лейтенант тримався впевнено, навіть іронічно.

―А ти на штани подивися. Вони з кантом.

Микола, зачувши, що перед ним офіцер, почав зводитися на ноги.

— Сиди, сиди, — лейтенант, не відриваючись від паперів, помахав рукою, наче робив па-па.

А Юрка знову понесло:

— Нахрена мені на ваші штани дивитися? Навіть якби вони з генеральськими лампасами були. Нехай на них ваш дуполиз дивиться, — кивнув у бік молодшого сержанта. — Мене тільки спідниці цікавлять.

Лейтенант відклав теку з паперами.

— У тебе своєрідне почуття гумору. Бережи його, воно тобі ще пригодиться.

Молодший сержант поставив перед ним піалу з чаєм. Лейтенант відсьорбнув і звів очі на Миколу.

— На що скаржишся, боєць?

Микола, який весь цей час перебував на периферії загальної уваги, від несподіванки розгубився. Запала коротка пауза. Невеличка яма з тиші. Вентилятор своїм шелестом лише увиразнював її. Микола звернув увагу, що телефон уже не дзикає. Чомусь відзначив цей факт як надзвичайно важливий.

— У нього сонячний удар, — відповів за Миколу Олег.

Лейтенант замислено дивився на Миколу поверх піали, тримаючи її довгими рухливими пальцями.

— Дай йому нашатирю понюхати, — розпорядився.

Молодший сержант зазирнув до однієї скляної шафи, потім до другої, опісля повернувся до попередньої. Переставляв і перемацував пляшечки, читаючи написи на етикетках.

— Зелений чай, — мовив лейтенант і, відпивши з піали, облизав губи, — прекрасний напій. Втамовує спрагу краще, ніж холодна вода.

Миколі здалося, що офіцер звертається до нього. Не знаючи, що відповісти, він рефлексивно шарпнувся, щоб устати. Лейтенант, як і перше, зупинив його, показавши білу вузьку долоню.

— А я чорного люблю чефірнути, — озвався Юрко.

— Серце посадиш. — Лейтенант знову припав губами до піали.

Нарешті молодший сержант знайшов потрібну пляшечку. Протягнув Олегові.

— На, намочиш вати й потримаєш йому під носом. Зараз вату дам.

Покопирсавшись у металевій коробці на нижній полиці візка, яким Юрко припер був його до стіни, подав шматом марлі — вати, мабуть, не знайшов. Сам він не виявляв наміру зайнятися потерпілим. Підштовхнув візка ближче до столу.

— Товаришу лейтенант, подивіться… Оцей борзий, — тепер молодший сержант вказав на Юрка, — попсував казенне майно: розчовп три шприци й термометра. Ось, переконайтеся, щоб потім не питали мене, куди шприци діваються.

— Ти ще скажи, що я трилітрового слоїка зі спиртом розбив, — не збентежився Юрко. — Нє, зьома, так не піде. Може, ти ці шприци нарикам сплавив…

— Яким нарикам! Що ти верзеш?! — спалахнув гнівом молодший сержант. — Ось-о ж скло! Гляньте, товаришу лейтенант…

— А ти чого так нервуєшся? — зумисне дратував його Юрко. — Може, ти тут і колесами приторговуєш? Ой дивіться, товаришу лейтенанте, підставить він вас, як генеральша сраку під шомпол…

— Ти до кого залупляєшся! — молодший сержант штовхнув Юрка в груди. — Товаришу лейтенант, викликайте наряд. Цей козел щойно вас сракою обізвав…

Микола увібрав голову в плечі, чекаючи від Юрка відповідних дій, однак той не став, як полюбляв висловлюватися прапорщик Шуст, «усугублять».

— За козла відповіси, — мовив незвично спокійно.

Лейтенант поставив порожню піалу і з докором подивився на підлеглого.

— Сєлєзньов, якщо ти й надалі ганьбитимеш благородне звання медика, я тебе нахрен відправлю за річку разом із оцими ось доблесними воїнами-інтернаціоналістами, — відчитував солдата рівним меланхолійним тоном. — Ти тільки подумай: сам Чехов був медиком! Той самий Чехов, який по краплі видушував із себе раба…

— Ну то й що?! Зате Чехов не служив у радянській армії, — на відміну від свого командира, молодший сержант надміру гарячкував. — А ви теж обіцяли своїй мамі, що не будете матюкатися, а самі мене нахрен посилаєте…

— Не треба згадувати мою маму всує, — мовив лейтенант, посовуючи піалу на край столу. — Повтори.

Олег тицьнув Миколі під ніс грудку марлі. Микола відсахнувся. У носі наче свердлом закрутило, на очі набігли сльози. Їдучий газ заповнив усю голову й ударив у потилицю. Здавалося, зараз череп зніме.

— Не треба більше, — відвів руку з марлею.

— Що, продерло трохи мізки? — поцікавився лейтенант.

Микола тільки лупав мокрими очима.

— Те, чим нам мізки засерають, нашатирем не продереш, — відповів Юрко.

— Но-но, не дисидентствуй, — у своїй м’якій манері приструнив його лейтенант. — Аз генеральшами ти б таки делікатніше поводився, з належною повагою. Моя жінка також може колись генеральшею стати.

—І це все? — запитав Олег, витягуючи руку із затисненою в пучці марлею в бік лейтенанта. — Це всі ліки? Ви б йому хоч тиск поміряли…

Лейтенант прийняв із рук у руки від молодшого сержанта піалу й обережно поставив її перед собою. Потім відсунув шухляду, дістав грудку цукру, яку тримав так само в пучці, як Олег марлю; він навіть спочатку підніс її до носа й понюхав, і тільки після цього вмочив у чай і відкусив. Облизнув губи й відсьорбнув чаю, запиваючи солод. Завершивши цю маленьку церемонію, відповів:

— Тонометр зламався.

— Може, в нього жовтуха, — не вгавав Олег. — Подивіться, який жовтий.

— Боткіна хворів?

Микола мляво стенув раменами.

— Не знаю. Малим я часто слабував.

— Подивися на мене. — Лейтенант перегнувся через стіл. — Білки наче не жовті. Аналізи треба робити. Коли прибудеш у частину — звернися до медика.

— Мені треба в туалет, — подав кволий голос Микола.

— Потерпіти не можеш?! — цитьнув на нього Олег.

Микола покрутив головою.

― Де у вас тут туалет? ― запитав Юрко.

― Туалет тільки для персоналу! ― відрубав молодий сержант.

― Ти що хочеш? Срати? Блювати? — звернувся Юрко до Миколи. — Випорожнюйся тут.

― Сєлєзньов, покажи їм, — звелів лейтенант.

Юрко зостався в медпункті — сказав, що йому треба дещо з лейтенантом «перетерти».

— Насвинячите тут — будете язиками вилизувати, пригрозив молодший сержант. — Затямили?

Йому ніхто не відповів. Із невдоволеним виглядом він забрався геть.

Микола схилився над умивальником, набрав у пригорщу води й хлюпнув в обличчя. Напився з крана. Перевів подих.

— Уже попустило. Думав, шлунка виверне.

— Дай і я фізію сполосну, — підступив до умивальника Олег.

— Шкода, нема в що води набрати. Хтозна, скільки нам тут іще на сонці смажитися.

— У мене в рюкзаку пляшка є.

― Дивні вони якісь… ці медики, — поділився Микола враженнями. — Особливо лейтенант.

— Летьоха — пофігіст. Певно, травку курить, — відповів Олег. — Ну що, ходімо?

У коридорі вони наштовхнулися на молодшого сержанта. Він, скоцюрбившись і розставивши ноги (тримав голову між колін), сидів під стіною, весь заюшений кров’ю. Під ним зібралася уже добряча калюжа. Від його вигляду Миколу знову занудило.

— Неслабо Юрко йому зазвіздячив, — кинув Олег. Микола промовчав, лише прискорив крок. Вигляд крові пробудив у ньому страх. Зараз медик підніме тривогу, звідусюди набіжить місцева солдатня й зачне валяти їх ногами по долівці, перетворюючи тіла на криваве місиво. Миколі не вдалося побороти свій ляк, ледве стримався, щоб не пуститися навтьоки, проте зумів приховати страх від Олега. І то тільки тому, що той зостався за спиною і не бачив його лиця. Штовхнувши двері, полегшено переступив поріг. Сонячний промінь різонув по очах. Микола замружився й прикрив лице долонею. Олег іззаду налетів на нього, з розгону буцнувши в потилицю.

―Ти то кочегариш на всіх парах, то гальма врубаєш, як із переляку, — зауважив, вилаявшись.

―У голові запаморочилося, — тоном вибачення відповів Микола.

— Слухай, може, ти вагітний? — розсміявся Олег.

Подалися до своїх. У Миколи з’явилося відчуття, ніби він був відсутнім дуже довго, тому трохи здивувався, не зауваживши помітних перемін. Архаровці, як обізвав їх капітан Нефьодов, зоставалися в тих самих понурих позах: сидячи, напівлежачи, а то й зовсім лежачи, приморені й приморочені сонцем, куняли або мляво перемовлялися. Ця збірна команда з червоними, чорними й голубими погонами справді мала вигляд обмундированих халамидників, а не бравих вояків.

Микола дістав із рюкзака люстерко, взявся видивлятися.

— Ти думаєш, у мене справді жовтуха?

— Та ні, — заспокоїв його Олег, — це я намагався того довбаного Скліфасовського розжалобити.

Микола примостився поряд із товаришем, опершись спиною об гарячу бетонну стіну.

— У тебе яка гражданська спеціальність? — поцікавився.

— Два курси на історичному…

— Я думав, з інституту до армії не беруть.

— Я теж думав, — буркнув Олег і тричі підряд кліпнув своїми білими (може, на сонці вицвіли?) свинячими віями.

— А чого ж батько не заступився?

— Саме батько мене і здав… на перевиховання, — Олег вилаявся. — Я женитися хотів, а він рогом уперся.

— Женитися?! — здивувався Микола.

— Угу… А татуньо Свєтку на аборт, а мене — до армії…

— То вона що?.. Твоя дівчина була вагітна… Від тебе?

— Не знаю, може, їй вітром надуло, — Олег зробив кислу міну, та одразу ж розсміявся. — Уявляєш, десь би о цій порі я вже був би татом.

Микола недовірливо похитав головою. У нього з дівчатами не надто складалося.

— А військова твоя спеціальність — механік-водій?

—Із мене такий механік, як із тебе командир. — Олег чвиркнув крізь зуби. — Дурнішої системи, мабуть, ніде в світі немає. Та я вже наполовину замполіт, а з мене механіка роблять! А я навіть трактора тільки здалеку бачив!.. Юрко — тракторист, то його — в оператори-навідники… А тебе, тютю, — в сержанти…

Микола образився.

Учебку він закінчив на відмінно. Усім «кинули» по дві лички на погони, а йому — три. З їхньої роти тільки двоє вдостоїлися такої честі. Це вам не хрен собачий! Миколу прямо розпирало від гордощів. Під час розподілу теж пощастило: зарахували до тих, хто зоставався в Союзі. Подальшу службу Миколі випало тягнути в Свердловськійобласті. На час дороги четверо молодших сержантів стали його підлеглими — Миколу призначили старшим групи. Він уже вирішив, що нарешті почалася світла смуга в його солдатському житті.

Із Юрком Микола зустрівся в потязі. Той сунув вагоном, широко розставляючи ноги, наче моряк, що утримує зчеплення підошов із хисткою корабельною палубою. Під стелею ледве жевріли лампи нічного освітлення. Вагоном шарпнуло і Юрко повалився иа Миколу, який стояв зі своїми трьома личками на погонах у проході між полицями.

— Вибачай, браток. — Від нього тхнуло, як від діжі з брагою. — Чого тут стовбичиш? Пішли покуримо.

— Я не курю. Щось не спиться…

Юрко, мабуть, уловив український акцент.

— Звідкіля родом? — І одразу поліз обійматися. — Та ми із однієї області! Тебе як звати?

— Сержант Корнелюк, — назвався Микола.

У відповідь почув сміх.

— А мама тебе як кликала?

— Мурчиком, — відповів трохи знітившись. — Часом золотеньким Кульчиком.

— У тебе добра мама. Пишеш їй часто?

— Як тільки маю вільну хвилину.

— Молодець, Мурчику. А якесь робоче, не для інтиму,ім’я в тебе є? Піп тебе як нарік?

Микола не міг уторопати, чого цей нахрапистий земляк від нього добивається.

― По паспорту — Микола.

― Годиться. Це треба відзначити. — В Юркових руках невідь звідки з’явилася пляшка. — Ковтни…

Микола перелякано схарапудився, ніби земляк підбивав його зрадити Вітчизну, схиляючи до дезертирства.

― Ні-ні, я не п’ю.

Але Юрко не чув. Тягнув Миколу за собою.

— Пішли. Зараз провідниця нам чайку організує. Там така краля… Прихопи щось із сухпаю.

Микола впирався. Він і раніше розмовляв упівголоса, а зараз перейшов на здавлений шепіт:

— Я не можу. Мене тут бабаї поставили. Сказали, щоб на тумбочці стояв… — І тут Миколу як прорвало. — Всю дорогу тут стою. Вони відібрали в мене рюкзак із речами… І сухпай, і все-все… Знущалися, били на очах у людей, але ніхто не втрутився, не заступився… — Його голос тремтів, а по щоках котилися сльози. — Я — сержант, а вони тільки молодші сержанти… Це мене старшим групи назначили…

Микола так сам себе розжалобив, що вже почав схлипувати. Юрко поплескав його по плечу.

— Да, сержанте Мурчику, зашугали вони тебе, як мачуха Попелюшку, — поспівчував нітрохи не розчуленим голосом. — Кульчик ти наш золотенький.

Миколі здалося, що він навіть гигикнув при цьому. А може, ікнув.

— Ей, хохол, разговорчики на посту, — подав голос бабай із верхньої полиці.

Юрко пийнув із пляшки й тицьнув її Миколі в руки.

— Не пролий.

І тут почалося… Що там почалося, Микола не годен оповісти, бо втік у найвіддаленіший кінець вагону. Слухаючи гуркіт та вигуки, що супроводжували бійку, тремтів у кутку, чекаючи, коли бабаї розправившись із Юрком, прийдуть по нього. Але прийшов Юрко. Відібрав пляшку, бовтнув нею, визначаючи рівень заповнення, й відпив. Миколі цього разу не запропонував.

— Ходімо, твій рюкзак із полону повернувся. Уявляєш, ще й чотири чужі в полон захопив, — Юрко розреготався. — Давай, а то ще всерешся тут із голоду.

Хтось було рипнувся приструнчити Юрка, закликавши до порядку.

— Заткнись, мурло, бо зараз у мене в строй станеш, — гаркнув Юрко.

Можна було б сказати, що в особі Юрка доля послала Миколі ангела-охоронця, якби той не скидався на демона. Щоб описати його лице, першим напрошувалося слово «морда». Морда, і то така морда, як мовляла Миколина баба, наче на ній чорти горох молотили. Ніс — плаский, майже без перенісся (перебитий у бійці). Очі — вузькі, колючі, хижі. Попри Юркову прихильність, Микола про всяк випадок уникав зустрічатися з ним поглядом. Хоч це й дивно, але з такою непривабливою зовнішністю Юрко постійно примудрявся, як він сам висловлювався, «кадрити» якихось дівуль і молодиць. Микола просто диву давався жіночій невибагливості.

— Диви. — Олег штурханом вивів Миколу із задуми.

На територію аеродрому в’їхали дві вантажівки. Ті самі, на яких вони добиралися від залізниці. Із них сараною висипали солдати.

— Не така солянка, як у нас, — зауважив Олег. — Певно, всі з однієї частини.

— Глянь, вони в черевиках! — здивувався Микола.

— Бо їх обмундировували у ТуркВО, а нас із тобою — на Уралі. Добре, що у вушанках не відправили.

— Може, підемо земляків пошукаємо? — запропонував Микола.

— Тобі Юрка мало? Що від твоїх, що від моїх земляків стільки ж толку, як із козла молока. Треба за Юрка триматися, з ним не пропадеш.

Із ним тільки в халепу вскочиш, хотів не погодитися Микола, але промовчав.

Олег родом із Чебоксар чи то з Череповця, а може, з Челябінська, щось на «ч», достоту Микола не запам’ятав. Коротше, росіянин. Він «упав їм на хвіст» ще до пересадки. Спочатку Юрко його не надто жалував. «Що не приб’ється до нашого берега, то як не гівно, то тріска», — так він прокоментував Олегове нав’язливе товариство. Звертаючись до нього, вживав слово «чума». У Свердловську (вони там кантувалися понад півдоби) Юрко затіяв бійку з цивільними пацанами, й Олег у тій молотилівці взяв активну участь. Потім Юрко з Олегом пішли пити мирову — пацани виставляли, а Микола зостався стерегти речі. Як повернулися, то Юрко вже поміняв зневажливе «чума», на товариське «зьома». Цей професорський синочок на ділі виявився добрячим зухом.

Прибулі змішалися з їхньою командою, збивши з причумлених спекою бійців гнітючу дрімоту. Найбільше пожвавлення викликала достеменна звістка, що підтвердила тривожні гадки-припущення: кінцевий пункт прибуття — Афганістан. Либонь, Микола вже звикся з цією думкою, бо інформація, яку кілька годин тому сприйняв би як вирок, тепер не викликала в ньому жодного відлуння.

— Тебе за що до Афганістану відправили? — запитав Олега.

— Я сам напросився.

— На ідейного ти не схожий. На дурня — теж. Ти що — на зло батькові?

— Батько тут ні до чого. — Олег часто закліпав білесими віями, ніби збирався сльозу пустити. — А що мені було робити? В батальйоні одні чучмеки, шугають день і ніч — продиху нема… Я подумав, що краще вже загинути на війні, ніж терпіти ці знущання.

— То ти таки знав, що нас відправляють до Афганістану?

Олег покрутив рудою головою, наче стрясав із лиця ластовиння.

— Здогадувався. Офіцери в нас у штабі казали: «Послужити Батьківщині». Мені дали хорошу характеристику, я ж був комсоргом роти… Думаю, одразу в бій не пошлють, а поки що — десь прилаштуюся. Не пропаду. Батько писав, що Горбачов скоро припинить війну. Він — політик нової формації…

— А нас із Юрком хотіли до дисбату відправити, — не без потаємної гордості повідомив Микола. — Два тижні на «губі» просиділи.

— За що? — здивувався Олег.

— Юрко трьох чоловік тяжко покалічив, одному табуретом череп проломив… Йому теж дісталося. Вони на нього всі гуртом накинулися. Але він вирвався і вискочив у вікно з другого поверху. Всі подумали, що втік, а він зняв із пожежного щита лопату — й назад… Бачив би ти, що там робилося! Тепер уже вони у вікна стрибали…

— Хто «вони»?

Микола непевно знизав плечима.

— Мабуть, діди. Звідки я знаю. Якісь місцеві солдати. Ми ж тільки прибули, це була перша ніч у казармі. Всіх новачків підняли з ліжок, вишикували й зачали на нас удари відпрацьовувати. А Юрко не дався…

— З Юрком усе ясно. А ти кого покалічив? — Олег не приховував іронії.

— Я — нікого. Я сказав тому підполковнику, ну, командирові частини, що напишу до міністра оборони, хай комісію пришлють, бо Юрко не винен…

— Нічого собі! — Олег вражено покрутив головою. — Ну ти даєш!

Олег стрельнув половину цигарки. Замислено димів, прискаливши око, дивився перед собою, але якимсь відсутнім поглядом. Микола чомусь був певен, що він зараз думає про свою дівчину.

— Ти з нею листуєшся? — не втримався від запитання. — Зі своєю дівчиною…

Олег, ризикуючи припалити собі губи та пальці, докурив цигарку по саме нікуди й рішуче розтовк недомірка об бетон.

— Вона вийшла заміж і кудись виїхала.

Микола зітхнув. Зібрався сказати Олегові щось підбадьорливе, але не знайшов потрібних слів. А ті, що знайшов, стосувалися радше його власної «чоловічої драми».

— І в мене нема дівчини, — мовив, а потім уточнив: — І не було.

Олег скосив на нього очі, його обсипане ластовинням лице вже світилося звичною безтурботністю.

— А Люся?! — змовницьки штурхнув його під бік і розсміявся. — Таку діваху ще треба пошукати.

Микола спалахнув дівочим рум’янцем.

— Знайшов діваху. У неї, певно, діти старші за мене.

— Та це ж добре. Отже, з досвідом. Зламала тобі целку, а ти й не зогледівся.

Миколу захлюпнула друга хвиля сорому.

— Добре, що я нічого не пам’ятаю, — сказав він. — Якось неприємно, бридко, ніби зробив щось непристойне. Я як побачив цих «дівчат» — мене заклинило. Наймолодша з них старша від моєї матері…

Не пройнявшись його моральними переживаннями, Олег здвигнув плечем.

— Що ж тут непристойного — бабу трахнути? Дурний ти… Які б дівчата нас годували та поїли? Жодна дівчина мені так не давала, як та тітка в поїзді.

Микола знову позаздрив Олегові, який так просто й спокійно говорив про дівчат, які «йому давали», в множині. Кортіло поцікавитися, як це йому вдавалося рудому-конопатому класти під себе дівчат штабелями, але забоявся, що Олег почне оповідати про свої сексуальні подвиги, і не буде змоги вставити слова про своє-наболіле:

— У тім-бо й річ, що ніякого траху я не пригадую. Начебто й трахався, а начебто й ні. Знаєш, як шкода?! Навіть нема чого згадати. Який толк від такого трахання? Одне розстройство. Часом мені здається, що ви це все вигадали, щоб посміятися з мене…

— А хер у тебе розпух через те, що ти його в гарячий чай устромив?

Микола зніяковів. Згадав, як перелякався, коли в туалеті зауважив, що його член потворно набряк. Перша думка: заразився якоюсь невиліковною хворобою й тепер на нього чекають швидкі смертні муки або ж йому загрожує ампутація постраждалої частини тіла. Кинувся до Юрка, щоб повідати про свою біду й шукати якогось порятунку.

— Ти що, ніколи не дрочив? — поцікавився земляк, докинувши: — Ширінку застібни.

Тільки зараз Миколі відлягло від серця. Пригадавши свої дитячі страхи, він розсміявся.

— Зараз би я тій Люсі вставив!

— Зовсім інший базар, — похвалив Олег. — Мужнієш на очах.

Примітили неподалік Юрка — той із діловитим виглядом щось перетирав із двома новоприбулими. Він уже франтив в обновці — у штанах на випуск і в черевиках.

— Сподіваюся, він нікого не порішив за цей прикид, ― якось ніби собі мовив Олег, дивлячись Юркову квадрату спину.

Завершивши розмову, Юрко попрямував до них.

— Ну що, братці-кролики, готові до ратних подвигів? Скоро вантажимося.

— Обмінявся? — Микола оглядав Юркову обновку.

Юрко відставив ногу вбік, задоволено подивився на черевик і відповів реплікою із фільму «У бій ідуть одні старики»:

— Махнув не глядя.

— На цигарки не розжився? — запитав Олег.

— На, — дістав із кишені й кинув йому майже повну пачку. — Травись.

Олег упіймав її на льоту.

— Ух ти!

— Це ще не все, — вдоволено мовив Юрко, видобуваючи з-за пазухи зелену пляшку. — Молоко від скаженої корови.

— Ти — геній! — вигукнув Олег.

— Бери вище. Я — геній у квадраті.

Юрко ефектним рухом виволік із-за коміра ще одну заповнену посудину.

Олег кивнув на скальпель, яким Юрко грався, вправно й швидко крутячи його між пальцями так, що той лише мигтів.

— Якщо ти з одним пером стільки всього роздобув, то які ти будеш приносити трофеї, коли тобі видадуть автомат!

Юрко вклав скальпель між сторінки записника й сховав до кишені.

— А то ще якийсь мудак поріжеться.

Зубами витягнув із пляшки пластмасового корка, відпив із горла і вдоволено крякнув. Передав пляшку Олегові. Той зробив три ковтки. Заплющив очі, прислухаючись.

— Нарешті температура зсередини відповідатиме тій, що іззовні.

Простягнув руку з пляшкою у бік Миколи. Той заперечливо покрутив головою.

— Я не буду. Я ще від учорашнього не відійшов.

— Давай-давай, — наполягав Юрко. — Потягнеш — й одразу все налагодиться. Почуватимешся, як у мами в животі. Довірся моєму досвіду.

Микола подивився на Олега, шукаючи в нього підтримки, але той лише ствердно покивав на підтвердження Юркових слів. Обидва очікувально дивилися на нього. Він скрушно зітхнув і, скривившись, перехилив пляшку.

Юрко був правий. Микола відчув приємну легкість у всьому тілі, особливо в голові. Посеред цієї невагомості безцільно блукав клубок енергії, який ураз запрагнув виходу.

— Вздрючу! Всіх вздрючу! — вигукнув Микола. — Я — сержант радянської армії!..

Звідкілясь іздалеку до нього донісся голос Юрка:

— Починається…

Мабуть, із його пам’яті знову випав шмат подій, бо коли його розум прояснився, вони вже стояли у строю неподалік літака. Юрко — праворуч від нього, а Олег — ліворуч. Юрко притримував його за руку, наче конвоїр.

— Нас уже відправляють?

Олег пирхнув. Юрко відповів:

— Ми вже прибули. Ми в Кабулі.

Микола не повірив, подумав, що його розігрують. Роззирнувся довкола. Справді, це був не той військовий аеродром, там — голий казахський степ, а тут, хоч куди глянь — гори.

Неподалік правила теревені група офіцерів, серед них — їхній капітан. Перед строєм стояли двоє: майор і прапорщик. Прапорщик зачитував зі списку. Ті, кого викликали, шикувалися ліворуч від нього.

— Я! — відгукнувся Микола, зачувши своє прізвище, але продовжував стояти, аж поки Юрко підштовхнув його в спину.

Напружено чекав, сподіваючись, що зараз зі строю викличуть Юрка чи хоча б, у гіршому разі, Олега, але марно. Відібравши близько двадцяти бійців, прапорщик повів їх через злітну смугу в дальній кінець аеродрому до гелікоптерів.

— Мурчику, не сци! Прорвемося! — гукнув услід Юрко.

Микола озирнувся й помахав рукою.

І знову його наздогнав Юрків голос. Але звучав він тепер у якійсь іншій тональності.

— Сержант Корнелюк, вздрюч їх усіх! Постав раком!..

Вертоліт ніс його над землею. Чи то від висоти, чи то від гуркоту двигуна заклало вуха. Почувався самотнім і безпорадним. Аж злякався, що розплачеться. Щоб заспокоїтися, поліз до рюкзака по воду. Пляшка вважай порожня, трохи більше, як на два пальці. Ковтнув і мало не захлинувся. Це був Юрків спирт. Микола вагався.

— Дай пийну, — простягнув хтось руку.

Микола мовчки покрутив головою. Одним махом осушив пляшку. Той, хто просив, виматюкався. Микола заплющив очі. Відчував, як довкола нього ущільнюється, формуючись, поле збайдужіння. Ураз коротким спалахом світла із далечіні прорвалося лагідне мамине:

— Мурчику…

Микола не відреагував.

— Я — сержант Корнелюк! Я — сержант Корнелюк!.. — довбав, як заведений.

Перш ніж сповзти, провалитися в чорну яму, розклепив повіки й голосно сказав:

— Пішли ви всі нахрен! Нехай все іде нахрен!..

Дещо з проблем гужового транспорту

В одних випадках найстрашніший від усього мороз, у других — танки, у третіх — комарі та літаки, що пікірують, у четвертих — старшина або стерті ноги. Труднощі завжди різні. Спільне єдине: їх завжди незмірно більше, ніж людина здатна витерпіти фізично. Тому долати ці труднощі можна лише волею, характером або душею.

Юрій Лотман

Дайта на роботі, Міка в садочку, а я полишений на самого себе й потерпаю від того, що нікому заважати «втіленню моїх письменницьких амбіцій» — отже, в мене немає жодного виправдання, аби уникнути літературних діянь. Свою обов’язкову роботу, що вберігала мене від необов’язкових трудів, я вже виконав (щойно завершив статтю про відділ сантехніки будівельного гіпермаркету й скинув її е-мейлом своїм роботодавцям) і тепер просто зобов’язаний поміняти робітничу спецівку на білі письменницькі рукавички та шапку-вушанку. Позаяк працює письменник головою, то вушанка служить захистом від мозолів. Це такий прикол. Чомусь, коли я не зовсім у доброму гуморі, мене пробиває на жарти.

Отож, спочатку я — роботяга, а потім уже письменник. Письменник — це не професія. (Хто мені заперечить?) Дайта першою визнає мою правоту. Відтак і письменницька праця — не робота, а труд. Отут би моя дружина мала здивуватися.

Якби порад була Дайта, вона неодмінно б зауважила:

— Це щось новеньке. Я завжди думала, що робота — це і є труд.

Я заходився б їй розлого пояснювати, докладно наголошуючи на нюансах питання, вона уважно вислухала би мене (жінка, яка тривалий час здатна уважно слухати чоловіка, не перебиваючи його, заслуговує на окремий роман), а потім висловила би своє незалежне судження:

— А мені здається: що у лоб, що по лобові.

Якби Дайта була поруч.

(Мені її явно бракує, і в житті, і в цьому романі).

Якщо читач на боці моєї дружини, то мені доведеться підпертися авторитетом. Не тільки я бачу відмінність між роботою і трудом: Роберт Кійосакі, автор бестселера «Багатий тато, бідний тато» в одній із своїх книг навіть прив’язав цю відмінність до якоїсь бізнесової теорії. Основна ж суть у тому що за роботу нам платять, а за труд — ні. (Мою маму нагородили медаллю «Ветеран труда» — це офіційне свідчення того, що їй відверто недоплачували).

В ієрархії моїх зацікавлень та занять передує творчість, цебто труд, попри це я насамперед завжди виконую роботу. Окрім того, що за роботу я отримую гроші, ще вона дає мені змогу безкарно нарікати на неможливість займатися творчістю, цебто виправдовує мою письменницьку бездіяльність. Отакий парадокс.

Роззираюся по кімнаті — шукаю прихистку на книжкових полицях, але сьогодні книги не пробуджують у мені звабу читання, а нагадують, що кожна з них — результат творчих потуг, і я бачу, як із-за полиць виникає, наче привид Гамлетового батька, мій недописаний роман — цей заморожений довгобуд, цей особистий БАМ, який поглинає всі мої фізичні та душевні ресурси, щойно я зосереджую на ньому свою головну увагу. Цей роман, як дорога з нізвідки в нікуди, як ріка, в яку я входжу повторно, щоб здоровий був мудрагель Геракліт; так, я вже вступав у цю воду, вже ходив тією дорогою, не зоставивши після себе жодного сліду, і тепер, повернувшись, намагаюся прорубати цілу просіку лише для того, аби інші змогли прогулюватися цим шляхом, ніби алеєю парку відпочинку. Але мені бракує снаги, я беру довгі тайм-аути, пишу казна-які тексти, вправляючись у письмі, наче недолугий фізкультурник, пуцаючи кульку за тенісним столом, тоді як треба піднімати важезну штангу. Хоча гра розуму (чи просто гра) у цих текстах також потребує зосередженості, зусиль і відповідальності (я не займаюся творчими халтурками), однак ці тексти не змушують мене вивертатися серединою назовні.

«Гаразд, — кажу собі, — поп’ю чаю й візьмуся за роман».

Запарюю меліси. Меліса — природний антидепресант. Обіймаю долонями горня. У квартирі прохолодно, тягнуся до батареї — вона ледве тепла, либонь, комунальники сподівалися на весну, а надворі досі зима лахами трясе — сніжком сипле. Погода безвітряна: великі й важкі сніжинки падають майже вертикально, під кутом дев’яносто градусів, і в якомусь прискореному темпі.

Андрій Платонов, забув уже де, наводить вислів якогось червоноармійця, що бій — це життя на високій швидкості. Від себе можу додати, що бій — інша (навіть не знаю, суб’єктивна чи об’єктивна) реальність. У бій заходиш, наче впадаєш у транс, у бою живеш іншими відчуттями, іншим досвідом. Війна, певні її екстремальні епізоди, здатна пробуджувати й виявляти в людині унікальні латентні можливості, що за мирних умов навіть не перебувають у реєстрі людського резерву, а належать до сфери фантастичного.

Зазвичай наш взвод спільно із гранатометним займав місце в голові колони, одразу ж за танком із протимінними тралами, якщо такий пускали попереду. Ми прикривали саперів, коли ті очищали дорогу від душманських сюрпризів. Того разу наша машина їхала посеред колони, йшли ми не в бойовому положенні, коли всі заховані під бронею, навіть не в похідному, коли з люків стирчать голови, а на розслабоні, обліпивши броню, як колорадські жуки картоплину. У наших двох взводах із шести БМП зосталися лише три, тому доводилося тіснитися. За штурвалом сидів Наїм, а механік-водій Паша (молдаванин) розмістився на башті поряд зі мною; він вів машину майже всю ніч і тепер куняв на сонці. Можливо, Наїм з’їхав із наїждженої колії на узбіччя, або ж міна була виставлена так, щоб підірватися лише після того, як по ній пройде енна кількість машин. Вибухнула міна під правим десантом, від башти я був до нього найближче. Один боєць сидів на кормі, опустивши в люк ноги, йому дісталося найбільше. Усіх нас викинуло вперед, за рухом машини, а його — назад, він знепритомнів і в такому стані був евакуйований. Хлопець вижив, пізніше я зустрів його в кабульському шпиталі.

Що таке вибух міни? Бабах! — і по всьому. Проте поки тривав цей бабах (либонь, час уповільнився, а життєві процеси (принаймні, мислення) справді прискорилися) я встиг збагнути, що ми підірвалися, а потім навіть устиг подумати, що потрібно стрибати, і тільки після цього мене підхопила якась нещадна невидима сила та пожбурила, як шматяну ляльку. Це неймовірне відчуття, коли ти силкуєшся, робиш якийсь рух, укладаєш у нього всю міць свого молодого, дужого й натренованого тіла, але порожнеча (навіть не щось, а ніщо — у ту мить ця сила видається містичною) довкола тебе не зважає на твої наміри і мне тебе, плющить… Спочатку вибух наче створює вакуум, і ти перебуваєш усередині вибуху, дивовижна чутність, а відтак — оглушує. Якби небо над нами було вилите з міді, та по ньому гахнули залізякою — таке відчуття в голові. Нас із Пашею викинуло в одному напрямку, приземлилися ми не зовсім, як коти на лапи, але доволі вдало, встигли навіть перекинутися кількома словами. Я допоміг причумленому дрімотою Паші «зорієнтуватися на місцевості» й кинувся шукати автомат, який до вибуху він тримав у руках, — потрібно було займати оборону.

У БМП зосталися лише Наїм — за штурвалом, і Заудін — у командирському, зі шлемофоном на голові. Усіх інших змело. Флегматичний (під флегмою ховався кавказький темперамент) Заудін пізніше ділився враженнями: «А мені видалося, що нас на каміняччі підкинуло. Тільки думаю: чого це Наїм у корчі рулить?».

Мене контузило, відбив увесь правий бік, кровив ніс та праве вухо, перестав на нього чути. Згодом воно почало гноїтися…

— А чого ж тебе до шпиталю не відправили? — дивувалася Дайта (колись я розповідав їй цю історію). — Адже ти міг утратити слух.

— Я ж не грав на флейті в симфонічному оркестрі…

Так, я зостався на бобових. Кажуть, якщо людина несповна розуму, то це надовго. Істинна правда! (Наразі тавтологія, як посилюючий ефект, дуже доречна). Було би прикро забратися з поля бою, коли все тільки розпочинається.

― Тобі хоч першу медичну допомогу надали?

До шпиталю я не погодився відправлятися, але по допомогу до батальйонного медика прапорщика Джафарова звернувся, і він, сука (це не матюк, це дефініція), дав мені шматочок вати, завбільшки з квасолину. Якби до цього коновала підійшов боєць із власною головою під пахвою, Джафаров навіть би зеленкою його не наквацав, а видав би йому сумку від протигаза, щоб той міг руки звільнити, і відправив би служити далі. Гіпербола ця зовсім не наклепницька, річ не в Джафарові (навряд чи наш батальйонний медик був гіршим від інших (коротше, Скліфасовський!) ескулапів, які протирали штани у військових частинах). У львівському окружному шпиталі зі мною лежав хлопець, якому через якусь хворобу паралізувало нижні кінцівки. У нього віднімало ноги, його вже майже виносили з роти, а медик уперто не бажав визнавати факту захворювання, а наполягав на своєму: боєць шлангує.

У тому ж львівському шпиталі, коли вже були залатані серйозніші пошкодження, вухо мені прооперували, після чого в мене нюх став, як у собаки, а зір, як в орла. І хоч слух майже повністю повернувся до норми, але, як це буває з багатьма, чую я або те, чого не треба, або не те, що хотілося б. Чи навпаки: те, що хочеться. Мій слух вибірковий. Я роблю відмінність між слухати й чути, відтак намагаюся вчитися і тому, й іншому.

Бій — це життя на високій швидкості. Добре сказано. Наразі ж мої життєві процеси течуть уповільнено. Я повільно думаю й повільно пишу… Піді мною нічого не вибухає, я перебуваю поза боєм. Швидкий лише час. Швидкий і нещадний, наче вибух.

— Почуваюся черепахою-самцем, — нарікаю.

Дайта сміється.

— Якщо тебе здолає любовна хіть, тобі не доведеться за мною ганятися.

Тепер і я всміхаюся.

— Уявляю, який грюкіт здіймається, коли черепахи спарюються.

— Нема ніякого грюкоту, — заперечує Дайта. — Бо закохана черепаха, це черепаха без панцира.

Я не знаходжу гідної відповіді. Доводиться вдавав заклопотаного.

— Не відволікай мене від магістральної теми, — прошу люб’язно. — Не поглиблюй кризи жанру.

— Я навпаки намагаюся зіштовхнути тебе в русло, ― Дайта відповідає люб’язністю на люб’язність. — Хіба не ти посадив равликів на велосипеди?

— Що ти маєш на увазі?

— Якщо самця-черепаху поставити на колеса — вийде непоганий скейборд.

Головне, думаю собі, щоб колеса присобачили до живота а не до спини.

Люди прагнуть жити на високій швидкості, люди прагнуть здобути славу й перемогу в боях. Люди намагаються прожити мир як війну, їхній мир настільки немилосердний, що війна видається полегшенням.

Юрій Лотман у своїх «Не-мемуарах» відзначав, що на фронті сміялися значно більше, ніж потім доводилося в мирному житті. Під час миру людина розмінює себе, губить, утрачає, а на війні — віднаходить. Надія Мандельштам у «Другій книзі» писала, що людина, яка втратила індивідуальність, нерідко знаходить гідність саме в строю, на війні: «Друга світова війна, хоч як це й жахливо, для декого стала внутрішнім полегшенням, оскільки позбавила роздвоєності, характерної для мирного життя». Напевно, це не казна-яке відкриття, одначе на таких настроях зі зрозумілих причин не прийнято було наголошувати. Надмірна спостережливість дорого коштувала, особливо ж, якщо обростала коментарями. Дружина поета не боялася спиняти свій погляд на явищах, які інші з причин елементарної безпеки намагалися оминати. «У нашому житті громадянська сміливість — явище значно рідкісніше, ніж військова звитяга. Люди, які відзначалися жалюгідним боягузтвом у суспільному житті, виявилися хоробрими офіцерами й солдатами». Наведена заувага отримала відтворення (щоправда, зворотне) в літературі, зазвичай змальовувалися приклади, коли люди, які виявляли на війні героїзм, у мирному житті пасували перед свавіллям чиновників тощо, проте розробляли цю тему лише після ліцензій ідеологічних інстанцій. Не вдаючись у деталі, можна підсумувати, що жити під час миру важче, ніж смерть на війні, оскільки мир переобтяжений нюансами, а війна — ніби спрощена модель буття. Перехід до миру дається значно важче, ніж до війни. З війною пов’язана мобілізація, активізуються ресурси, потужності, дух… А мир тягне за собою демобілізацію. Мене вразили воєнні спогади Юрія Лотмана, він на кількох десятках сторінок розповів про війну та про людину на війні те, чого не знайдеш у сотнях томів, цілковита відсутність пафосу й максимальна, радше навіть повна правдивість, без прикрас і без очорнення. Записки людини, яка звикла бути чесною з собою (насамперед), а відтак — і з іншими.

«Ми раптом несподівано зрозуміли, що війна закінчилася. Це було дивно — точнішого слова знайти не можу. Мабуть, так почувається немовля, коли народжується: звичної ситуації немає, а що робити — воно не знає».

Ось така перша реакція на мир.

«Загальний настрій усі ці роки, як я казав, був бадьорий. Бувала втома, прокляття, іноді енергію й силу доводилося підтримувати довгими й вишуканими матюками (дуже помагає). Узагалі — жодної ідилії. Але це було щось інше порівняно з тим, що трапилося з нами відразу після закінчення війни. Зробилося чомусь дуже сумно».

Цілковито крамольне зізнання. Як для переможців, реакція безперечно неадекватна. За всіма радянськими канонами, день Перемоги — це «радість зі сльозами на очах», інакших тлумачень, редакцій, прочитань не могло бути. Їх начебто й не було, принаймні вони не озвучувалися. Приватні ж оповіді фронтовиків видавалися надто суб’єктивними й не мали узагальнюючої сили та переконливості надрукованого слова, що автоматично набувало статусу документа. Дебютна публікація «Не-мемуарів» відбулася 1995 року, в пору перших проявів горбачовської гласності. На той час наукові напрацювання Лотмана забезпечили йому славу вченого зі світовим ім’ям, проте задовго до цього він мав усі шанси забронзовіти, заіржавіти, запліснявіти й покритися пташиним послідом, як це трапляється з багатьма закам’янілостями, проте сила таланту (можливо, маємо справу з генієм, тільки ж геніальність філолога менш очевидна, ніж геніальність, скажімо, фізика, відтак складніше піддається практичній перевірці) уберегла його від цього, Лотман був не з тих, кого можна було причесати під один гребінчик, хто би зважав на стереотипи мислення, кому б директивні шаблони заступили істину. Час не притупив гостроти зору, не потьмарив ясності пам’яті, не відкоригував правди на догоду кон’юнктурі.

«Ураз і, здавалося, без жодної причини нас охопила гнітюча туга — не нудьга, а саме туга. Ми пили мертвецьки й не п’яніли. Доводилося згадувати і давати собі звіт про те що в ці роки старанно забувалося».

Юрій Лотман пригадував, як під час артобстрілу біг уздовж дроту, шукаючи обриви, й на березі річки побачив мертву жінку — вона, мабуть, не знала, що за ніч фронт підсунувся на десятки кілометрів, і вийшла набрати води, прихопивши з собою хлопчика років трьох-чотирьох: малий сидів біля неї і, нічого не розуміючи, тягнув за руку. Боєць побіг далі. Була перебита лінія, артобстріл мав змінитися німецькою танковою атакою, він мусив налагодити зв’язок із батареєю, тому в ту мить у нього не було жодного сумніву, що чинить правильно. Автор зізнається, що на ту пору побачене навіть не вразило його, воно злилося з буденністю, зафіксувавшись тільки як факт. Це й не дивно: всі емоції бійця були підпорядковані його функції, окрім цього, він і сам міг щомиті бути вбитим. Смертю не здивуєш і не розчулиш смерть.

Лотман: «Як сказав М. М. Сперанський Г. С. Батенькову: „На погосте живучи, всех не оплачешь“. Але першої п’яної ночі після закінчення війни я все це побачив знову. Це і багато іншого. Невипадково ми мертвецьки пили і було чимало самогубств. Їх офіційно списували за формулою „у п’яному стані“, як пізніше списали самогубство А. Фадєєва. Однак причина, звичайно, була в іншому. Настав час розплачуватися за борги. Так само, як він пізніше прийшов і до Фадєєва» (зазначу в дужках, що не можу не поважати Фадєєва за те, що він виявився чесним боржником. А я — ні).

— Вершина парадоксальності, — каже Дайта. — Пройти війну, вижити, а потім застрелитися після перемоги!..

— У цьому вся людина, — кажу я. — Це відповідь, яку традиційно розчленовують на запитання.

Нещодавно по телебаченню озвучили статистику самогубств серед військових, які воювали в Чечні: величезна кількість вояків (на слух не запам’ятав точного числа) вкорочують собі віку, не в змозі пережити постстресові стани. Йшлося не про тих, хто проходив там строкову службу (священний обов’язок), а про чоловіків, які добровільно обрали професію військового, цебто пройшли прискіпливіший відбір, отримали відповідний вишкіл тощо. Виявляється, що професіонали так само вразливі, як і аматори, хоча, безперечно, вони мають перевагу, сама наявність статистики свідчить про це, адже «афганці» накладають на себе руки без жодного обліку. Якщо існує статистика, тож проблему відстежили й вивчають, утім, можливо, що держава (позаяк уклала в підготовку професіоналів кошти) просто підраховує власні збитки, і про людей у принципі, як не йшлося, так і не йдеться — лише про неефективність ресурсів. Суїцид «афганців» визнають, але завжди в приватному порядку, як несистемний; щоразу це окремий випадок, який не має зв’язку з іншими аналогічними. Доводиться чути про психічну кволість покоління, мовляв, он яка війна була (Друга світова) — і нічого, ніхто не стрілявся, не вішався…

А ви почитайте Лотмана.

Мабуть, це фізичний закон: що більший на людину тиск, то більша її здатність опиратися. Та щойно прес обставин послаблюється, людина «розклеюється». На пам’ять приходить Кундера зі своєю формулою «нестерпної легкості буття». І що легше це буття, то нестерпніше. Дивно, але спускатися з гори важче, ніж підніматися, тож, штурмуючи вершини, потрібно брати це до уваги. Відтак відкриття юного Михайла Кульчицького, що «Война ж совсем не фейерверк, / А просто трудная работа, / Когда — черна от пота — вверх / Скользит по пахоте пехота…» — не останнє, як з’ясовується: мир — не відпочинок від війни, а зовсім інша робота, із менш окресленою формою тяжкості, зате із вигадливішим рівнем складності.

Лотман стверджував, що писати про війну так само складно, «як описувати величезний простір, у якого немає чітких меж і внутрішньої єдності»: «Одна війна в піхоті, друга в артилерії, третя в авіації». Те саме й в Афганістані. Хтось служив у штабі, хтось у ремроті, хтось у бойовій частині…

Але навіть у бойовій частині є чимало хлібних і безпечних місць, де можна відсидітися. Блатна служба на пекарні (там дефіцитний білий хліб і дріжджі, без яких не настоїш браги), на ГСМ (там соляра, а соляра — це пайса (гроші)), у хозвзводі (там доступ до продуктів), у каптьорці (каптьорка — це ніби Швейцарія в окупованій фашистами Європі)… Каптьорщики безвилазно сидять у бригаді, хозвзвод виходить на бойові, позаяк солдат хоче їсти навіть на війні, навіть перед смертю. Я вже казав, що це були блатні місця, з усіма цими хліборізами та каптьорщиками намагалися дружити, а якщо й виявляли зневагу, то тільки до тих, од кого не сподівалися жодної користі.

Якось мені передали, що за моєї відсутності, мене розшукував земляк. Я цього хлопця не знав, це моя мама якось зговорилася з його батьками (ми були із сусідніх сіл, з одного колгоспу), і вони написали йому про мене, а згодом і моя мама написала мені про нього. Сашко служив «замком» у взводі особого відділу при штабі бригади, він уже збирався на дембель і хотів забрати мене на своє місце.

Камбулат, мій замкомвзводу, взявся мене відмовляти:

— Ми — рейнджери, це з нас починається армія, і нами вона закінчується. Подивися на ордени наших генералів — це ми їх заробили. Невже ти проміняєш нашу воїнську доблесть на собачий килимок під штабним порогом — підеш охороняти цих ментів поганих?

Уся його балаканина, хоча й мала під собою певний ґрунт, одначе замішана була на суцільних понтах. Коли на кабульській дорозі наше відділення (гучно сказано, бо нас було тільки четверо) зоставили прикривати відхід колони, і нашу БМП підбили з гранатомета, Камбулат навіть не відстрілювався. Пізніше казав, що молився і прощався з родичами, а позаяк він інгуш, і родичів у нього чималенько, то заняття цього йому вистачило на весь бій. Камбулат не був боягузом, але він уже готувався до дембеля (дембельські речі — погони, петлиці й різні прибамбаси, яких вони накупили у Кабулі — плавали в мастилі в мене під ногами), дембель був настільки близьким, що бажання повернутися додому паралізувало його волю. Трапляється, що клинить і хоробрих бійців. Вогонь вели лише двоє: Ярков — оператор-навідник — із гармати та кулемета і я з автомата (через верхні люки правого десанту), водій-механік маневрував. Після вибуху (перед очима в мене наче сонце на шматки розпалося; ми зосталися живими тільки тому, що граната влучила в двигун, а не в башту чи баки, на наше щастя, і боєкомплект не здетонував) машина завмерла, башта також, її заклинило затулкою від лючка (тих лючків у БМП — без ліку), яку вибухом загнало між днищем башти і днищем БМП. Тепер огризався лише я зі своїм автоматом. Було очевидно: якщо башта не оживе — нам капець. Жодна людська сила не спроможна зрівнятися з силою, що потрясла нашу машину. Броньовий лист, що закриває двигун, відкинуло на десяток метрів. Після цього уявляється, що сидиш не в металевій коробці, а в яєчній шкаралупці — відчуття захистку, прикриття металом, зникає повністю. БМП бовваніла на дорозі, як польова братська могила. Я мусив усунути пошкодження, спричинені вибухом. За інших обставин, мабуть, якби ми всі четверо об’єднали свої сили та помножили їх, застосувавши необхідні інструменти, нам не вдалося б зробити того, що якимсь чином зумів я один, до того ж, голими руками, без жодних пристосувань. Я вирвав ту кляту затулку із металевих лещат, башта ожила, і це дало нам змогу протриматися певний час, за який колона відійшла на безпечну відстань, і за нами вернулися одна БМП із нашого взводу та два БТРи (Камбулат викликав їх по рації). Попри те, що наша вогнева потуга значно зросла (усе це військо гатило з усіх видів зброї), шквал вогню з боку противника також не вщухав і не зменшувався. Нашу машину потрібно було брати на буксир. Ямшинецький, механік-водій БМП третього відділення, під’їхав чомусь недостатньо близько, ніс його машини був за кілька метрів від корми нашої БМП, він вибрався з люка, зачепив один кінець троса за гак на своїй машині, другий кінець кинув на землю (усе це під градом куль) і мерщій сховався під броню. Тепер другий кінець троса треба було зачепити за гак на нашій БМП. Зробити це належало мені, я вже намірився виставити свою дупу під кулі («Если хочешь пулю в зад, / Поезжай в Джелалабад»), але Камбулат узявся мені щось пояснювати, двері його лівого десанту теж були трохи відчинені, я слухав свого командира і не міг збагнути, що він мені торочить (ніби звертається до мене китайською мовою), аж нарешті до мене дійшло, що він мені радить (оце його просторікування не вкладалося в жодну форму наказу) зробити те, що я уже й без його спонукань намірився.

Пізніше я, трішки підсміюючись, запитав його:

— Ти що, не міг просто сказати: зачепи трос?

Він, бентежачись (навіть спогад про ці перипетії давався йому нелегко), емоційно відповів:

— Дурень ти! Я хотів, щоб тебе не вбили.

Камбулат був кавказцем, а в кавказців пафос у крові особливо, коли йдеться про чоловічу честь і все, що з нею пов’язане. Гадаю, він вважав, що сам повинен був зачепити трос, тому почував переді мною вину. І, мабуть, трохи перед собою.

— Я тебе прокляну, — долучається Гриць, командир другого відділення.

Гриць — один із моїх земляків, миршавий, ледве визирає з кирзових чобіт, личко, наче в гумового гномика, на якому красується вічно червоний носик. Свою фізичну компактність Грицько компенсував кипучою енергією та задерикуватістю. Якось він брався битися із Камбулатом об заклад (ми були тоді на виїзді), що проведе ніч на одній із віддалених сопок лише з однією гранатою та двома штик-ножами. Звичайні понти. Проте ці двоє не були пустими базікалами, колись вони врятували життя взводному, витягнувши його пораненого з поля бою.

Кажучи тодішньою лексикою, клав би я на всю цю воєнну доблесть, на Камбулата з Грицем та на всі інші військово-воєнні принади, якби не був таким самим недоумком. Я не пішов шукати Сашка. Можливо, він ще заходив, але батальйон наш надовго залишив бригаду. Ми так і не зустрілися. Після Афганістану також не перетиналися, випадковості нас не зводили, а самі ми зустрічі не шукали. Я не шкодую, що не скористався його пропозицією, проте вдячний йому за неї. Сашко — єдиний українець, єдиний земляк, який учинив так, як і слід чинити землякам (зважаючи на приклади кавказців чи середньоазіатів). Він був винятком із правила, і на цей український виняток я покладаю більше надій, аніж на всі довбані українські правила.

Дайта уважно стежить за ходом моєї думки.

― Ти так говориш, ніби бути українцем — це випробовування, ― зауважує вона.

― Так і є, — погоджуюся. — Принаймні для чоловіка. За жінок не знаю.

Із притаманною їй скромністю, Дайта не береться бути речником громади українських жінок.

— Мені нічого додати до того, що від імені українських жінок українським чоловікам сказала Оксана Забужко.

Мені залишається вдати, що я не розчув, замислившись про інше.

Про наш бій на кабульській дорозі я розповів не для того, щоб показати, яким геройським хлопцем я був. Мені це геройство недорого обійшлося, просто ще не настала моя пора прощатися з родичами (у мене це не забрало би багато часу, бо вся рідня вичерпувалася мамою) і до Бога молитися. Я цілком адекватно сприймав тодішню ситуацію, реально оцінював небезпеку для власного життя, однак не вірив у те, що мене можуть убити, і ця невіра привносила в мою поведінку певний елемент неадекватності.

Зважаючи на біографічні дані, Ернест Гемінґвей не мав реального солдатського воєнного досвіду (про це вже йшлося), одначе саме в нього я знайшов висловлювання, як на мене, абсолютно правдиве: «Доброму солдатові на фронті ведеться так: спочатку ти хоробрий, бо гадаєш, що куля тебе обмине, що ти не такий, як усі, і не можеш померти. Та потім починаєш розуміти, що це зовсім не так. Тоді тебе охоплює справжній страх, але якщо ти добрий солдат, то виконуєш свої обов’язки так само сумлінно, як і раніше». Зрештою, не так уже й важливо, чи Гемінґвей особисто пережив ці дві стадії стану солдатської психіки, чи записав твердження із чужих уст, керуючись письменницьким чуттям, головне — він уловив суть.

Епізод із підбитою БМП не позбавлений певних ефектів, якщо можна так сказати, кінематографічності, цебто цілком придатний для ілюстрації війни в її традиційному героїко-пропагандистському зображенні, проте це тільки один бік війни ― зовнішній, демонстраційно-наочний. Цікавіший він тим, що відкриває фантастичні здібності людини, які та здатна виявляти в екстремально-стресових ситуаціях. Я пам’ятаю ті зусилля, яких я докладав, це страшенне перенапруження, але я не можу сказати, що мені було важко. Це було неможливо, якоюсь концентрацією волі, всього єства, мені вдалося зробити неможливе, але вчинив це ніби не я, все відбулося само собою.

У Японії існує поняття муга, що вказує на стан свідомості, якого повинен досягнути майстер у ході самодисципліни. Характер цього стану майстерності полягає в тому, що він відповідає певному досвіду, коли не існує найменшого розриву між волею людини та її дією. У людях, які не досягнули майстерності, присутній своєрідний «ізолюючий екран, умонтований між волею та актом діяння. Цей екран називається „я, що спостерігає“, „я, що втручається“, і коли спеціальними тренуваннями цей екран прибирається, майстер втрачає відчуття „я це роблю“. Дія відбувається без зусилля. Муга базується на тій самій філософії, що й настанова жити „наче ти вже помер“. Японці кажуть „живе, ніби вже помер“ тоді, коли людина живе на рівні „майстерності“. Уподібнившись мертвому, людина позбувається примусу керуватися загальними правилами. У такому стані вивільняється „шосте чуття“, усувається самоцензура й відбувається повне звільнення від самосвідомості й суперечностей.

Людині, яка померла, вже нічого втрачати, в неї немає жодних „прив’язаностей“, вона по-справжньому вільна.

У північноамериканському індіанському племені оджібве було деяке своєрідне товариство, що називалося Віндігокан. Його членами ставали найхоробріші чоловіки, які довели свою мужність у боях; тих, кого приймали до цього товариства, переставали вважати живими, вони харчувалися і спали окремо від усіх і не зобов’язані були дотримуватися законів племені.

Мабуть, і я на той момент у певному сенсі помер, якась частина мене (та, що мислить критично, що оцінює) була відсутня, я сам собі не заважав. Ота цілковита відстороненість тієї моєї сутності, що відчуває втому, біль, відстежує і переживає процес („я, що втручається“) і повна присутність сутності, що діє без озирання на лещата обставин та межі можливостей. У цьому короткому відрізку часу я діяв так, наче вже оволодів станом свідомості муга. Вибухом мене закинуло туди, куди за буденних обставин окремі спроможні дострибнути лише завдяки довгим рокам наполегливих тренувань. Цей унікальний досвід на мені мало позначився, все відбулося само собою. А ось по горах лазити жодна муга чомусь не допомагала, там само собою нічого не відбувалося, там ти присутній увесь, із усіма своїми доважками, з усім воєнним реквізитом… Таке враження, що тягнеш на собі і небо, що над головою, і гори, що під ногами. Сили закінчуються задовго до того, як завершується маршрут, тож решту шляху доводиться долати на самій волі. Я вибудував для себе тактику: обирав місце в першій десятці й намагався рухатися так, щоб нікого не пропускати вперед: просто тримаєш такий темп, щоб ніхто не наступав на п’яти — для цього треба лише переставляти ноги, переставляти ноги, переставлятиногипереставлятиноги… Не зупинятися, не розслаблятися, не давати собі відпочинку, просто переставляти ноги, переставляти ноги… Зупинятися тільки тоді, коли зупиняються всі, води не пити, навіть якщо інші п’ють, навіть якщо просять у тебе і випивають твою воду, самому не пити… Так, ускладнюючи собі завдання, вдавалося полегшувати моральний бік справи, творити ілюзію, ніби сам керуєш процесом: робиш не те, що мусиш, а те що хочеш.

Якось ми (наші два взводи спільно з дев’ятою ротою) ходили блокувати кишлак, на дорогу туди й назад у нас пішов день. У військовому плані операція була зовсім безхитрісною: ми оточили поселення, прилетіли гелікоптери, забомбили, закидали будівлі урсами, нам навіть не довелося стріляти — з чим прийшли, з тим подалися назад. І тоді багатьом із нас трапилися камені спотикання. Спека стояла немилосердна. Мене дивувало, що провідники з місцевого населення так само страждають, як і ми, їм так само важко, їх так само катує спрага. Із собою на весь день — лише фляга води (трохи більше, ніж поливане горня), аби брати з собою більше не було ємностей. Використовували гумові чоботи (їх називали панчохами) від узека (костюм протихімічного захисту), зав’язували й укладали в речиннок, але ця додаткова волога суттєво проблему спраги та зневоднення організму не розв’язувала. На мені була повна викладка — все, з чим належить носитися бійцеві заради власної боєздатності, плюс стрічка від агееса (автоматичного гранатомета) через плече (потім, коли хтось склеїв ласти, мені підкинули ще одну, і я став схожим на революційного матроса; а коли „здох“ Уткін, наш новий замкомвзводу мені дістався його автомат; врешті вирубився туркмен Гоша, повільний, невеличкий, але міцно збитий (він відзначався витривалістю віслюка, однак і в осликів бувають невдалі дні) його повели попід руки, як панянку до танцю, а на мене повісили станок від гранатомета, і тепер я вже нагадував коняку Пржевальського)… Добре, що не квіточку, бо якби на мене сів метелик, із цим я вже не впорався би й завалився б із великим брязкотом і скаліченим гонором, а так — упівсвідомості на автопілоті, проте доплуганився.

Пригадався віршик, що годиться для автокоментаря: „„Чи був ти на війні?“ — / цікавиться жінка. / Ствердна відповідь — остання / моя можливість затримати / її увагу на собі. „Скількох коней під тобою вбито?“ — Шанси мої зростають, / але я мовчу, бо не знаю, / як їй пояснити, що був на війні / конем“.

Піхотинців жартома називали парнокопитними. Тепер кого не зачепи, то він або спецназівець, або десантник, або розвідник. Якогось року, пам’ятаю, в „Мальвіні“ (гидотне кафе, в якому в день виводу після урочистостей у драмтеатрі та меморіалі „афганці“ збиралися, щоб пом’янути загиблих і випити за здоров’я живих — бажано, за кожного осібно), коли проголосили тост за піхоту — випили всі, але ніхто не визнав причетності до безпонтових парнокопитних. Можливо, й правда, що із сотні присутніх піхотинцем був лише я один. Мотострілки не носили тільняшок, але солдатські труси, гадаю, у всіх були однаково сині. Наш третій батальйон робив усе те, що й десантники чи спецназівці (батальйон спецпризначенців до Джелалабаду ввели, здається, 1985 року), наша 66-та окрема мотострілкова бригада за рік боїв у Афганістані була вдостоєна ордена Леніна, раніше на прапорі бригади були тільки два ордени: Червоного Прапора й Олександра Невського. Утім, треба визнати, говорячи про війну, без понтів, як і без пафосу, не обійдешся. Кому ж хочеться визнавати, що був на війні конем? „Купила мама коника, / а коник без ноги… / Яка чудова пісенька! Ги-ги-ги-ги-ги-ги!“

Дуже часто воєнне (особливо ж поствоєнне) геройство замішане на понтах. До цього спонукає природа чоловіка (ширше ― людини), до цього спонукає війна, до цього спонукає мир, до цього спонукає аудиторія, для якої всі ці понти демонструються. Якось по телевізору транслювали концерт відомої української співачки (велика сцена, великий зал), і перелічуючи заслуги артистки, ведучий назвав дві чи три медалі, які вона отримала за участь у бойових діях в Афганістані. Звичайно, буваючи з концертами в Афганістані, співачка до певної міри ризикувала: могли обстріляти літак, могли обстріляти по дорозі з аеродрому, мало яка прикрість могла трапитися в країні, в якій велася війна… Хоча такого чепе я не пригадую, адже безпеку артистам забезпечували не меншу, ніж генералам, проте війна — це війна. Співачка ризикувала, своєю творчістю підтримувала моральний дух бійців — гадаю, вони були їй безмежно вдячні (за моєї служби до Афганістану артистів ще не возили); за це її могли відзначити медалями, орденами, чим завгодно. А щодо бойових дій, то можна тільки уявити, як красуня розганяла духів своєю міні-спідничкою.

Жарти жартами, але чого тільки на тій війні не траплялося. Знав я одного десантника на ім’я Артур, то він мені розповідав, як вони розігрували нічний бій (розділившись на своїх та духів), щоб у ньому взяв участь високопоставлений московський журналіст, аби потім його можна було подати на орден Червоної Зірки. Піддавати життя писаки небезпеці ні в чиї плани не входило, тому довелося організовувати спектакль. Відбулися, як мовиться, дешево й сердито. Знав він про це чи ні — не відомо. Безсумнівно: орден йому виписали саме за участь у бойових діях. Мораль: усе, що трапилося з журналістом, могло запросто трапитися зі співачкою.

Пригадується інтерв’ю письменника, котрий побував у якійсь із гарячих точок: про війну він говорив зі знанням справи, красномовно й переконливо, оповідав, як авто, на якому він їхав, обстріляли, скільки потім у ньому нарахували дірок від куль, якісь інші подробиці… Письменник був із тих, які люблять покрасуватися, а читач зі сказаного мав здогадатися, що він не просто письменник, який побував у відрядженні в місці локального конфлікту, а супермен, якого складна натура та інтелект навернули до письменства. Письменник наче грався у війну, адреналін, якого він хапонув, потрапивши під обстріл, все ще збуджував йому кров, пережита небезпечна пригода створювала враження бувалості. У воєнному марнославстві письменник готовий був позмагатися з самим Гемінґвеєм і, безперечно, перевершив би того, позаяк Гемінґвей робив із себе крутого хлопця, а письменник лише вдавав.

І співачка, й журналіст, і письменник побували на війні склали про неї своє уявлення і винесли звідти певні знання, що уклалися в досвід. Кожному (кожній) із них може здаватися що цей досвід, принаймні в інформаційному плані, достатньо вичерпний. Одначе досвід присутності на війні (його повнота) залежить від міри співпричетності. Навіть якщо це досвід солдата. Повертаючись до твердження Лотмана, що в кожного своя війна, наведу фрагмент, у якому він розвинув цю думку: „Журналіст може провести багато днів на війні, бути на передовій чи в тилу противника, може виявляти велику сміливість і жити зовсім як солдат, проте в нього зовсім інша війна. Тому що, врешті-решт, він обов’язково забирається. Він тимчасово на фронті. Солдат на фронті постійно“.

Навіть учасники війни мають із нею різні стосунки: один бачить її в обличчя, другий із потилиці, третій збоку… Що ж до людей, які побували на війні туристами, їхній досвід зазвичай малозмістовний, проте і досвід сторонніх спостерігачів не варто ігнорувати, особливо, коли йдеться про творчих людей. Творча людина нестачу особистого досвіду спроможна компенсувати досвідом, здобутим у вигляді інформації, здатністю перевтілення, умінням не просто приміряти чужу шкуру, а зживатися з нею, силою таланту, що дає змогу за аналогією моделювати ситуації, розвиваючи досвід і даючи йому продовження. Згадаймо хоча б афганський цикл пісень Олександра Розембаума: мені здається, ніхто з „афганців“, які трансформували свій воєнний досвід у жанр авторської пісні, не зрівнявся силою та драматизмом своїх пісень із творами знаменитого барда. Можна ще пригадати воєнні пісні Володимира Висоцького. Талант здатний замінити специфіку досвіду, талант спроможний через поодиноке, окреме та фрагментарне вийти на вселенське.

Військо — це машина, бездушний механізм, у якому солдат — найдрібніший гвинтик. Банальний, надзвичайно збитий образ, одначе абсолютно правильний. Навіть за відсутності дідівщини, коли новобранець не піддається фізичним моральним знущанням, навіть якщо сержанти не звірствують, і муштра щадна й не відбирає останніх сил, цебто все відбувається в межах закону військового статуту (буду дуже подивований, якщо хтось мені розповість, що таке трапляється), однаково перші місяці солдатської служби нестерпні: солдат невільний робити, що хоче, невільний висловлювати, що думає, він невільний у всіх сенсах, оскільки перестає належати собі, втрачає індивідуальність, лице, голос, волю… Солдат — ніхто. На перших порах це неймовірно гнітить, усі негативні відчуття складаються в одне нестерпне відчуття приреченості. Аби зняти стрес, солдат починає пити одеколон, настоянку із зубної пасти, їсти хліб, намащений гуталіном) — коротше, заливає, запихає в свій організм усе, що горить, що туманить мозок, що викликає кайф… Інакше кажучи, стає цілковитим дебілом.

Навіть турист за короткий період перебування на війні здатен дізнатися й пережити дуже багато, але ота тимчасовість візиту завжди заважатиме йому пройнятись відчуттями солдата, збагнути всю ту приреченість, із якою живе й помирає солдат. Час на війні для солдата тягнеться так болюче повільно, наче це жили з нього тягнуть (недарма офіцерам нараховували вислугу рік за два), мука страшенна; події, стани, відчуття — сприйняття світу та його бачення — укладаються, творять реальність, що набуває форми безкінечності. Фізичні й моральні навантаження зашкалюють; постійна зайнятість: за дня ми ходимо до них воювати, уночі — вони до нас, плюс хронічне недосипання, що за постійного нервового перезбудження причумлює свідомість так, що дійсність починає нагадувати страшний, гротескний сон, із якого неможливо випручатися. Починаєш заздрити пораненим, думаєш про них як про щасливчиків, на яких чекає відпочинок і медсестри… А ти залишаєшся, ти залишаєшся і вже близький до того, що почнеш заздрити вбитим.

Солдат продовжує функціонувати з єдиної причини (вона надзвичайно лаконічна): бо мусить. Дев’ятнадцятирічні пацани чинили дивовижні речі, не на межі своїх можливостей, а за цією межею; сильні чи кволі, вони робили більше ніж здатні були робити. Ми повинні були. Долг. (Цим словом позначалося наше приречення). У нас не виникало запитань: що й кому ми заборгували? Жодного бунту, жодного супротиву. Ми виконували свій обов’язок, який нам накинули, наче ярмо на шию. Ми не були покірними, ми були обов’язковими. Повинність входила в поняття нашої честі. Для нас альтернативи не існувало. Суть нашого перебування на війні, можливо, й не сформульована так відверто, одначе проглядала крізь усі ці замполітські заморочки доволі виразно: „Я тут, щоб убивати, я тут, щоб бути вбитим“. Це ніби само собою розумілося. І приймалося. Проте, водночас, залежність від чужої волі гнітила неймовірно.

У щоденнику Джона Фаулза я надибав тираду, в якій він висловив своє ставлення до війни: „Проблема страху; що далі, то більше я переконаний, що не пішов би воювати, якби почалася війна. Її жахлива жорстокість. Переконаний: я справжній боягуз. Можу ризикувати з власної волі, але загинути під колесами воєнної машини чи за холодним наказом генерала — даруйте… Не сумніваюся, що принесу людству більше користі живим, ніж мертвим. Мучеництво — нехай, але не участь у бійні“.

Із 1939 року Фаулз навчався в Бедфорд скул — у школі, про яку говорили, що в ній виховують кадри для державної служби. Після її закінчення (оскільки йшла війна) він поступив до училища, де готували офіцерів військово-морського флоту. Пройшовши основний вишкіл, новоспечений офіцер (у вісімнадцять років) був направлений інструктором у табір для підготовки десантно-диверсійних загонів. Як зазначає Чарльз Дрейзін, автор передмови до першого тому щоденників, це призначення не викликало у Фаулза жодних негативних емоцій, під кінець відбування воїнської повинності він настільки зжився з воєнною службою, що став замислюватися, чи не зв’язати йому життя із воєнно-морськими військами, відмовившись від Оксфорда. І лише знайомство з якимсь сером Айзеком Футом, либонь, чоловіком доволі авторитетним, допомогло визначитися майбутньому письменнику в його виборі, позаяк сер Айзек сказав, що лише дурень на місці Фаулза вибрав би військову кар’єру. Фаулз не вважав себе дурнем і не був ним, відтак і прислухався до доради. Проте, як справедливо можемо судити, на ту пору не був достатньо розумним (толерантніше — зрілим), щоб дати раду тій дилемі самотужки. Отож, воювати Фаулзу (брати безпосередню участь у бойових діях) не випало, однак і на печі він не відлежувався, цебто мав змогу на особистому досвіді скласти уявлення і про військо, і про війну. Тільки ж пережитий досвід і досвід переосмислений не є тотожними, а на ту пору Фаулз іще не виробив інструментарію, потрібного для осмислення, не накопичив для цього оперативних потужностей. Одначе ревізію свого світогляду розпочав дуже швидко: вже у перший рік перебування в Оксфорді самосвідомість Фаулза настільки зросла, що це привело до бунту проти всіх основ та підвалин, які він раніше захищав. Безперечно, змінилися його погляди і на все те, що було пов’язане з військовими та війною.

„Жахлива брехня про величність бою, коли війну зображають як полігон, де людину перевіряють на міцність. Хоробрість, гра зі смертю, після чого юнак стає мужчиною. Коли війну стануть оцінювати без прикрас?“ — записав Фаулз ці рядки 1955 року, а через кілька літ (1961) його пацифізм зайняв максимально крайню позицію: „Військовий розум не придатний до розвитку; солдатам узагалі не притаманне людське“.

Цікаво, як би на цю тезу відреагував Черчілль, котрий, як пам’ятаємо, також мав військову освіту, ще замолоду понюхав пороху і не розлучався з літературними амбіціями, однак попри формальну біографічну подібність цих двох джентльменів, їхній пафос — діаметрально протилежний, позаяк Черчілль передовсім був політиком, а отже, скурвим сином, якому нічого не вартувало між двома затяжками сигарою виголосити: „На війні ви не повинні бути праведником, але ваша справа повинна бути праведною“, що майже перегукується» із сталінським: «Наше дело правое — мы победили». На те вони й вожді та пастирі народні, а в пастирів — якщо вовк вівцю не загризе, то в них обід без м’яса. Праведність пастирів — це окрема тема, а щодо праведних справ добре висловився ще один англієць — Оскар Вайлд: «Справа не обов’язково буде праведною тільки тому, що хтось віддав за неї життя». Утім, повернімося до Фаулза. Із останнім його твердженням мені не хочеться погоджуватися, але я не знаю, де шукати переконливих хоча би для самого себе контраргументів. Хоч як крути, а в якійсь фазі солдат справді перестає бути людиною ― пригадайте Лотмана, який пробіг осторонь убитої жінки (вона могла бути лише пораненою і потребувати допомоги), повз маленького хлопчика, якого треба було би віднести в безпечне місце, — тільки тому, що мусив відновити зв’язок. Що ж до поставленого запитання, відповідь напрошується песимістична й однозначна: ніколи. Кінця цьому не видно. Так само, як не видно й початку. Прикрашати війну — не якесь сучасне ноу-хау, першість у цьому належить древнім.

Чудовий італійський письменник Алессандро Барікко зважився на доволі ризикований експеримент — він переповів «Іліаду» Гомера на свій лад: вилучив із неї все «зайве». Особисто мене більше зацікавила післямова до цієї книги — «Інша краса. Нотатки про війну», у якій автор висловив низку оригінальних суджень, наприклад: «Твердження, що війна — лише пекло, — згубна брехня. Хоч би як жорстоко це звучало, необхідно пам’ятати, що війна — це пекло, але красиве». Більш ніж певен, що воєнні дії Барікко бачив лише з екрану телевізора, проте його розмірковування про війну надзвичайно глибокі й делікатні, оскільки він досліджує її не у фазі наслідку, а в самому її зародку, що походить із єства людини, а людину він знає зсередини, з усіма її темними закамарками та лабіринтами. «„Іліада“ (я поясню свою думку) — історія війни, де немає місця розважливості й напівтонам. Вона була створена, щоб оспівати людство, яке воює, й оспівала його настільки яскраво, що не загубилася у віках і дійшла до нинішнього покоління людей, продовжуючи славити врочисту красу й несподіваний порив — цебто саме те, чим завжди була й буде війна. У школі, можливо, про „Іліаду“ говорять інакше. Але суть саме в цьому: „Іліада“ ― пам’ятник війні».

Я волів би вважати «Іліаду» пам’ятником літературі. А Гомерові не завадило б уставити в задницю шашку динаміту. Я навіть знаю, хто міг би це зробити.

Анатолій Дімаров розповів в інтерв’ю, як йому доводилося воювати наприкінці зими 1943-го на Донбасі: «Нас, необмундированих, здорових, хворих, а то й зовсім калік, зігнаних у полк неозброєних, турили цілий день по морозу лютому та й привели в містечко, дощенту зруйноване… Привезли і „зброю“ — на санях: гори переполовиненої цегли. Та й наказали її розбирати…» А потім «озброєних» вояків погнали в атаку через скуту кригою велетенську водойму, за якою залягли з кулеметами німці. З тилу ж цю атаку «прикривали» смершівці з кулеметами. «Хекали приречено на смерть отарою. І попереду смерть… І позаду смерть…» У цій бійні полягло п’ятсот душ.

Як вам така врочиста краса й несподіваний порив?

Про таку війну не прийнято оповідати, оскільки вона не вкладається не тільки в раз і на завжди встановлені радянські ідеологічні рамки (древні зі своїми уявленнями взагалі відпочивають), а й не прийнятна для здорового глузду. Легше відмовитися від правди, ніж повірити (а відтак і збагнути та пояснити) весь цей абсурд і жах. Люди не готові чути про таку війну. Саме тому, зазначає автор, у спогадах «Прожити й розповісти», що вийшли 1997 року, не знайшлося місця для цього епізоду, ним довелося пожертвувати задля виходу книги.

Війну якраз найбільше характеризує те, що з різних причин замовчується, все те, що відкидається як непридатне для монументальності пам’ятника.

Барікко зауважив, що між рядків пам’ятника війні проглядає наполегливе прагнення миру, й озвучують його жінки: «Непомітні на тлі воїнських подвигів, вони втілюють у собі цивілізацію, що існує приховано й паралельно, вільну від воїнського обов’язку. Вони переконані в тому, що можна жити інакше, і вголос говорять про це». У зв’язку з цим можна пригадати «Лісістрату» Арістофана, в основі сюжету якої — страйк афінських і спартанських жінок, які задля того, аби чоловіки встановили вічний мир: 1) захопили Акрополь, де зберігалися афінські багатства; 2) відмовилися жити зі своїми чоловіками статевим життям. Зазвичай наголос робиться на другому пункті як на більш дієвому, що здатен підкорити волю чоловіків благим жіночим задумам. А мені думається, що чоловіки цей ультиматум могли б із легкою душею проігнорувати, вони трахали б один одного і продовжували воювати. Відтак резонніше шантажувати багатством. Не треба забувати, що Арістофан писав комедії. Отож посміялися (чоловіки над жінками) та й повернулися до своїх справ.

«Але без мене, — кажу собі. — Але без мене».

Я волію спати з Дайтою, а не зі снайперською гвинтівкою.

Подає голос телефон. Це Дайта. Я завжди вгадую її дзвінки.

— Привіт! Ти вже пообідав? Що поробляєш?

Перекладаю слухавку до іншого (не контуженого вуха), притискаю її плечем, налаштовуюся на розмову якщо й не довгу, то, безперечно, приємну.

— Думаю про тебе.

Світло в порожній хаті

Жінка до смерті ближча, ніж чоловік, який пізнає смерть, коли вбиває, — пізнає її як щось безпосереднє, як пригоду, що в неї вплутався, як протилежність життю, як нещасний випадок, що загрожує йому вдень і вночі й колись його таки спостигне. Жінка, навпаки, народжує життя, призначення якого — вмирати. Те, що постає з лона жінки, — частина її самої, вмируща, як і вона.

Фрідріх Дюренмат

Знадвору брязнула клямка, протяжно рипнули й ударились об стіну вхідні двері. Ганна прислухалася, але не ворухнулася, навіть очей не розплющила. Вона сиділа на стільці за столом, поклавши голову щокою на тильний бік долонь. Присіла з дороги і чи то задрімала, чи то впала в заціпеніння. З сіней доносилося шарудіння, дзенькнуло відро, але ніхто не заходив. Може, вітер двері відчинив або який собака загнався. Ще там що поперекидає… Спонукала себе думкою до активності, але важке заніміле тіло не реагувало на ці мляві сигнали. Ні, таки хтось прийшов. Чиясь рука мацала по дверях, узялася за клямку.

— Хто там? — Ганна підняла голову. У хаті стояли сутінки, з вікна падало синювате світло.

Двері розчахнулися, ніби на них якийсь здоровань плечем натиснув. Видно, одвірки поперекошувалися: не встигнеш до клямки торкнутися, як двері вже летять.

— А я все вгадую, чи то ти вдома, чи нє… Бачу, і не світиться, і дим із комина не валить…

Дрібна, але пряма, якась зовсім не стареча постать баби Мірки перебирається через поріг.

— А хай тобі де! — лається баба.

Двадцять років тому, коли Ганна прийшла до Корнелюків у невістки, то бабу Мірку вже кликали бабою, а її син Місько був старим парубком. Здається, за цей час вона й не змінилася, хіба тільки трохи всохлася і на язик стала гостріша та дошкульніша.

— Та от присіла трохи, — ніби вибачаючись, озвалася Ганна; звелася на ноги. — Зараз я світло ввімкну.

— Можеш не світити. На шо мені тут дивитися?

— Ніч уже.

— А мені однаково, що день, що ніч, я землю ногами пам’ятаю, — просторікувала баба Мірка. — Є такі прозірливі, шо бачать, шо за версту під землею робиться, а живуть через пень колоду. Куди не ступить, то в гімно вліпиться…

Ганна клацнула вмикачем.

— Сідайте, — припросила гостю.

— То замолоду я трохи недобачала, — не вгавала стара. — Ліве око в мене косило, але що довше живу, то рівніше на світ дивлюся. Той скельця на носа чіпляє, у тамтої більмо а мій зір тільки яснішає…

«Чого ж ви так довго двері шукали?» — кортіло Ганні запитати.

Баба Мірка наче прочитала її думки.

— Там у тебе в сінях сушина в торбі висіла… Шо, може, вже вийшла?

— Я зняла, треба викинути. Хотіла Колі узвару завезти, а дивлюсь — там якась міль завелася.

— Дурна ти, — плямкнула губами баба Мірка. — Не та міль, яку ми їмо, а та шо нас їсть. Не викидай, я заберу. Вони мені присмакували. Часом візьму, кину до рота… Я люблю, шоб у губі шось бовталося.

Стара підійшла до плити, заглянула до однієї каструлі, до іншої.

— Як там твій Микольцьо? — запитала.

— До санаторію відправили.

— А-а. Угу-угу. — Покивала. — А ти шо, до Лівова завтра не збираєшся?

— Скінчилося моє їждження, — мовила Ганна. — Колю зі шпиталю назовсім виписали. Дали путівку до санаторію, а звідти — додому.

— А я хотіла тебе просити, шоб ти мені льодяників купила, — баба Мірка не приховує свого розчарування.

Ганна заспокоює її:

— Я в понеділок поїду до райцентру, до воєнкомату, то куплю вам.

— У-у, — баба невдоволено підібрала нижню губу. — Лівовські мені смачніші. Та нехай уже будуть.

Ганна не зізнається, що завжди купує бабі льодяники в райцентрі біля автобусної. Нема їй коли по Львову цукерків шукати. У неї один маршрут: до госпіталю — й назад.

— Піду завтра до церкви, — каже Ганна.

— Угу, — похмуро схвалює баба Мірка. — До Хворощева чи до Вишківців? Якщо до Хворощева, то й за мене свічку Божій Матері постав, бо я, грішна, без причастя-сповіді, мов бусурманка, живу. А як до Вишківців — не треба. У них батюшка — підарас.

— Бабцю, що ви таке кажете?! — зніяковіла жінка.

Ганна не знає значення цього слово, проте чула, як ним молодь лається.

— Таке на світі робиться, шо і слухати, і казати невдобно. Содом і Гоморра!..

Баба Мірка замовкла. Чи то виговорилася, чи то взяла паузу, щоб дух перевести. Нагла тиша запала в помешканні, аж у вухах задзвеніло. Не тиша, а порожнеча. Ніби з хати всі меблі винесли або душу вийняли. Ганна завмерла, як стояла, боячись зрушити з місця. Усе довкола видавалося їй несправжнім і непевним. Здавалося, будь-який необережний порух може спровокувати щось непоправне, спричинити якісь непередбачені наслідки. Було чути, як на горищі шарудять і щось гризуть миші. За вікном у саджалці діда Кулка скреготали жаби. Ці буденні природні звуки таїли в собі якусь невизначену підступну загрозу. Внутрішньо зіщулившись, Ганна чекала, доки баба кине їй рятівне слово. Стара не поспішала — прокашлялася, продерла горло. Наче проводила підготовку. Коли озвалася, її голос звучав дещо відчужено:

— Додому скоро будеш його забирати?

Вимовляючи перші слова, Ганна відчувала відстань між собою і своїм голосом. Голос уже був тут, а сама вона ще не повернулася.

— За місяць чи два. Не пригадую, до якого числа та путівка, — відказала, мовби строгим почерком вписала до офіційного формуляра. Аж потім зблиснула в її голосі власна присутність. — Може, трохи нерви підлікує. Бо такий уже неспокійний!

— Який тут спокій, коли тобі рученьки-ніженьки пообривало, — зажурено похитала головою баба Мірка. — Коли Яремчика тая міна пошматувала, то мені світ почорнів би…

— Про кого ви, бабцю? — Ганна подумала, що баба почала заговорюватися.

— Про свого синочка, нехай душа його спочиває з Богом. Яремчиком ми його звали. Такий уже був лагідний і слухняний… А вже до роботи який беручкий! Мале ше зовсім, Місько десь волочиться, а той: «Давайте, мамо, я вам поможу…»

— Як мій Кольчик, — не втрималася Ганна.

— До всякої науки був здатний… І чоботи собі полатає і ходики полагодить… Із залізяччям любив возитися… — баба Мірка на мить замовкла, із зусиллям ковтнула слину. — Як бабахнула та міна, я саме на городі цибулю полола, — серце в мені здригнулося, ноги втерпли, голова запаморочилася, аж я на коліна впала… На сонці перегрілася, думаю собі. Аж тут люди крик здійняли. Як прибігла я, як побачила!.. Від мого Яремчика тільки кривавий кавалочок зостався. Майже такий, як я народила. Але живий, вижив!.. Знаєш, живого місця на ньому не було, а він усе жартує.

— А мій Коля плаче, — знову вставила Ганна.

— Ні наїстися сам не може, ні по потребі сходити, а він — веселий!.. Боже, ж ти мій, Боже! І хлопці до нього приходили, і дівчата… Поки дітьми були. А як почали його колєґи парубкувати, на вечорниці збиратися — затужив мій Яремко… У нас тоді такі щурі розвелися, як коні… Боялася, загризуть, як самого покину. То я їм трутки з осипкою замішала… А Яремко якось до неї добрався. Знайшла його біля притика посинілого…

Баба Мірка кінчиком хустки витерла сльозу.

Щось клацнуло в Ганниній голові, ніби там світло вимкнули. Ураз сперло дихання. Відчула себе зачиненою в тісній скрині, що скидалася на телефонну будку (скляний гріб, поставлений вертикально), з якої викачали кисень і до якої не проникали звуки. Баба Мірка продовжувала щось говорити, але Ганна тільки бачила її старечий скривлений ворухкий рот, а слова до неї не доходили, лише невиразне — бу-бу-бу-бу, наче дощові краплі об скло. Інстинктивно вхопилася за горло, потягнула донизу комір блузки. Якби ж можна було зараз розчинити навстіж груди! У голові знову пролунав цей тріскучий звук. Цього разу світло увімкнулося. І світло це засліпило їй розум.

«Яке це, мабуть, полегшення наїстися осипки з труткою для щурів!»

Спочатку Колю перевели до Києва. Ганну викликали телеграмою. Коли вона вперше зайшла до синової палати — розгубилася. Шість чи вісім ліжок, половина — порожні. Обмацувала поглядом лежачих, бачила однакові стрижені голови на білих подушках, але в жодній не впізнавала свого Микольці, свого Кульчика-Мурчика. Здається, цей, що біля вікна…

— Мамо! — донеслося з протилежного кутка. — Мамо!..

До неї ледь звелося чуже незнайоме обличчя. (Потім довго картала себе: «Де було моє серце? Чого воно мені не підказало?»). Їхні очі зустрілися. Зазирнувши їй у лице, син розплакався. І тільки тоді вона впізнала свого сина. По сльозах.

«Господи, що ж вони зробили з моєю дитиною!»

Вклякнула перед ліжком на коліна, пригорнула до грудей колючу синову голову.

«Де тепер його м’які кучерики?»

Ганна злякалася своєї думки. Лікар уже сказав їй, що в сина ампутовані обидві ноги. А вона після цього побивається за кучериками…

— Колюньчику!..

— Мамо!.. Що ж тепер буде, мамо?!

Заспокійливо гладила синові плечі, які дрібно тремтіли й раз по раз здригалися. Коля завжди був тонкосльозим, але й швидко заспокоювався, варто було його лише приголубити, пожаліти. Любив лащитися. Бувало, аж муркоче. Через що вона й назвала його Мурчиком. Йому подобалися пестливі прізвиська. Мурчик, Кульчик… Кульчиком він сам себе нарік. «Як ти звешся?» — «Кульчик». Від Кольчик — так його кликали в родині. Ганна завжди знала, як сина втішити й заспокоїти. Але не зараз.

— Синочку, не плач…

І говорила щось, чому сама не йняла віри, від чого язик терп і ставав у роті дубом. А син не переставав схлипувати. Уже всім тілом бився в риданні. Неможливо було розібрати слів, якими він виповідав свій біль, свій відчай, свій страх. Зрештою, всі слова втратили силу і зміст. Окрім одного.

— Мамо! Мамо! Мамо! Мамо!.. — обриваючи завивання голосно вигукував, шукаючи в матері підтримки, захистку рятунку, і далі продовжував тужно по звірячому квилити і знову: — Мамо! Мамо!..

У Ганни затерпала на голові шкіра, німіла потилиця.

Забігали медсестри. Чула, як хтось сказав:

— У транзитного — істерика. До нього мати приїхала.

З’явився лікар. Потім медсестра з уколом.

Ганна хотіла відсторонитися, аби не заважати. Лікар зробив їй знак, прохаючи вийти. Але Коля вчепився в неї, волаючи:

— Мамо, не кидай мене!..

— Я тут, синочку, я нікуди не йду… — шепотіла вона.

Медсестра стягнула з Колі накривачку, і Ганна побачила понівечене синове тіло… Дивно, що вона не збожеволіла або її не розбив параліч. Вона мала б померти там на місці, однак не померла.

Обличчя в Ганни змокріло від синових сліз. Її ж очі були сухі й гарячі, як свіже попелище.

Вона відірвалася від сина тільки тоді, коли той заснув.

Потім із нею розмовляв начальник відділення. Дуже ввічливий і акуратний. Завів до свого кабінету. Запросив сісти.

— Він зможе ходити на протезах?

Це запитання Ганна приготувала заздалегідь.

— Малоймовірно, — почула у відповідь. — Перелом хребта, параліч нижніх кінцівок…

Так і сказав: «нижніх кінцівок». За ці слова Ганна зненавиділа цього чемного й акуратного доктора. Її заклинило на тих кінцівках. Далі вона вловлювала тільки загальний сенс сказаного. У синовому тілі багато осколків. Деякі загрожують життєво важливим органам. Колю готують до операцї. Операція складна й дуже відповідальна. Таку операцію можуть зробити тільки в них. Усе буде добре. Це не остання операція. Подальше лікування здійснюватимуть у Львівському окружному шпиталі. На все це Ганна мовчки кивала. Так і вийшла, не зронивши слова.

Якби тоді їй хтось замішав осипки з труткою, вона б не відмовилася.

Слухаючи бабу Мірку, Ганна теребила пальцями ґудзик на кофті. Можливо, так вона утримувала власну свідомість від реальної загрози бути затягнутою в ту емоційну вирву, яку спричинила бабина розповідь. Коли з-під ніг у людини зникає опора, коли рукам нема за що вхопитися, людина хапається за гудзик.

— Я думала, що Михайло у вас одинак, — каже Ганна. — Чого це його не видно? У відрядження поїхав?

Баба Мірка стрепенулася, ніби її окропом обдали.

— До сраки носом би він заїхав! — підняла голос до другої октави. — Женитися йому, бач, на старості приспічило! Щоб його шляк трафив із його женячкою…

— Не кленіть, бабцю, то ж ваша дитина.

— Ніяка халєра його не вхопить. А як і вхопить, то ніхто плакати не буде.

«Може, жінка буде», — подумки заперечила Ганна.

Баба Мірка остаточно зґедзкалася.

— Знайшов собі на старість якусь курву!.. — верещала, мов колгоспна циркулярка.

— Чого ви так? — Ганна намагалася урезонити стару. — Може, вона порядна жінка…

— Яка порядна жінка стане зв’язуватися з таким одороблом, як мій Місько?!

Ганна наполягала на своєму:

— Хіба ж ви не побивалися, що Михайло не знаходить собі пари? Чого ж ви тепер нарікаєте? Ось побачите: все буде добре. Облаштується, вас до себе забере. Не вікувати ж вам на цьому хуторі…

— Кому я там потрібна?! — буркнула стара. — Так само, як і тут.

Знагла спалахнула. Раптово і згасла.

— Ніде вже мені так добре не буде, як тут було, — продовжила рівним голосом. — Трьох чоловіків мені Бог послав, царство їм небесне, одного навіть два рази. Але, ти думаєш, у тому щастя?

— Як це два рази? — зацікавилася Ганна.

— Трьох чоловіків, — повторила баба, її зморщене личко ніби розгладилося. — І всіх трьох війна забрала. Перший ― Семен. За нього я в сімнадцять вийшла. Від нього Міська народила. Але недовго ми парувалися. Шалапутним він був, щось вкрав у панів, не знаю шо, бо додоми нічого не приніс. Прийшли поліцаї, прямо з ліжка до криміналу забрали. Ще оговтатися не встигла, а тут од війта папір з орлом приносять, де сказано, шо я вже вдова. Мовляв, застрелили мого Семена, як він із-під варти втікав. Поплакала я, як годиться, рік у чорній хустці відходила. А потім взяв мене Михаль Закутній. Удівцем був, але бездітним. Цей — поважний, до техніки змисний (Яремчик до нього вдався). Їден він умів на колгоспному тракторі їздити. То вже діло за перших совєтів було. Коли ж війна почалася, і совєти відступили, то забрали мого чоловіка разом із трактором якусь гармату тягнути. А десь за місяць, уже німці були, передали люди, шо на Михалів трактор бомба впала. Бідувала я з двома дітьми, чорно бідувала. Не знаю, чи й вижили б, якби не прибився до мене якийсь москалик, Павлушею звали. Не думай, шо я з ним, як хвойда яка… Нє, ми з ним у церкві вінчалися. Тоді якраз можна було. Так би й жили собі, але совєти вернулися, пішли на німця в наступ… І Павлушу мого на фронт забрали, з кінцями забрали… А після війни Семен об’явився. Каже: «Приймай, я — твій законний супруг…» До шідесят першого року прожили ми з ним укупці, як ото до космосу цей, як його, полетів… Усіх трьох їх — кожного любила. Але, думаєш, у цьому моє щастя? Нє, дитино. Моє щастя в тому, шо я за жодним із них не шкодую. А за Яремчиком шкодую. Ото — моя біда. — Баба Мірка замовкла, плямкнула беззубим ротом, покивала на підтвердження своїх слів. — Я вже зі своєю бідою звиклася. І ти звикнешся. — Знову плямкнула й покивала.

— Ніколи я з цим не звикнуся, — заперечила Ганна. — І ніколи не змирюся.

Баба подивилася на неї вицвілими, якимись порожніми й безжальними очима, холодно сказала:

— Значить, умреш. Умреш, як мій Семен умер.

— Бабо, не лякайте мене, — Ганна нервово пересмикнула плечима, проганяючи відчуття, ніби їй між лопаток льоду приклали. — Мені й так непереливки, не знаю, на якому світі знаходжуся…

Баба Мірка не зауважила цього її поруху, перебувала бо на своїй хвилі.

― Нікому не розказувала. Тобі першій кажу…

Почала й замовкла. Може, вагалася, чи варто виповідали таємницю.

— Мій Семен стрибками командував. На бандерівців засідки робили, а потім його до такого загону забрали, який під виглядом партизанки ходив і людей в оману вводив. Прийдуть уночі, їсти попросять чи ше шо, а вдень уже ті, як їх, енкаведисти, під арешт беруть, за пособнічество… Тільки не подумай, шо мій Семен був якимсь виродком, гіршим од інших. У нас тут таке робилося, шо не приведи Господи. Життя людське ніц не вартувало, брат брата забивав… І ніхто не розкаявся, не повісився, тільки мій Семен. Ото як Сталіна розоблачили, Семен дуже переживав, віру в совєтів втратив. Тоді й признався мені, які вони чорні діла вершили. Десь аж на Ґаліції вирізали ті перебрані в бандерівців дві сім’ї, і дуже те в голову моєму Семенові запало. Бо виходить, шо задарма, раз Сталіна з мазалею винесли… А я йому кажу: раз ти був на службі, раз тобі командири таке наказували — ти не винуватий. Хай ті начальники за все відповідають, а ти — чоловік маленький, підневільний… Але моє слово не переважило голосу тої замордованої жінки, шо йому ночами снилася й до себе його кликала. Я тобі так скажу: якшо вже біда тебе знайшла, то або ти її несеш, або вона тебе несе. А мого Семена біда занесла аж на Трохимову грушу.

Ганна внутрішньо здригнулася. У грудях щось тьохнуло й обірвалось. Вона чула від людей, що бабин чоловік повісився, але не знала, що на тій груші. Якийсь містичний збіг. А може, дід Кулко проговорився…

— Я знаю цю грушу, — сказала Ганна.

Не знати, коли визріло рішення. Напевно, ще в дорозі. За той час, що добиралася з Києва додому, казна-що можна було передумати й намислити. Хоча не пригадує, аби взагалі про щось думала. Дорогою вона діяла радше механічно, ніж осмислено. Перебувала в повній прострації. Під час короткого замикання перегорають запобіжники, у них кажуть «пробки», і світло гасне. Щось подібне відбулося з Ганною. Якби хто зумів зазирнути їй досередини, то злякався б тієї безпросвітної темряви, що в ній панувала. Та скидається на те, що вона завчасу знала, що робитиме. Бо навіть хати не стала відчиняти. Поклала дорожні речі біля дверей і заходилася відв’язувати мотузку, на якій сушила білизну. Перевіривши шворку на міцність, покинула подвір’я. Мабуть, щоб не накликати на дім прокляття. Не хотіла сквернити обжите місце. Без вагань рушила до Трохимової груші. Та росла над самим яром. Ганна спочатку зирнула догори — на крону потім кинула оком на діл урвища. Довго не вдавалося примоцувати шнурка до гілляки. А зашморг зладнати виявилося ще складніше. Заплутувала, крутила петельки й вузлики… Зненацька, ніби її хто штурхнув, відчула на собі чиїсь погляд. Рвучко озирнулася. Неподалік стояв, опершись на кісся, дід Кулко. Від несподіванки Ганна спантеличилася, наче старий застав її голою за якимсь непристойним заняттям.

«Хоч би що сказав», — подумала Ганна, не знаючи, куди дівати мотузка.

Дід не кваплячись припасовував половинку цигарки до мундштука.

— Закортіло шиї дізнатися, скільки дупа важить? — Пахнув димом.

Після дідових слів Ганна відчула несподіване полегшення. Може, це до неї повернулася здатність відчувати, мислити, говорити… Якимось чином її свідомість розблокувалася. Жінка відчула потребу поділитися своїм горем.

— Діду, якби ви бачили, що вони зробили з моїм Колюнею!

— А нащо ж ти їм його віддала? — строго запитав дід Кулко.

Ганна розгубилася.

— А що ж я могла зробити?

Дід Кулко ворухнув кошлатою бровою. Прицілився в Ганну мундштуком.

— Могла повіситися.

— Я би повісилася, аби це тільки Колю врятувало…

— А зараз урятує?

— У мене нема сил дивитися, як мучиться моя дитина! ― вигукнула Ганна, зламуючи руки. — Я більше такого не переживу!..

— Що ти все про себе та про себе… А Колька твій переживе?

― Ви ж знаєте, який він слабосилий і делікатний хлопчик.

― То чого ж ти його не вдушиш?

— Діду, що ви таке говорите?! — враз відчула й виказала роздратування.

— Те, що я дурне говорю — це ясно. — Спокійно попакував дід Кулко. — А що ти мудрого робиш?

— А що ви робили би на моєму місці?

— Багато чого в світі треба було б поміняти, аби я впинився на твому місці, — розважливо відповів дід. — Ще не знати, де тоді ти опинилася б.

Ганна задерла голову й подивилася на гілляку, на якій закріпила мотузку, потім, як і перше, глянула в лощину, порослу чагарями та бур’яном. Їй здалося, що за нею звідти хтось спостерігає. Відступила від краю. Ступивши крок, зробила й другий. Подалі від груші, ближче до діда.

— А хто такий Трохим? — запитала несподівано для себе. — Що він був за чоловік?

— Грішний, як усі ми, — відповів дід Кулко; кивнув на грушу. — Посадив дерево, а виросла шибениця.

Ганна пригадала це, наче давній чужий сон.

Баба Мірка, взявши губи в долоню, витерла рот.

— Мусиш змиритися, — сказала категоричним тоном. — Норовливих Бог не любить.

— За що мені така кара Господня? — з відчаєм вимовила Ганна.

— Ти в голови колгоспу боїшся запитати, чого тобі, приміром, платять сімдесят рублів, а не сто… А хочеш, шоб Господь тобі звіт складав?

Ганну подивувала така відповідь. Виявляється, сварлива й легковажна баба, котра, здавалося, нічого ні до душі, ні до голови не бере, насправді — мудра жінка.

— Я навіть плакати не можу, — пожалілася Ганна. — Хочу заплакати, а не виходить. За рік сльозини не зронила.

— Ти все собі полегшу шукаєш… Покриши цибулі, встроми носа і плач скільки влізе. Людські сльози дешеві. Особливо жіночі, — без сентиментів підсумувала баба Мірка. — А я тобі так скажу: як маєш плакати, піди ліпше висцися.

«Усе-таки безсердечна вона, — притлумила образу Ганна. — Зачерствіла, стільки всього переживши. Невже і я такою стану?»

Стара роззирнулася по кімнаті.

— Свіжим хлібчиком пахне. Нюхом чую, а бачити ― не бачу.

— Онде сумка на лавці. Геть забула.

Ганна звелася. Виклала хліб на стіл — чотири буханці. Свій поклала в шафку над столом.

— Осьо — ваша, — посунула до баби білу хлібину.

Баба Мірка пом’яла буханець грубими коричневими пальцями.

— М’якенький, — вдоволено прицмокнула. — І шкуриночка така, як я люблю.

Однак цього бабі виявилося замало, потягнулася й обмацала чужі хлібини. Ганна невдоволено поморщилася, але промовчала.

— І ці свіжі, — наче трохи розчаровано шамкнула баба Мірка, та одразу ж знайшла привід покращити собі настрій. — Та тільки в мене — білий. На чотири копійки дорожчий. Хіба думала я коли, шо на старості буду їсти самий білий хліб, як яка пані! — вдоволено хихикнула.

«Що з літ, то й з розуму» — подумала Ганна.

Мов на підтвердження її слів, баба попросила:

— Вріж мені шкуриночки — посмокчу. Додому мені терпцю не вистачить.

— То я вам від свого вріжу, — запропонувала Ганна.

— Так у тебе ж сірий?..

— Сірий.

— Ну, вріж свого сірого, — мовила баба Мірка тоном, ніби хтозна-яку поступку-послугу їй робила. — А то зовсім запанію.

Баба пальцями відірвала шматок від окрайця і, вкинувши його до рота, зачала так смачно плямкати й прицмокувати, аж у Ганни слина покотилася й засмоктало в животі. Тільки тепер згадала, що весь день перебула за однією склянкою чаю. Захотілося й собі відбатувати шматок.

―Славний хлібчик, — похвалила стара.

Ганна визирнула у вікно.

— Баба Ксенька ще не спить, а в діда не світиться.

— То він гроші на електриці заощаджує, — бубнить баба Мірка з набитим ротом. — Сидить у темноті й транзистора слухає.

— Ходімте, я вас проведу, бо вже геть ніч. — Ганні кортить взяти бабу під руку й розвернути до дверей. — А заодно й хліба віднесу.

— Зачекай-но, я з тобою розрахуюся.

Стара, відвернувшись і загородившись спиною, безконечно довго копошиться в спідницях, дістаючи гроші. Бряжчить, перебираючи, дріб’язком.

— На. Полтина з Леніним. Тут і за минулий раз. — Кладе на стіл монету. — Дай мені здачу.

Ганна шукає в гаманці десять копійок. Баба забирає в неї здачу й розпочинає зворотній процес — трясе лахами, повертаючи у сховок зав’язаного у вузлик носовика зі скромними фінансами. Ганна терпляче чекає.

— А за льодяники, як купиш, тоді заплачу, — каже баба Мірка.

Ніч виявилася не такою вже й непроглядною, як видалося з хати. Небо хоч і було затягнуте хмарами, але легкими, не дощовими, крізь які прозирав місяць. Ледь подував прохолодний вітерець.

— Щось Арсенові жаби притихли, — зауважила баба і, голосно позіхнувши, продовжила: — Дурний дід, сидів би собі в городі й із балкона попльовував… Дочка його, Зінка, ніяк не впросить… А він, дурень старий, уперся, не хоче з Ксенькою розлучатися… А Ксенька ж та така профура, прости Господи, шо на ній вже проби нема де ставити!..

«Ревнує баба Мірка». — Усміхнулася Ганна в темряві.

Невтоптана стежка ледве вгадувалася під ногами.

— Тримайтеся за мене. — Намацала бабину руку.

Баба Мірка норовисто вивільнила лікоть.

— Не тре мене попід руки брати, не до шлюбу йдемо. Гляди сама носом не заори.

«Треба ж бути такою вредною!» — подивувалася Ганна. Згадала свою свекруху. Також була непроста жінка. Що не зроби — їй недогода. Аякже — жінка начальника. На Толіка, сина свого, а Ганниного чоловіка, надмухатися це могла. Думала, що з нього два буде. Хотіла, щоб він на міській одружився, жив у квартирі на найвищому поверсі… Вважала що це вона, Ганна, життя її синові зіпсувала. Поки свекор жив, свекруха ще більш-менш по-людськи поводилася. А зі смерті Антона Павловича розпочалися Ганнині біди. Миколка дуже важко дідову смерть переніс, на нервах відбилося… Їздила з ним по лікарях, до різних бабок-шептух водила. Толік пиячити почав. І то так, що за рік спився на ніц. Із роботи вигнали. Почав із дому, що цінніше, тягати. Врешті хату, що свекор не добудував, розібрав і продав. І, знову ж таки, Ганна винна… Свекруха поїдом їсть. Із тої їді, з тих нервів свекруху параліч розбив. Коля тоді до п’ятого класу ходив. Але людянішою не стала, а, навпаки, озлобилася. Мерву робила. Наче несповна розуму. То їдло викине, мовляв, Ганна її отруїти хоче, то на судно перестане проситися, на зло в ліжко робить… А як Кольцьо вчився в сьомому — його батько перед Різдвом у полі замерз, знайшли аж по Водохрещі. А свекруха ще роки зо три-чотири прожила. Коля вже школу закінчив, як баба переставилася. Ганну наче з тюрми на волю випустили. Щойно дух перевела, як сина до армії забрали. Думала, відслужить, уженеться, внуки підуть… Заживуть по-людськи. Але замість омріяної благодаті почалося найстрашніше…

І як після всього цього не заволати до Господа: «За що мені така кара?!»

— Що ти там бубниш собі під носа? — запитує баба Мірка.

— Нічого. То я так собі. Дорогу видивляюся.

Біля бабиної хати Ганна зупиняється. Але стара не збирається прощатися.

— Я з тобою піду.

Ідуть далі. Ближча хата — баби Ксеньки.

Ганна пробує вхідні двері. Баба Ксенька ще не зачинилася на засув ізсередини. Вступають до сіней, баба Мірка прямо п’яти віддавлює. З кімнати пробивається смужечка світла.

— У неї клямка туга, — підказує баба Мірка. — Коліном двері притисни, а тоді за клямку шарпай.

— Можна до вас? — запитує Ганна в прочинені двері. — Це я — Ганка. Я вам хліба принесла.

― А-а, Ганя! Заходь, заходь, — подає голос баба Ксенька із сутінків сусідньої кімнати, обидві стулки дверей на другу половину відчинені, світло там не світиться, лише в кутку біля образа за рожевим скельцем горить лампадка. — А хто то ще з тобою?

— Гріхи замолюєш? — замість відповіді з викликом запитала баба Мірка.

— А-а, то ти Миросю? — Господиня з лагідним спокоєм привітала сусідку. — Проходьте.

Спираючись на костур, ступила їм назустріч.

— Та ні, ми тільки на хвилину, — мовила Ганна й повторила: — Я хліб принесла.

Поклала хлібину на стіл.

— Ой дякую тобі, дитино! Дай тобі Бог здоровля. Що ми без тебе робили б?

Баба Ксенька погладила буханця, загорнула його в чистий рушник. Прямо як дитину сповила. Ще раз погладила, тепер уже поверх рушника. Озвалася, ніби сама до себе:

— Які там у мене гріхи? За людей молюся.

Баба Мірка сердито пирхнула.

— Праведниця знайшлася. Та ти ж дітей своїх, як зозуля, відреклася… По інтернатах роздала…

— Побійся Бога, Миросю, таке казати. Тут би вони пропали, а там у люди вибилися. Ось подивіться, яку мені карточку Андрійко прислав…

Човгає в куток, дістає з якогось закамарка картонну коробку від взуття.

— Усі вони в мене тут: і діти, й онуки…

— А чого ж тобі хліб чужі люди носять? — єхидствує баба Мірка, не приховуючи бажання допекти сусідці.

— І тобі, Миросю, манна з неба не падає.

Баба Ксенька на диво врівноважена. У своєму спокої й люб’язності зостається недосяжною для ідучих словесних стріл баби Мірки.

— Не знала, що у вас є діти, — каже Ганна, перетасовуючи знімки.

— Якби ж то діти були, а то ж — байстрюки одні, — шкварчить, наче сало на сковорідці, аж підстрибує баба Мірка.

— Усі діти однакові. Діти невинні. — Відчувається, що баба Ксенька щиро переконана у власній правоті. — А хіба я винна, що війна була, і чоловіки думали про те, аби кого вбити, а не з ким пошлюбитися?

— То й шо, як війна?! — Баба Мірка гарячкує й частить словами. — Як війна, то мусово розставити ноги й підставляти свою люфу кожному стрічному?

— А сама? — лагідно запитує баба Ксенька.

— У мене на кожного чоловіка документ є — все по закону…

Ганна ступає у бік дверей.

— Гані он дитину покалічили, — каже баба Ксенька. ― І так само по закону…

Заскочена зненацька, Ганна завмирає, стоїть, тримаючись за клямку, не годна здобутись на слово. Її вразило те, як баба поставила питання. Раптом у порожній голові оприявнилася, наче її, як цвяха, увігнали в голову ззовні, крамольна думка: «Що ж це за такий блядський закон, що дозволяє їм забрати в матері дитину, покалічити її… І ніхто навіть не вибачиться, не поспівчуває, не допоможе… Все тільки по закону, тільки те, що положено…» Ганна злякалася й міцніше вчепилася за клямку. Це була чужа думка, чужі слова, які прозвучали в її власній голові. Лайка — цьому підтвердження. Ганна ніколи не лихословила. Їй страшно. Знову з’являється відчуття, ніби щось у цьому світі підмінили або підмінили весь світ, або її саму; і немає знаття, чим закінчиться наступна мить, узагалі немає певності, що вона закінчиться, а не обірветься.

Несподівано клямка під її рукою різко й гучно брязкає. Мов постріл. Ганна здригається. Цей звук виводить її зі стану заціпеніння.

— Ти до Гандзі не рівняйся, — каже баба Мірка. — Вона тепер у пошані буде, її син на війні прославився.

«Хоч би не так», — без жодних емоцій думає Ганна.

Перед випискою вона зайшла до завідуючого відділенням. Михайло Іванович, попри солідну комплекцію, жваво вибіг із-за столу й розчепірив руки, ніби збирався її обійняти. Коли не зустріне, то отак радіє, наче близькій родичці. Ганна не переставала дивуватися: у такі начальники чоловік вибився, а людяності не розгубив! Заступник його ― Олександр, забула, як по-батькові, — той суворий, хоч і молодий ще зовсім. А цей — душа-чоловік.

Ганна поставила біля столу два тлумаки — напозичала в людей сала, сметанки, масла, яєчок, своїм двом курочкам життя вкоротила, аби віддячити докторам за те, що сина їй лікували. На всіх, звичайно, гостинців не настарчиш, а головному ― мусово.

― Це зайве, зайве, — каже Михайло Іванович, чи то вибачливо, чи то вдячно торкаючись великою пухкою долонею її плеча.

— Хочу в вас запитати, як нам далі бути.

― Не переживайте, я все напишу, всі рекомендації й таке інше, — заспокоює її заввідділенням; зиркає на годинник. — За півгодинки зможете забрати папери в старшої медсестри.

— Це добре, що буде записано, — дякує Ганна, — а то я ще що забуду.

Вийшла від Михайла Івановича розчулена до сліз.

У коридорі її перестрів докторик. На яких кілька літ від Колі старший. Здається, навіть не військовий. Притримав за рукав.

— У нас немає документів, які підтверджували б, що ваш син отримав поранення, виконуючи інтернаціональній обов’язок, — каже їй. — Для нас це не суттєво, але ж доведеться виробляти групу, а там це має значення… Можуть виникнути проблеми. Краще подбати заздалегідь.

Ганна розгубилася.

«Як це нема?! А де ж вони?! Куди поділися?! Хіба таке може бути?!»

— Що ж тепер робити? — знічено запитує.

— Ви отримували довідку про поранення?

Ганна не певна.

— Здається. Мені давали якийсь папір у Києві, сказали, до военкомату віднести. Може, це…

— Варто було копію зняти.

— Хіба ж я знала. Мені що кажуть, те я й роблю. Якби я знала…

«А чого ж мені Михайло Іванович нічого не сказав», — ледь не урвалося в Ганни з язика.

― Зверніться до воєнкомату за місцем проживання, нехай зроблять запит…

Із сином Ганна цією прикрістю не стала ділитися. Дасть Бог, усе владнається. Поїде в понеділок до військкомату ― там розберуться. Добре, що Коля живий, а папери знайдуться, хай би вони всі згоріли… Зауважує, що зробилася нестриманою й брутальною. Майже, як баба Мірка. Хоча рівнятися їй варто на бабу Ксеньку.

— Мені твій Коля позатамту ніч снився, — каже баба Ксенька.

— І як? Добре снився? — виявляє жвавий інтерес баба Мірка.

Ганна також зацікавлюється. Притягує до себе прочинені двері, прищемивши смужку світла, що прошмигнула в сіни.

— Дивний такий сон: стою я біля криниці, — починає оповідати баба Ксенька, — дивлюсь, твій Коля через город по грядках йде. Я йому: «Чого ж ти взутий по цибульці топчется?». А він спинився, подивився на свої ноги, мовчки зняв черевики й кинув їх у мій бік, а потім каже: «Щоб ви, бабо, здохли».

— Правильно сказав, — не приховує радості баба Мірка.

Її сміх нагадує жаб’ячий скрегіт біля саджалки.

Ганна й собі не втримується від усміху, так кумедно баба Ксенька переповіла.

— І що — все? — запитує баба Мірка.

— Усе, — підтверджує баба Ксенька. — Я аж пробудилася. Так мені якось прикро на душі від тих його слів зробилося… Але «Отче наш…» проказала — попустило…

— Гарний сон, — підсміює баба Мірка.

Ганна послаблює руку, снопик світла знову падає в темряву сіней.

— Значить, це був не Коля, — каже переконано, наче йдеться не про сон, а яву. — Коля такого не сказав би.

— І я так подумала, — погоджується баба Ксенька. — Підмінили, думаю, Колю. Такий був чемний хлопчик…

— Та це ж був тільки сон, — нагадує їм баба Мірка.

Але Ганна однаково відчуває потребу заступитися за сина.

— Коля й уві сні такого не зробив би, — каже затято.

А в самої у голові бринить і вібрує думка: «Мені підмінили сина».

Майже перед самими пологами приснився Ганні сон. На якусь тільки хвилинку задрімала, як у повітряну яму провалилася… А може, просто очі заплющила, і промайнула перед її внутрішнім зором дивовижна картина. Привидівся їй чоловік, який гарцював на коні, у військових обладунках, як ото рицарів старовинних у книжках малюють. У руці затисла довгого списа. Золотий шолом яскраво виблискував, розпливаючись довкола голови сонячним німбом. Вершник швидко рухався в її бік. Хоч воїн не виглядав ворожим, Ганна злякалася, що зараз утрапить коневі під копита, але в останній момент наїзник підняв коня дибки. Вона відчула на своєму обличчі гаряче кінське дихання й тихенько зойкнула. Дитина в її череві здригнулася, видиво зникло.

Ганна розповіла про свій сон сусідкам по палаті.

― Значить, хлопчик буде, — мовила котрась із них.

― А кінь якої масті? — поцікавилася інша.

Цього Ганна не зауважила. А виявляється — важлива деталь.

— Не інакше, як Георгій Переможець, — зробила висновок санітарка, статечна літня жінка. — Це тобі благословення Боже.

Ганна вхопилася за ці слова. Її пройняло врочисте піднесення, а водночас і якась незбагненна тривога.

— Таке даремно не привидиться, — продовжувала розмірковувати санітарка. — Це — знак. Дуже поважний знак, — наголосила.

Ганна ловила на собі заздрісні жіночі погляди. Ця заздрість тільки зміцнила її певність у правоті припущень старої санітарки. З цього моменту свої пологи вона сприймала як місію.

— Головне, щоб дитина здорова була, — розважливо мовила найстарша породілля, років за тридцять молодиця, яку декотрі череваті вчорашні школярки кликали тіткою. — Все решта — дурний клопіт.

Але Ганна не признала за її словами правоти. Для неї ще все було головним. Особливо ж усе інше, що зазвичай проминає разом із дівочими мріями під тиском реалій жіночого буття.

— Тепер, якщо буде хлопчик, мусиш його Георгієм назвати, — хихикнула сусідка; таке саме неоперене дівчисько, як і Ганна. ― Все, я сплю. Може, мені Ленін на броньовику присниться, — і знову розсміялася.

Почалися перейми. А за годину Ганна народила хлопчика.

Він прийшов у цей світ, як діти до школи — першого вересня. Георгієм його не нарекли. Це ім’я відпало одразу. Разом із Анатолієм за Ганною впадав його однокурсник Жора — Георгій. Чоловік би не зрозумів, якби вона запропонувала назвати сина ім’ям його колишнього суперника. Хотіла назвати Віктором, що з латини перекладається як переможець. Про це Ганна колись прочитала у відривному календарі. Але свекруха наполягла, щоб записали Колею. Тепер Ганна вже зумисне поцікавилася значенням — задля цього довелося навідатися до районної бібліотеки. Те, що вона там вичитала, потрясло її до глибини душі. «Микола» в перекладі із древньогрецької означає «переможець народів».

«Такий збіг не може бути випадковим», — сказала собі Ганна.

Що ж їй тепер казати та думати?

— То пусте, — заспокоює її баба Мірка вже на вулиці. — Дуже вже ти помислива зробилася. Яке тобі до того діло, шо якійсь старій дурній бабі приснилося? Тая Ксеня вже з розуму вижила. Думає, як на хлібі замість подушки спить, то Господь її у святі запише й живцем на небо забере… Та ти хоч вся паляницями обкладися, а пити тобі смолу в пеклі разом зі своїми любасами. Цибулю їй, бач, Коля потоптав… Та по тій Ксеньці такі коні товклися, шо Бог од сорому мусив очі відвертати. Бог їй, може, і не спом’яне, а я встану на Страшному Суді і скажу, що Ксенька — курва. Так і скажу…

На Ганну накотило нестерпне відчуття втоми, ніби на плечі їй почепили лантух із усім непотрібним реквізитом цього світу. Із зусиллям переставляє важкі ноги, ледве поспіваючи слідом за старою. На щастя, хата діда Кулка недалечко. Ганна зупиняється на розі, прихиляється плечем до стіни.

Баба Мірка стукає зігнутим пальцем у віконну шибу.

— У нього ліжко коло вікна, — каже до Ганни, а потім, підвищивши голос: — Арсеню, ти спиш?

— Сплю, — глухо відгукується дід і заходиться кашлем.

— Як спиш, то, значить, їсти не хочеш, — жартує баба. — Ми тобі хліба принесли.

— Зара вийду.

Гримить засув. Скриплять завіси. На порозі постає біла дідова постать.

— Не встидно тобі, шо до жінок у спідньому вийшов? — заграє баба Мірка.

— Я тепер, що зі споду, що з лиця — однаковий, — відказує дід Кулко.

Ганна віддає хліб. Щось каже. За мить уже не пам’ятає, що саме.

На зворотному шляху вела перед баба Мірка.

— От зараза така! — лається стара, відмахуючись від комарів. — Кляте створінняі Прямо проходу не дають. Мало того, шо кусаються, то ше й дзинчать. На дворі, хоч їх і багацько, але ше сяк-так, а як до хати наб’ються, то хоч ти бери сказися. Тільки спати вкладешся, а вони вже тут, як наслання яке. Ні сну, ні спокою. Пило б уже капосне мовчки кровицю, так воно зі своїм дзиканням прямо у вуха лізе. І все паскудина на лице тобі сісти норовить. То я вже вичікую, коли присмокчеться, шоб забити. Буває, так собі зі злості по морді дам, аж у голові задзвенить…

Ганна безмовно плентається позаду баби, дослухаючись до її теревенів не більше, як до дзижчання комарів.

Баба Мірка звертає до своєї хати. Не озираючись і не притримуючи кроку, запрошує:

— Може, зайдеш — зупою тебе нагодую…

— Та ні, я піду, — відмовляється Ганна. — Не хочеться їсти. Мені б до ліжка добратися. Щось приморилася трохи.

— Ну, як знаєш, — не наполягає баба.

За хвилю від хати, мабуть, із сіней щось гукнула до Ганни. Та не розчула, озирнулася, але за сусідкою вже зачинилися двері. Отже, нічого важливого. Ступає два кроки і враз зауважує, що в її хаті горить світло.

«Коля повернувся!» — осяйнула радістю думка.

Зірвалася бігти, але одразу ж перечепилася й упала. Ще до того, як її тіло зіткнулося з твердю вибитої з-під ніг планети, до неї повернулася здатність адекватно оцінювати реалії довколишнього світу.

«Це ж я не вимкнула…»

Навіть не пробувала звестися, так і зосталася лежати, скорчившись од болю й розпуки.

Баба Мірка казала, що відчуває землю ногами. Ганна ж відчула її всім тілом, ніби її вже закопали.

«Господи!..»

Ганна розплакалася. Гірко й відречено, як колись у дитинстві, коли біль чи образа випалювали душу, і коли не було кому пожаліти, як і тепер…

У цю трагічну мить душевного надриву, коли її тіло б’ється в риданнях, а розум цілковито затуманений сльозами та відчуттям приреченості й майже паралізований, жінка несподівано усвідомлює зміст прощальних слів баби Мірки, котра крикнула Ганні навздогін, щоб вона не забула купити їй льодяників…

Бо стара карга любить, аби в неї щось бовталося в роті.

Культура війни й культура миру

Якби жоден із нас не повернувся, історія після-воєнного часу нітрохи б не змінилася. Вона була визначена завчасу, і вона була визначена без нас.

Жорж Бернанос

Субота. Тиждень завершується перемогою українського уряду над свинячим грипом, що заявив про себе одразу ж, щойно вичерпалася тема можливої війни між Україною й Росією. З понеділка діти повертаються до садочків і шкіл, студенти — до своїх університетів, а всі решта зостаються в тій самій задниці, де й перебували. Юля тендітними грудьми школярки (щонайбільше — № 2 на виріст, утім, наразі розмір не має значення, тим паче, що леді не з тих, хто зберігає свої заощадження в бюстгальтері) заступила український народ від епідемії. Президент не задоволений. Президентові не потрібні успіхи України, якщо ці успіхи — справа рук Прем’єр-міністра. Йому нічого не залишається, як ударити по всіх насущних проблемах новим варіантом Конституції. Народ, який аж три тижні перебував у своїй країні інкогніто, ховаючи обличчя під марлевою пов’язкою (добре, що за цей час жоден розумник із ворожого табору не здогадався підсунути вітчизняним політикам свиню — поміняти наш потульний народ на менш поступливий), тепер уже вільно вдихає ніздрями повітря, принюхуючись, щоб хоч якось приловчитися тримати ніс за вітром, проте хоч як старається, не здатен розрізнити, де свинячий грип, а де звичайне свинство. Проте це не заважає йому робити цілком практичні висновки. Віднині кожна українська мама настановлятиме своє чадо: «Дитино, йди вчитися на фармацевта». Адже цілком очевидно, що торгувати краплями, пігулками й різною вакциною значно вигідніше, ніж наркотиками, бо людей, які чіпляються за життя, безмірно більше, ніж тих, які ганяються за кайфом. Фармакологія — надзвичайно прогресивна галузь, стабільність їй забезпечує те, що і вірус, і вакцину виводять в одній лабораторії. Карантин закінчився, епідемія іде на спад, і тільки ЗМІ досі розпочинають свої новини з сухої й безжальної (наче звістки з фронту) статистики жертв, але вже мляво, без попереднього ентузіазму. Тема себе вичерпала. ЗМІ намагаються не відставати від фармацевтики, їхня кухня — ще та! Буде вам і гаряче, і свіже, і смажене. У крайньому разі, повернуться до теми можливої війни між Україною й Росією. Як виявилося, благодатна тема.

Варто було Медведєву насваритися на Ющенка пальцем (а позаяк це відбулося в річницю війни Росії з Грузією), ЗМІ в один голос здійняли ґвалт, начебто Росія розвертає війська на Україну. З усіх дір повилазили експерти (теперішнє нашестя різних експертів та політологів можна порівняти лише з навалою екстрасенсів, пік якої випав на часи перебудови й розвалу СРСР), кожен зі своєю гіпотезою, прогнозом, пророцтвом… Європа про всяк випадок швиденько відмежувалася від цієї катавасії (де та китайська стіна, що могла би відгородити цивілізовану Європу від дикого сходу?), представник НАТО офіційно заявив, що блок не втручатиметься в події в разі російської військової агресії… Дехто в Україні вже наготовив хліб і сіль, аби зустрічати визволителів, проте виявилося, що їхній Дмитро Анатолійович просто приколюються з нашого Віктора Андрійовича.

«Я сказав усе, що хотів сказати. Чи досягнув я мети? Вважаю, що так. Резонанс був такий, що всім було цікаво. Цей лист викликав різні реакції, і це нормально», — так прокоментував свою заяву Медведєв. Він запевнив, що не звертався до українського народу, як це намагаються інтерпретувати, а також не ставив собі за мету викликати на розмову еліту — ні російську, ні українську. Отож, сказане було адресоване єдиній людині, його колезі — українському Президентові. Але, з відомих причин, не тет-а-тет, а так, щоб усі чули.

Ну не подобається Медведеву політика, яку проводить Ющенко) Можна подумати, Медведеву подобається політика Барака Обами. Проте на нього він чомусь голосу не підвищує. Відтак, виходить, річ не в політиці, а в тому, хто і як її проводить. Про Гаранта — ні слова.

«Дозволяєте на себе кричати, аби не били. Дозволяєте себе бити, аби не вбивали. Дозволяєте себе вбивати, аби не мучили. Дозволяєте себе мучити, аби до життя не силували».

Усе, що погане, — це не ми.

Мене особисто дивує не «наїзд» їхнього президента на нашого, насторожує ентузіазм, із яким мас-медіа вхопилися за тему війни, наче йдеться про якусь пікантну сенсацію зі світського життя поп-зірок. А ще Леон Блюм попереджав: «Говорити про війну як про щось можливе — означає якоюсь мірою її провокувати».

Цілком погоджуюся з Блюмом. А ось запис, який знаходжу в «Щоденниках» Анрі де Монтерлана, викликає певний скепсис: «Двічі в рік прочитувати й перечитувати серйозну книгу про війну чи сходити на фільм про війну. Ваше бачення життя одразу ж набуде глибшої спрямованості». Не знати, можливо, 1931 року серйозна книга про війну мала таку вагу, що справді могла поглибити бачення життя. Принаймні, на самого Монтерлана. Або ж в його уяві — на когось іншого. Часи змінилися, всі ті книги та фільми (згадайте безкінечний потік серіалів), що клепаються нині, — не що інше, як спосіб говорити/думати про війну як про щось можливе.

Анрі де Монтерлан — доволі цікавий типчик. Сам він про себе писав: «Я ні з чим і ні з ким не зв’язаний. На війні я був добровольцем, цебто вільним був забратися коли забажаю, що й зробив. Аристократ, але сторонюся людей цього кола. Католик, але не ходжу до церкви. Член трьох асоціацій ветеранів війни, але не показувався в жодній із них». Йому подобається вдавати з себе самотнього рицаря. Доволі важко збагнути, що в Монтерлана вдаване, а що — справжнє; він полюбляє наводити читача на хибний слід. Усе життя він намагався закріпити за собою репутацію письменника-воїна, письменника-спортсмена, письменника-тореадора. Одразу ж виникає алюзія, що тягнеться до Гемінґвея. Однак Гем У цьому плані видається простакуватим. На думку спадає Юкіо Місіма. Монтерлан і Місіма багато в чому подібні. В обох спорт пов’язаний із культом чоловічого тіла, за якими проглядає латентний, а місцями відвертий гомосексуалізм, обоє люблять гратися зі смертю, дражнити її, звертаючись до неї в своїх текстах. Тільки Монтерлан послідовні ший. Місіма, який бачив у смерті «істинну мету свого життя», 1945 року уник призову до війська, посилаючись на слабке здоров’я, натомість Монтерлан 1917-го доклав усіх зусиль, аби попри звільнення від військової служби через слабке серце потрапити до війська. Збулася мрія письменника завдяки клопотанням і зв’язкам його бабці. Утім, замість фронту молодого Монтерлана спочатку ненадовго відрядили до Військової школи, а потім до господарчого підрозділу, простіше кажучи, до хліва та конюшні. У «Щоденнику» письменник написав, що, маючи вибір — отримати направлення до штабу чи податися до худоби, — він вибрав друге. Саме там Монтерлан почав писати свою першу книжку «Ранкова зміна», у якій ішлося про військову доблесть, фронтове братство тощо. Паралельно кандидат у герої закидав начальство численними рапортами про переведення на передову. Урешті, на початку 1918-го він утрапив до прифронтової частини, де не прослужив і місяця, як під час навчальних стрільб отримав осколочне поранення в ногу. Після шпиталю, подалі від гріха, Монтерлана відрядили до штабу американських військ у ролі перекладача, де він і завершив свою воєнну кар’єру, проте це не завадило йому створити собі преславну репутацію воїна та заслуженого ветерана війни. Знову ж таки, не без допомоги бабці (мені б отаку бабцю), яка добилася для внука воєнного хреста і знака бойового поранення. Відтак не дивно, що перші твори Анрі де Монтерлана звучать як гімн війні. Війну він зображає вихованкою юначих почуттів, завдяки війні ці почуття досягли найвищих вершин. Прагнення вершин… «Саме це бажання покликало вас відправитися на фронт. Не бажання вбивати, о, ні! Бажання страждати, любити й служити. Ті, хто називають вас „тваринами в касках“, нічого не розуміють. Вони не розуміють, що, тужачи за війною, ви тужите за любов’ю; що тільки там ви могли любити людей. Ветеранам війни чудово відомо, звідкіля з’явилися їм найстрашніші одкровення (за умови, щоправда, що їм відомо, що таке одкровення). Їм відомо, що за них заплачено війною, хоч би що там про це говорилося.

Війна заплатила їм чеснотами, якими вона їх наділила. Служити, страждати, любити — ось у чому її віддяка. І в потойбічній віддяці вже немає жодної потреби». Цитата — з роману «Сон». Так і напрошується: сон рябої кобили. Якби це написав конюх — його б засміяли.

І вір після цього ветеранам війни!

І вір після цього письменникам!

У Намангані, при військовій частині, де я розпочинав службу, була власна свиноферма. Якби мене відправили не до Афганістану, а на цю свиноферму, либонь, мені довелося б дезертирувати.

Самому з себе смішно. Он скільки часу минуло, а розуму так і не додалося.

Озираюся на комп’ютер. Чорний монітор нагадує кватирку, маленьке віконце в глухому мурі (в усі боки — ні кінця йому, ні краю), за яким — непроглядна темінь моєї депресії.

Треба братися за роман… Треба сідати до комп’ютера… Треба працювати…

Пригадується епізод. Ми лежимо, встромивши писки в землю. Якась частина батальйону. З нами комбат — капітан Уразматов. Попереду — невеличка улоговина, пройти якою можна тільки по одному. Прострілюється ця щілина шквальним перехресним вогнем. Комбат дає наказ: уперед! Проте ніхто навіть не ворухнувся, ще тісніше притиснулися до землі. Не пам’ятаю, з матюками все це відбувалося чи без. Нині мені видається, що панувала тиша. Комбат просто звівся й кинувся під кулі. Коротка пауза, після якої комусь стачає духу зробити те саме. Мабуть, хтось із офіцерів. Потім — третій… Четвертий… У голові пульсує думка: требайтивпередтребайтивпередтребайтивперед… Хоча насправді можна не квапитися, позаду ще чоловік п’ятдесят, якщо не більше: якщо я їх пропущу, ніхто мені не дорікне, ніхто мене не гонить, ніхто не відстежує, чи я в перших рядах, чи в останніх. Так, п’ятий… Усе! Я зриваюся на ноги й кидаюся вперед. За комбатом, за тими, в кого більше мужності, хто випередив мене. По мені стріляють, я дивуюся, що ще живий, і хоча мій страх усе ще зі мною, це вже не те, що втискало мене в ґрунт із неймовірною силою, це вже звичайна ноша, як речмішок за плечима, як стрічка від АГСа через плече…

Чому ж зараз я не здатен підвестися й посадовити себе за комп’ютер?

Мотивації… Бракує мотивацій. На війні я не міг дозволити собі виявляти власний страх перед іншими. Це було справою гонору. Або ж дурного розуму, можна й так сказати. Я хотів бути героєм. Тоді я ще не знав, що «справжні герої завжди йдуть в обхід».

Цілковита апатія.

У поєднанні з майже неконтрольованою агресією.

І втома. Неймовірна втома.

Усім буває важко.

Після виходу «Навпроти течії трави» доводилося отримувати відгуки, що це важка книга. Я погоджувався. Я ставився до читача з розумінням. А тепер не жалійтеся мені.

У «Навпроти течії трави» я не все сказав. Усього неможливо сказати.

Однак постскриптум:

То мені неважко було пройти через це, неважко з цим жити, а вам, йоб вашу мать, читати важко!?

«Той, хто в мене стріляв, мабуть, був хорошим чоловіком (нехай пошле йому Аллах довгих років життя), але він не їв сала, а я виріс в Україні. Той, хто в мене стріляв, близький мені і рідний, і я його люблю, хоча він не їсть сала, а я виріс в Україні. Ніколи не дорікну тому, хто в мене стріляв, я навіть вдячний йому, і якби зустрів того чоловіка, то спитав би: що виросло на тому місці, де пролилася моя кров? Але я живу в Україні, а він там, де й стріляв. І лише зрідка я картаю того, хто в мене стріляв, що він таки мусив би бути влучнішим».

Лише зрідка. І не нині.

Колись мій старший син Іван, тепер уже дорослий, а тоді, мабуть, десь між садочком і школою, зайшовши до мене в кімнату (я саме займався на тренажері — цим залізяччям у мене була вся хата заставлена), якийсь час уважно спостерігав за моїми вправами, а потім запитав:

— Тебе душман поранив?

Запитав, як дорослий, виважено, без дитячої цікавості.

Не пам’ятаю, що я розповідав Іванові про війну. Про душмана він, певно, від котроїсь із бабусь дізнався.

— Я його вбив би!

— Навіщо? Хай собі живе, — відповів я, не відволікаючись від заняття.

Досі картаю себе за тодішню легковажність. Значно пізніше я по-справжньому оцінив вчинок свого сина. А це був саме вчинок, а не слова.

Нині я відповів би так само, але відреагував би зовсім інакше.

Либонь, із віком я втрачаю холоднокровність і стаю сентиментальним. Зараз я слабкий і шукаю підтримки в своїх синів.

Міка, влігшись животом на долівку й бовтаючи в повітрі зігнутими ногами, старанно малює на аркуші паперу зеленим олівцем кривобокі сонечка. Ці зелені сонечка — єдине, що світить, зігріває і рятує мене в мороці депресії.

Міка легковажний. І запитання в нього легковажні.

— Тату, ти був на війні чи в армії?

— І там, і там довелося, — відповідаю.

— Ти мав пістолета?

— Ні, не мав.

Міка розчарований.

— А дідусь був у армії й мав пістолета…

Я розводжу руками.

Під час перебування в бригаді зброя наша зберігалася в зеленій шафі, що стояла посеред намету, згори шафи містилася така сама зелена скринька з пістолетами (у війську майже геть усе фарбували в зелений колір: психологи запевняють, що зелений колір — заспокійливий. Хотілося б вірити. Уявляєте — приходжу я до психолога весь зелений і кладу йому на стіл зелену гранату…). Цей вид зброї в нас не мав популярності. Не бачив жодного батальйонного офіцера, у якого б на поясі теліпалася кобура з пістолетом. Із пістолетами напоказ ходили всякі комсомольські, профспілкові (які там іще були?) радники-порадники, а якщо військовий із пістолетом — отже, пороху не нюхав. У нас казали, що пістоль годиться лише для того, щоб застрелитись. Однак навіть у цьому на нього не дуже покладалися — старший лейтенант Плашков, «щоб застрелитись», на виходах носив при собі гранату Ф-1. За штатом пістолети належали механікам-водіям, гранатометникам, звісно, офіцерам і, може, ще комусь… Не пригадую, щоб хтось колись брав пістолет для справи, хіба для забавки; наприклад, Сергій Ямшинецький стріляв із них по горобцях… На ту пору в мене ще залишався до зброї той інтерес, який нині виявляє Міка, проте перебуваючи в засиллі різноманітного озброєння, я якимсь дивом уникав усіх зайвих контактів із цим знаряддям, якщо воно мали форму розваги. Можливо, я вважав війну серйозним заняттям і дитячі ігри зі зброєю видавалися мені негідною поведінкою для солдата. Можливо, я був трохи дорослішим або ж намагався таким бути… Не знаю, але якась внутрішня програма регламентувала мої стосунки зі зброєю. Мені цілком вистачало власного автомата. Це спочатку кортіло постріляти, а згодом, настрілявшись, я виявляв не характерну для себе розважливість і стриманість, не приєднуючись ні до пальби з пістолета по горобцях, ні до стрільби зі снайперської гвинтівки (трасерами, щоб видно було, чи влучив) по вікнах віддалених афганських будівель… Здається, згодом (чи то в шпиталі, чи то вже опісля) мені довелося за цим пожалкувати, як і за багато чим іншим, що безповоротно втратив.

Узагалі ж — магія зброї величезна.

«Щоразу мацаю рукою. Від страху в боці коле. Без зброї почуваюся голим. Почуваюся мішенню, відчуваю муку. Хоч би гранату в кишеню чи багнета в руку. Боюся задрімати, жити боюся безборонним. Дайте мені автомата хоча б із одним патроном».

У Наїма закінчується стрічка. Він озирається. Я лежу за кілька кроків позаду нього й трохи ліворуч.

— Ще є?

Кручу головою.

Це остання. Він вистріляв ту, що була в коробці, потім ту, що була на мені, опісля я вертався до своїх і зібрав ще три — останню взяв у болгарина (не пам’ятаю, як його звали, він сержант, рік прослужив у Союзі, через півроку його зроблять «замком» ЗРВ, а зараз він укляк за здоровенною каменюкою й ні кує, ні меле).

— Ходімо вперед, — кажу йому.

— Нє. — Він глибше втягує голову в плечі. — Там стріляють.

Я повертаюся до Наїма.

— Наші де?

— Залягли.

Наїм зі злістю матюкається:

— Усіх вздрючу, суки! Натягну й виверну! Усім дупи порву!

Мені пофіг. Я тільки за себе відповідаю. А Наїм рветься в командири. Будучи єфрейтором, він почепив собі зайву дичку, ставши молодшим сержантом. Командує не лише своїм відділенням, а й усіма підряд. Больсой начальнік. Щоправда, є ще більший командир — Яшка, Наїмів земляк (його узбецьке ім’я на тверезу голову не вимовиш), теж самозванець. Яшка зробив себе старшим сержантом і призначив замкомвзводу гранатометників. Збулася нарешті його заповітна мрія. Колись Яшка мені сказав, що якби йому мою фактуру, то він би тут королем ходив. Утім, його слова були радше компліментом, виявом поваги, оскільки зовні він поступався мені лише зростом. Саме Яшка виступав ініціатором «пошугати» моїх земляків перед дембелем. Взводний Плашков дивився на ці «несанкціоновані просування по службі» крізь пальці (після поранення він узагалі забив на службу й почав активно спиватися).

Якби я захотів, міг би зробити те саме, що Яшка з Наїмом, — навряд чи в моєму взводі хтось узявся б це оспорювати. Але мене така «кар’єра» не приваблювала.

Ґете з якогось приводу мовив: «Що таке непотрібна людина? Це людина, яка не вміє ні командувати, ні підкорятися».

Це не про мене. Залежно від обставин, я вмів і те, й інше (що аж ніяк не надає мені статусу потрібної людини). Одначе в обох випадках я обходився без нашивок на погонах. Взагалі-то, погонів у нас не було, їх спорювали, щойно прибували із Союзу. Ліпити лички на рамена — це свіжа мода. За «дідів» не було жодних розпізнавальних знаків. Наше військо нагадувало радше партизанський табір, аніж частину регулярної армії. Розцяцьковували тільки форму, в якій ішли на дембель.

Доля правди в словах Ґете є, але це слова чиновника, а не поета. Мені ближчий Стендаль, котрий говорив про щастя, яке відчуваєш, коли не командуєш і коли тобою не командують.

— Якщо вертольоти не підтримають — хреново нам буде, — зауважую.

Наїм мовчить, але вираз злості так і не сходить із його коричневого обличчя.

Беремося за АГС, несемо його, не знімаючи зі станка, вхопивши обабіч, наче п’яну лярву попід руки. Міняючи позиції й ведучи вогонь, рухаємося вперед. На одному місці довго не затримуємося, аби по нас не пристрілялися.

Аж поки, врешті, опинилися на цьому майданчику. Гіршу позицію ще треба пошукати — жодного прикриття. А ми, як у дурному кіно, виперлися на всезагальний огляд і демонструємо власну невразливість.

Мені пригадується шкільний завуч на прізвисько Цап, його лиса голова. Я на цьому майданчику почуваюся, наче блоха на просторій лисині Цапа.

Наїм стріляє, наче грається. Точніше, не грається, а грає. Якусь свою партію на інструменті, що претендує на соло. У якомусь тільки йому зрозумілому порядку, чергуючи одиночні постріли з короткими й довгими чергами.

Я стріляю одиночними. Не тому, що набої економлю. Засікаю спалах пострілу й луплю в одну точку. Навіть якщо дух стріляє з амбразури, однаково є шанс влучити.

АГС мовчить. Наїм дивиться на мене в очікуванні, ніби сподівається, що я зараз зніму панаму й жестом фокусника виволочу йому звідти стрічку, набиту вогами.

— Немає й не буде, — кажу йому тоном продавщиці гастроному, в якої закінчилася ковбаса.

Наїм легенько плескає по тілу АГСа — так плескають пса, знімаючи з нього повідець і відпускаючи погуляти. А потім відкидається на спину. Дивно бачити солдата, який лежить під кулями не долічерева, як усі, а горілиць. Вражаюча картина. Цей епізод закарбувався в моїй пам’яті саме як картина.

Перекотившись кілька разів по землі, Наїм опиняється біля мене. Просить автомата.

— Зараз повернуся.

Я неохоче віддаю. Це єдиний раз, коли я під час бою віддаю свою зброю в чужі руки.

У цю мить я перетворився на голого чоловіка, на якому зійшлися тисячі поглядів. Без зброї я почувався абсолютно беззахисним. Хоча насправді автомат жодним чином не міг мене захистити від ворожих куль. Будь-який великий камінь чи дерево, за якими я зміг би заховатися, послужили б для цієї мети значно краще. Противник вів вогонь настільки щільний, що утримував від наступу весь наш батальйон (приблизно триста бійців); рятувало тільки те, що відстань, із якої ми перестрілювалася, не давала змоги бити прицільно. І вони, і ми брали шквалом — кількістю. По мені стріляли (або ж умій бік), либонь, більш ніж десяток чоловік (клятий АГС привернув їхню увагу, і вони «гасили» точку), то ж відстрілююся я чи відмахуюся лопухом — однаково. Я це навіть тоді чудово розумів. Проте автомата в руках для впевненості дуже бракувало. Зброя створює ілюзію невразливості — здається, що зі зброєю ти спроможний контролювати ситуацію.

Наїм і справді повернувся досить швидко. Проте без мого автомата. Але з чужим кулеметом.

— Автомат де? — Тривожуся.

Відмахується.

— Зараз принесуть.

Прилаштовується стріляти.

— Кулемета де взяв?

— Там.

Дає першу чергу.

Потім до нас приєднався взводний. Він підмінив Наїма за кулеметом, а Наїм кудись зник. Опісля Плашков також подівся. Стріляючи з кулемета, у паузах між чергами, я чув, як позаду в кущах матюкають власника кулемета (здається, це був туркмен із сьомої роти), змушуючи його вилізти зі сховку й зайняти місце за кулеметом. Нічого їм не вдалося. Тому якийсь час я зоставався кулеметником, аж поки хтось, не пам’ятаю хто, доправив мені мого автомата, і я з легкою душею спихнув комусь, не пам’ятаю кому (але не господареві), чужого кулемета.

А пістолета навіть у руках не тримав.

Хоча, згідно з наказом прапорщика Бледьонова, — мусив би.

Коли були присутні обидва командири взводів, то зазвичай командував усіма наш прапорщик (до 23 лютого йому присвоїли звання старшого прапорщика). Він був старшим за віком, досвідченішим і жорсткішим. Уже мав поранення й медаль «За відвагу». Отож він звелів, аби в темну пору доби кожен, хто йде до вбиральні, брав із собою пістолет, оскільки були випадки зникнення солдат прямо з бригади.

Щоб добратися до солдатського клозету, потрібно було вибратися з-поміж наметів, пройти через невеликий плац, що межував із якимсь болотом, порослим очеретом чи лепехою, чимось густим і високим, де і за дня могли духи водитися. Вбиральня ця, можливо, і мала дещо спільне з тією, яку Ремарк описав у романі «На західному фронті без змін», проте зовсім не нагадувала тих японських туалетів, про які писав Танідзакі в есеї «Похвала тіні». Танідзакі прямо таки замилуваний: «Кімнати для чайної церемонії також мають свої добрі сторони, але японські вбиральні воістину влаштовані так, щоб у них можна було відпочивати душею». Ось так, ні більше, ні менше. І трохи далі: «Складно передати словами той настрій, коли перебуваєш тут у півмороку, ледь-ледь осяяному відображенням від паперових рам світлом, і віддаєшся мріям або милуєшся через вікно краєвидом саду. Письменник Сосекі однією із насолод вважав проведення часу у вбиральні вранці й називав це різновидом фізіологічного задоволення. Для досягнення цього задоволення немає ідеальнішого місця, ніж японська вбиральня…». А ось Ремарк: «На правому боці галявини збита з колод велика солдатська вбиральня — на совість збудована будівля під дахом… Я досі пам’ятаю, як ми стидалися спершу, коли новобранцями жили в казармах і нам уперше довелося користуватися загальною вбиральнею. Дверей там немає, двадцять чоловік сидять поруч, як у трамваї, їх можна охопити одним поглядом — адже солдат завжди повинен бути під наглядом». Схожий мотив знаходжу в «Щоденниках дивної війни» Сартра, який стверджував, що воїнський труд не приносить жодної радості, оскільки його глибинний сенс полягає в «ніщо» й смерті, відтак людина не може врятуватися ідеєю праці й дозволяє ставитися до себе, як до машини: «Проте наша машинна нагота — це нагота людська, принижена нагота. Наприклад, ми змушені купкою справляти фізичну потребу. Але це спорожнення машин є приниженням для людини. Звідціля характерне похабство — всі пердять і відригують серед білого дня. Пітер пердне й кине байдуже „пардон“. Тому що це може збентежити інших.

Але він нітрохи не збентежений виявом своєї слабкості. Хіба ж учора він не срав поряд зі мною? Стосовно один до одного ми перебуваємо в стані постійної наготи. Але це не нагота атлета, а нагота равлика чи слизняка. Нагота-слабкість — слинява й непристойна. Коли до цього звикаєш, непристойність цілком зникає». І трохи далі — про самотність без можливості усамітнитися: «Людина повсюди відчуває, що її бачать, роздивляються, слухають, утім, без особливої уваги, — повсюди людину мордують у її самотності й перешкоджають тому, щоб самотність стала позитивним джерелом якоїсь користі чи якихось замислів».

Як бачимо, європейцеві (особливо ж інтелігентному) солдатський колективізм дається важко. Це й не дивно, навіть нам, хлопцям, які виросли в країні колгоспів і комунальних квартир, «складно було відмовитися від звички вважати себе людьми» й доводилося проходити через певну «ломку». У цьому, либонь, ми всі схожі. А відрізнялися, очевидно, культурою щоденного побуту. Звісно, і в мирний час, і на війні.

Ремарк — учасник Першої світової. Зверніть увагу: солдатська вбиральня, яку він описує, розташована в прифронтовій зоні, а оскільки фронт постійно зсувається внаслідок наступів та відступів війська, то зрозуміло, що це тимчасова споруда, проте змальовано її як «на совість зведену будівлю під дахом». Наша ж убиральня виглядала так: яма, вкрита сяк-так збитими дошками, довкола якої на кілочки нап’ята навіть не мішковина, а якась порвана брудно-сіра марля. Її роль зводилася лише до того, щоб позначити межі відхідника, оскільки висота цієї загорожі мала такий куций рівень, що навіть у сидячому положенні маківка вивищувалася над верхнім краєм. Відтак за прикладом японців можна було милуватися хмарками в небі, довколишніми краєвидами та всіма пересуваннями, що відбувалися в наметовому містечку. Зважте: це було постійне місце дислокації бригади, на якому вона перебувала понад рік. Хтось сторонній (наприклад, американський шпигун), судячи з вигляду нашого туалету, мав дійти висновку, що радянські війська в Афганістані надовго затримуватися не збираються, інакше мусили б подбати про людські умови перебування для солдатів. До речі, за півроку нас аж двічі водили до лазні… Цікаво, чи знають американські морські піхотинці, що таке воші? І як вони рятуються від холери, жовтухи, дизентерії (що там іще?), які немилосердно косили наш обмежений контингент?

Один мій товариш, якому після Афганістану не сиділося вдома, подався вершити подвиги до Югославії й потрапив там у полону, де перебував понад два роки. Повернувшись в Україну, він настільки бурхливо поринув у мирне життя, що не стямився, як опинився у в’язниці: дали сім років. Відсидівши третину, домігся апеляції, поки справа на повторному розслідувані — він на волі.

Мабуть, це професійне. Письменник усюди бачить і шукає матеріал для творів. Я ніколи не ліз своєму товаришеві в душу і знаю про нього тільки те, що він сам мені про себе розповів. Однак я не втримався від запитання про те, де було гірше: в чужому полоні чи в нашій тюрмі? Він на (довшу) мить задумався і відповів, що в тюрязі. Отримана відповідь мене дещо здивувала, бо я знав, що його в полоні гарячим шоколадом не годували, був навіть такий епізод, коли його тільки-но захопили, то прибили (цвях у долоню) до дерева. «У них є певний рівень, ніби умовний стандарт, нижче від якого людина не може опускатися, хоч би й полонений. Розумієш, їм це в голову не вкладається, — пояснив він мені. — А в нас — повний безпредєл».

Гадаю, ми (східні європейці) й західні європейці — люди однієї цивілізації, але різної культури побуту й культури повсякдення, що й визначає рівень нашого загального буття.

Хай би там як, а наша, описана вище солдатська вбиральня (в інших я не бував), абсолютно не годилася для відпочинку душі. Що ж до тіла, то кожен намагався дати йому полегшу завидна, аби не вляпатися в чуже лайно. (Єдине тішило: ніхто з військовиків не додумався і не вписав до статуту, аби солдатський туалет будували багатоярусним, щоб верхні гадили на голови нижнім.) А вже як кому дуже прикрутило — присідав, де зручніше, розводячи антисанітарію, і, можливо, єдиною незручністю для нього в цю мить була відсутність лопуха, аби дупу підтерти.

Хочеться сплюнути. Я ковтаю слину. Набираю в груди повітря, затримую, а потім різко видихаю.

Якби ж знаття, то хоч раз пішов би до туалету, озброївшись пістолетом, — не довелося б тепер Міку розчаровувати.

Син озирається, ніби я вимовив його ім’я вголос.

— Тату, хочеш, я тебе намалюю?

Я киваю.

— Намалюй. Намалюй мене молодим, красивим і з пістолетом.

Жорж Бернанос написав: «Ми повертаємося до війни, ніби в дім нашої молодості».

Бернанос був учасником Першої світової. Ясна річ, пішов добровольцем — це вже так повелося (принаймні в ті часи): якщо письменник (чи майбутній письменник) потрапляє на війну, то обов’язково з власного бажання. На початку Другої світової він чимало розмірковує на тему війни в своєму щоденнику за 1939–1940 рр., що називається «Зневажені діти». Природі війни й природі людини належить центральне місце в цих нотатках.

«Мир втікає у війну, щоб утекти від неменшого випробовування, що стало для нього нестерпним, утекти від миру, від випробовування миром. За взаємною згодою ніхто ніколи не мав наміру говорити про мир, або ж цей мир мав інше ім’я, його називали передихом. Мир — це великий труд, здійснюваний великим народом, що нав’язується йому від імені великої віри. Аби нині знайти в собі мужність і відважитися на такий труд, щоб піти назустріч величезним небезпекам, необхідно не тільки, щоби народ повірив у свої сили, а й щоб він повірив у значущість тих благ, які мир повинен оберігати. Завжди є немало причин померти, добрих чи поганих, легко померти від бездіяльності, із відчаю, але щоб жити, необхідно багато сталості й любові».

Не знаю, що до цього додати.

Якби я мусив на це щось сказати, то прокоментував би Бернаноса словами іншого француза — Андре Мальро: «Війна ставить дурні запитання, мир говорить загадками». Його кумир, генерал де Голль, мав свій погляд на цю проблему: «Хоч би яким шляхом пішов світ, він нікуди не дійде без зброї». А ще генерал зазначив, що історія всіх воєн починається в мирні часи. Ми знову вертаємося до Бернаноса — мені здається, саме йому належить право завершити цю естафету цитат: «Народи приходять до миру, як старі діви до набожності, втративши свій останній зуб».

Бернанос стверджував, що війну значно легше наповнити, ніж мир. І це правда. Людина ж рухається шляхом найменшого опору. Людина настільки залежна від цієї своєї слабкості, що війна перестає бути їй підвладною. «Тоталітарна чи демократична війна, війна всіх проти всіх, війна будь-якими засобами є різновидом катастрофи, за ходом якої тягнуться військові й політики, вдаючи, що вони нею керують, хоча на практиці вона залишається такою самою стихією, як землетрус або повінь». Останні слова Бернаноса перегукуються із записом Монтерлана: «Варто було би не виправдовувати війну, а оголосити її непідсудною нарівні з природними катаклізмами». Сказано дещо легковажно, однак причина не в тому, що письменник не прозирає вглиб, а ковзає по поверхні проблеми в тому, що йому характерний такий тон, оскільки він не шукає якогось чітко окресленого й визначеного стану істини, його не лякають суперечності. Монтерлан «завжди однією ногою в протилежній траншеї».

Ідеться не про роздвоєння — його крайнощі багатовекторні й одночасні, це не хилитання з одного краю в інший, це спроба досягнути гармонії, перебуваючи всюди водночас. Монтерлан прагне бути центром, у якому всі протиріччя узгоджуються.

Про щось таке я вже колись писав у якомусь есеї — щоправда, стосувалося це не Монтерлана, а поезії та поета. Я мислив тоді про високе. Про духовне. А Монтерлан, ніби беручи мене на кпини, торочив про тілесне й земне: «Кожна людська істота подібна до піхотної роти, що піднімаються з траншеї, десь пробивається вперед, навіть проникає у ворожу траншею, десь стоїть на місці або навіть відступає. Усяка людська істота нагадує таку собі ламану лінію кидків і відступів: тут бравий молодець, там слабак, до того ж, в один і той самий час. Саме це й розчулює в людині найбільше».

Мене це не розчулює. Мене це дратує.

Істота, про яку писав Монтерлан, це я.

Пригадався Курт Воннегут, його зізнання: «Коли я двадцять три роки тому повернувся додому після Другої світової війни, то думав, що мені буде дуже легко написати про руйнування Дрездена, тому що треба було лише розповісти все, що я бачив. А ще я думав, що вийде високохудожній твір або, принаймні, він принесе мені багато грошей, бо ж тема така важлива. Але я ніяк не міг придумати потрібні слова про Дрезден, принаймні, на цілу книжку їх не вистачало».

Мені також часом бракує слів, а часом моїм словам не вистачає мене.

Курт Воннегут — учасник Другої світової; до війська, як уже повелося (письменник!), записався добровольцем. Якщо вірити біографічним даним, був піхотинцем нестройової частини. Сам він у «Бойні номер п’ять» писав, що — рядовим розвідником піхоти. Потрапив у полон. Очевидно, найжахливішим, що йому довелося пережити на війні, було бомбардування Дрездена, коли за одну ніч загинуло 135 тисяч дюдей. Звичайних цивільних німців. Британці скидали на місто фугасні бомби вагою в вісім тонн. Воннегут урятувався дивом (збита фраза, проте за тих обставин це не перебільшення, а справді чудо, проте не в казковому розумінні, а в біблійному), либонь, не тільки тому, що полонених утримували в глибокому підвалі. Німці також ховалися в підвалах, проте багато з тих, хто не згорів, — задихнувся. А невелика група військовополонених урятувалася. Опісля їм довелося копати шахти, витягуючи з-під руїн мертві тіла й зносити їх до погребального вогнища.

Який може бути запах від спаленого міста? Від вогнища, на якому спалюють мертві тіла? Сморід від тисячі трупів…

«Спочатку трупи не пахли, і шахти були подібні до музеїв воскових фігур. Але потім почали загнивати й розповзатися, і сморід нагадував запах троянд і гірчичного газу».

Воннегут не писав, чи згодом, у мирному житті, його не нудило від аромату троянд, не скаржиться, що якісь запахи, запускаючи ланцюгову реакцію асоціацій, викликають у його пам’яті дрезденські жахіття й гнітять його психіку…

Ми охороняли джелалабадський аеродром. Батальйон розташувався довкола аеродрому, а наш взвод та гранатометників, як завжди, виперли в бік найімовірнішої появи супротивника. Ми зайняли оборону на сопці кілометрів за п’ять від розташувань основних сил батальйону, а гранаточетники окопалися на протилежному боці летовища. Потрібно сказати, що моджахеди якоїсь ночі примудрилися встановити міномет акурат поміж наших позицій… Феєрверк зчинився чималий, хтось нарахував вісімнадцять випущених мін ― головне, що нам не вдавалося покласти кінець цьому ворожому святу, аж поки не здійнялася пара гелікоптерів. Проте навіть на війні бувають дні без пострілів, а їсти хочеться щодня. Сніданок і вечерю ми готували самі, а за обідом їздили на аеродром до батальйонної кухні. Здається, нас тоді було четверо. Поки наші стояли в черзі за харчами, ми з Пашею Дарануцою сиділи в затінку шовковиці. Я, задерши голову, милувався плодами — маленькими спокусливими (їх чорнота легким глянцем пробивалася крізь сивизну куряви) гронами.

— Може, нарвемо? Солодкого хочеться.

Паша навпаки — втупив погляд у землю.

— Нє-е, не хочу. Я вже пробував: живота так скрутило, думав — здохну.

Він нижче схиляє голову між розставлені коліна й спльовує, цілячись у кузьку, що кудись діловито квапиться. Не влучає.

— Бо ти з дерева нажерся, а ми помиємо.

Паша ворушить щелепою, намагаючись зібрати в роті слину для наступної атаки на комаху. Однак у роті сухо, і він тільки облизується.

— Нє-е, Джафаров заборонив. Сказав, померти можна. А як хто ослухається, під трибунал віддадуть, як за самостріл. Дизентерія…

— Пішов він зі своєю дизентерією. Якщо ти боєць — насрати тобі на дизентерію, на Джафарова з його наказами і на все решту. А якщо ти засранець, то навіть, якщо тобі ордена за виконання наказів дадуть, все ’дно помреш засранцем.

Паша спокійно дивиться на мене, як на дитину, яка вередує через те, що їй хочеться цукерків. Сумно зітхає.

— Мені ордена не дадуть.

Нас гукає чоловік у льотному комбінезоні. На голові — кашкет із голубою околичкою. Мабуть, пілот літака чи вертольота.

— Ходіть за мною.

Ми з Пашею перезираємося. Але не квапимося кидатися на його поклик.

— Ворушіться! — підвищує він голос; у голосі командні нотки змішані з роздратуванням.

Ми з нехіттю підводимося. Може, він і велике цебе, але в нас своє начальство.

— І ти теж! — Тицяє пальцем позад нас, висмикуючи з натовпу якогось азіата.

Знімаємо з кузова вантажівки ноші, вкриті брезентом. Паша береться спереду, я — іззаду. Азіат із якимсь тлумаком плентається поряд.

Щойно взявшись за ноші, я збагнув, що ми несемо мертву людину. Я намагався не дивитися на ноші, одначе запах… Труп смердів (на відміну від Воннегута, я не знаю, з чим порівняти цей запах). Можливо, цей запах навіть не був гидотним або ж нестерпним, а видавався таким лише у поєднанні з трупом, проте я намагався дихати через раз.

Біля одного з наметів зупиняємося. Опускаємо ноші. Паша робить це трохи швидше, ніж я, тож ноші перекошуються й брезент сповзає. Мені не вистачає мужності його поправити, Паші, очевидно, теж. Ми дивимося, хтозна-куди. Тільки азіат нічого не помічає. Присідає навпочіпки, а потім примощується на тлумаку.

— Зачекайте, — наказує пілот, а сам заходить досередини.

Біля входу на табуреті сидить чоловік років сорока в спортивних адідасівських штанах і майці (на аеродромі чимало таких військових на розслабоні). Вигляд у нього, наче в шовковиці, вкритої курявою. Він курить, його впалі щоки (особливо, коли затягується) не бачили бритви щонайменше добу. На нас він не звертає жодної уваги, ніби нас тут і немає.

Азіат крутить носом, роззирається й бридливо морщиться.

— Не смачно пахне.

Він ще не врубався.

Чоловік докурює, розтирає недопалка носаком шльопанця (на босу ногу), зробленого з солдатських чобіт.

— Це тому, що пілоти збитих вертольотів не пахнуть шашликом або смаженою картоплею, — каже він.

Нагинається й поправляє брезент. Азіат уважно стежить за рухами чоловіка. Його смагляве лице вкривається блідістю (стає блякло-жовтим), наче хтось зітер засмагу. Знагла він зривається і біжить за намет блювати.

— Ех, пацанва, пацанва! — хитає головою власник фірмових адідасівських штанів і витрясає з шльопанця камінця.

Із намету виходить пілот у льотному комбінезоні.

— Ви вільні.

Вільні.

Саме так, ми — вільні.

Ми вільні, як і всі ті, які не були на війні. Ми лише позначені її тавром.

Наприклад, як Селінджер.

Селінджер у Другу світову був сержантом контррозвідки. Йому доводилося потрапляти до фашистських концтаборів після їх визволення, де він надивився на таке, що відбилося на всьому його подальшому житті. «Мене переслідує запах горілої плоті», — жалівся він доньці через багато років. Напевно, це було нелегким випробовуванням. Деякі критики вважають буддизм Селінджера «реакцією на безмірність людських мук».

Курт Воннегут не вдався до релігії, він рятувався іронією.

«Ми з’явилися на Землі, щоб клеїти дурня. І не дозволяйте нікому переконати себе в протилежному», — написав він у невеликих мемуарах «Людина без країни».

Якщо не клеїти дурня, можна збожеволіти по-справжньому.

Воннегут більш ніж два десятки літ не міг під ступитися до твору про Дрезден, точніше, він пробував писати, але виходила «цілковита нісенітниця». Персонажі твору в нього постійно асоціювалися з героями кіно, радше навіть із акторами, які могли би їх зіграти. І в самому романі, і в мемуарах Воннегут оповідає (з деякими відмінностями), як репліка дружини його фронтового товариша «Ви тоді були просто дітьми» дала потрібний напрям мисленню. Письменник визнає: «Щодо солдатів, це правда. Вони воістину діти… Розуміння цього стало ключовим, і я нарешті відчув себе вільним від штампів і готовим розповісти правду. Ми були дітьми…». Відтак у роману «Бойня № 5» з’явився підзаголовок: «Хрестовий похід дітей».

Певною мірою війна в Афганістані також була для нас хрестовим походом дітей.

Тоді я так не думав. І не визнав би цього.

Щодо штампів. Мабуть, понад дев’яносто відсотків уявлень про війну в людей базується на штампах. Навіть ті, хто пройшли війну, говорять про неї штампами. Я вже казав про це, але приклад Курта Воннегута надто красномовний, щоб не послатися на нього.

«Коли я прийшов із війни — ідеться про Другу світову, — мій дядечко Ден, поплескавши мене по спині, оголосив: „Тепер ти став мужчиною“. І я вбив його. Тобто я його, звичайно, не вбив, але був дуже близьким до цього».

Кожен, хто думає, що війна перетворює юнака на мужчину, заслуговує вирока дядечка Дена.

Я злий і категоричний. Мене зраджує гумор. Мене зраджує Вітчизна. Навіть не знаю, що гірше.

Моя депресія затягнулася.

Утім, що таке моя особиста депресія на тлі загальної депресії всієї країни?!

В Інтернеті мені трапився виступ ректора Московського гуманітарного університету І. М. Ільїнського на парламентських слуханнях у Державній Думі РФ на тему «Стан російсько-українських відносин і виконання зобов’язань стосовно Договору про дружбу, співпрацю і партнерство між Російською Федерацією та Україною» 1 квітня 2008 року. Основна теза цього виступу — її навіть винесено в назву — «Лінія фронту у війні Америки з Росією проходить через Україну». (Попри смішну дату, це не жарт).

Так я й почуваюся.

Чи не тому так кортить кинути, ні, не кинути, а акуратненько закотити по килимовій доріжці, наче яєчко, до котрогось із численних кабінетів поводирів народу зелену гранату, аби з неї визріло, вилупилося все те, що ті козли так наполегливо висиджують у своїх м’яких кріслах.

Хай простить мені Бог цю думку.

Неважко збагнути позицію та інтереси Америки з Росією (їм про Україну взагалі не йдеться, Україна для них — лише місце, порожнє місце, через яке проходить фронт), але хто мені покаже Діогена, який знайде в Україні того, хто обстоює інтереси українців? Покажіть мені того українського Давида, який готовий стати на прю із Голіафом?

Ну ось, хоч скільки говори про пацифізм, однаково все зводиться до війни.

В Інтернеті надибав на сорокахвилинну лекцію безіменного автора на тему культури війни й культури миру.

Ось кілька витягів: «Культура війни в державі характерна нетерпимістю до інакомислення й придушенням будь-якого спротиву чи відмінності. Людина з культурою війни вирізняється тим, що вона мало кому довіряє, у стосунках із іншими має звичку домінувати, не вислуховувати їх, голосно говорити тільки про себе і в своїх інтересах. <…> Культура миру в державі, навпаки, підкреслюється і ставиться в центр уваги в будь-якій сфері діяльності: політиці, виробництві, ЗМІ, соціальній сфері, освіті, управлінні. У такій країні в народі й серед керівників існує непорушне кредо: бути толерантним до культурних чи релігійних відмінностей між людьми, бути вище від насилля, не розпалювати жодних конфліктів. Люди-миротворці — це щиро шановані в усьому світі люди». Або ж: «Будь-яка війна (в класі, в школі, в сім’ї, в країні, в світі) відбувається через культурні причини. Всі війни напинаються в людських умах, у культурі людини»; «Культура війни — це культура, в якій війна чи загроза війною вважається прийнятним інструментом для розв’язання суперечностей. Люди такої культури — не обов’язково політики чи військові. Вони можуть бути менеджерами, учителями, інженерами, вченими. Вони такими стали внаслідок виховання й соціально-культурного впливу».

Неважко здогадатися, що лекція розрахована на школярів або ж на аудиторію середньостатистичних громадян, освітній рівень яких не відрізняється від школярського. Проблема тлумачиться надто спрощено.

Візьмімо інтелігента чи групу інтелігентів, таких собі плюшевих зайчиків, для яких культура миру — внутрішня сутність; а на противагу їм — групу людей агресивних, нахабних, хуліганистих, із наявними ознаками культури війни: вовки — та й годі. Країну, в якій вони мешкають, утягують у війну, Вітчизна-Мати кличе і тих, і тих виконувати священний обов’язок. Зайчики покірно беруть у руки зброю і, хто гірше, хто краще, але йдуть стріляти ворогів. А вовки починають «косити», купувати «білі квитки», відсиджуватися в тилу, у штабах, а якщо й потрапляють у зону бойових дій, то поводяться там не надто по-геройськи.

Отож, теорія про людей культури миру й культури війни принесе користь хіба що у вигляді брошури, бо годиться вона дише для солдатського клозету. Теорій багато, а на нестачу туалетного паперу в польових умовах навіть американські солдати скаржаться.

Скидається на те, що проблема людини в тому, що культура миру вміщає в собі культуру війни, це ті самі шкарпетки — лише навиворіт.

Нещодавно мій друг Олександр Клименко відкрив для мене Роберта Ваятта. Ваятт — дивовижний композитор, співак і мультиінструменталіст. Він був одним із засновників команди Soft Machine, згодом створив Matching Mole. 1973 року Ваятт під дією наркотиків «вийшов» із вікна своєї квартири й зламав хребет. Відтоді він рідко з’являється на людях із виступами (пересувається на візку), а свої сольні альбоми записує на домашній студії. Останній у часі альбом Роберта Вайтта датований 2007 роком. Він називається «Сотісорега». Окремі пісні цього альбому звучать іспанською, в інтерв’ю Вайтт пояснив причину: «Окрім того, що мені подобається співати іспанською, була ще одна серйозна причина. Моя дружина написала текст до пісні „Out Of The Blue“, що оповідає про жахи бомбардувань. Наша країна вв’язалася у війну. У мене ніяк не виходить із голови, що люди, які скидали бомби, говорять англійською. Я хотів максимально дистанціюватися, ніби стати іншою людиною, яка не має до цього жодного стосунку». Це позиція. Вона заслуговує на повагу.

Якби рід людський узяв приклад із Роберта Ваятта, він мусив би заніміти. Бо немає мови, в якій можна було би знайти прихисток від злодіянь, учинених упродовж історії людства.

Ваятт прагне дистанціюватися. А моє завдання діаметрально протилежне: я визнаю причетність до Афганської війни, а через її посередництво — до всіх інших воєн.

Я пишу, щоб заявити про свою причетність до цієї війни. Більше того: заявити про вашу причетність до цієї війни. Ви всі, всі до неї причетні. Хоч би якими мовами ви розмовляли.

Це не звинувачення. Звичайна констатація.

Коли я кажу: ця війна, то маю на увазі будь-яку війну, що відбувалася або ж відбувається, війну, яка вам першою спадає на думку…

Як казав Бернанос, ми повинні навчитись дивитися війні в лице, тільки такий прямий погляд гідний людини.

Можливо, й так. Але мені здається, що, продемонструвавши мужність у першій частині свого твердження, у другій він виявляє пафос і відводить очі.

Якщо ж говорити про гідність, то нехай мені хтось відповість, чим відрізняється гідність людини, котра дивиться війні прямо в обличчя, від гідності людини, яка скоса зазирає війні до задниці?

Дупа — це тил. Велике діло — трішки обкакані. Зате не так страшно. Від страху також можна в штани накласти. Тому всі ми в лайні, тільки одні в чужому, а інші — у власному.

«Пора щось із цього записати, — кажу собі. — Хоча б останній абзац».

Щойно я вмикаю комп’ютер, Міка кидає своє малювання.

— Я хочу дивитися «Простоквашино».

Замість послатися на важливість роботи, я кажу:

— Давай диск.

— А ти будеш зі мною дивитися?

— Звичайно.

Хвилювання місцевого значення

Хочете, щоб жінка покохала вас?

Покажіть їй багровий рубець від рани.

Покалічте себе!

Паскаль Кіньяр

Коли Зоя прокинулася, ще не добігло й шести. Хоча зазвичай уранці її не добудитися; щоб вона розклепила очі, потрібно чекати щонайменше до години десятої. Крутилася з боку на бік, розчухувала комарині укуси — сну як не було. Може, тому, що це остання ніч у цьому ліжку, а попереду — прощальний день у цьому місті… Навіть не віриться, що майже цілий місяць збіг.

Того ранку (тільки це був пізній ранок) Зоя так само лежала в цій постелі і з-під прикритих повік стежила за сонячним зайчиком на протилежній стіні, який дрібно тремтів і метався між коричневою плямою на вицвілій (колись, мабуть, зеленій) шпалері й чорною голівкою цвяха, що самотньо стримів зі стіни. Рипнули, прямо таки заскиглили вхідні двері, протяг напнув вітрило штори, й тканина сполохано затріпотіла над ліжком, хльоснувши дівчину по щоці, але одразу ж безсило опала. Зоя сердито й гидливо відкинула з лиця затхлу шмату. Усе в цій кімнаті, чи то пак будиночку (їх тут називають врем’янками), просякло якимсь невиразним, але стійким запахом сирості й цвілі. У перші хвилини аж дух спирає, а потім вбуваєшся. Тільки зрідка пробирає, коли надто тісно з чимось «законтактуєш». Дівчина ліниво заворушилася.

— Ти так і будеш цілий день у ліжку валятися?

«Справді, треба вставати, поки не засмерділася в цій свинячій кучі», — подумала без особливого ентузіазму.

Знову кувікнули завіси, цього разу Лариса відчинила шафу на внутрішньому боці дверей якої було причеплене дзеркало, і, спочатку розіпнувши поли халата, а потім і зовсім висковзнувши з одежі, взялася розглядати на собі нового купальника.

— Я хочу їсти, — позіхаючи й потягуючись озвалася Зоя.

— Зроби собі бутерброда. У нас ще ковбаса зосталася. Можеш чаю на кухні заварити, там зараз нікого нема. — Лариса вертілася й вигиналася перед дзеркалом, ніби танцювала під ритм якоїсь лише їй чутної музики. — Я домовилася з дієт-сестрою — обідатимеш у санаторії. Казала приходити на половину другої, щоб не запізнювалися. Я вже їй заплатила. Там непогано годують. — Повернувшись до дзеркала боком, роздивлялася свої попу й груди «у профіль». — Зранку чайком переб’ємося, а вечерю самі готуватимемо. Наляжемо на салатики й фрукти. Як тобі мій купальник? Не надто відкритий? — Відтягнула смужечку трусиків, розвівши ноги, провела рукою по паху; змінила тон із безтурботного на заклопотаний: — Треба буде підбрити, а то волоски стирчать, ніби в мене у трусах сам Карл Маркс ховається. — Розсміялася своєму жарту.

— Фідель Кастро. — І собі скроїла похмуру посмішку Зоя (зі сну вона завжди трохи не в дусі).

Вони ще не встигли налагодити побут, поки що домашніми запасами обходяться. Лариса була зайнята — оформляла курсівку, здавала аналізи, проходила обстеження, а Зоя однаково не збирається біля плити стояти, вона не для того на курорт приїхала. Дівчина спустила ноги на долівку, знову позіхнула й, заклавши руки за голову, солодко потягнулася. Не встигла звестися й кроку ступити, як ударилася пальцем босої ноги об валізу, що випирала з-під сусіднього ліжка.

— С-с-с! Бляха! — сердито зашипіла. — Набудувала сараїв, людей за худобу має. У купе й то більше місця. — Знову сіла на ліжко й, підібгавши ногу, заходилася розтирати й дмухати на забитого пальця. — За що ми їй тільки гроші платимо?!

(Ця недоброзичлива тирада адресувалася їхній господині).

Справді, в помешканні було дещо тіснувато. Одразу за порогом (двері прорубані в причілковій стіні) по правий бік стояв невеличкий стіл, над яким висіла лікарняна тумбочка (отак як була з ніжками, так її й почепили на стіну), по лівий ― уже знайома шафа. Далі попід стінами — чотири металеві койки. У проході між ними не те щоб двом розминутися, одному можна пройти, і то тільки боком. Усе запаковано й утрамбовано по максимуму.

— Кілька в томаті й та просторіше почувається.

— Як родичів, вона поселила нас за півціни, — нагадала Лариса.

— Як родичів, могла б і безкоштовно, — буркнула Зоя.

Накинувши халата, взяла рушника, що висів на бильці ліжка, й протиснулася біля Лариси.

— Піду морду вмию.

— Не морду, а личко, — розсміялася Лариса.

— У кого личко, а в кого й морда, — з філософською розважливістю відповіла Зоя, косо зиркнувши в дзеркало.

Дівчина знала, що там побачить. Лице — нічого особливого. На таких обличчях поглядом не затримуються. Ноги трохи закороткі й трохи повнуваті в стегнах. Зоя собі не подобається, тому дзеркал не любить.

— Фаня просила за Надею приглянути, — каже Лариса.

— Я їй що — нянька?!

— Чого ти? — Лариса м’яко сковзнула в бік свого ліжка. — Надя — хороша дівчинка.

— Мені б іще грудне немовля на руки. Я сюди відпочивати приїхала, а не дітлахам шмарки витирати, — без емоцій, тримаючись за ручку дверей, монотонно бубнить Зоя. — Ти давно встала?

— Я вже встигла першу процедуру прийняти. Тампон — називається.

— Що за тампон?

— Шприц такий. Хоча ні, ця штука, швидше, схожа на великий тюбик із зубною пастою. Цим тюбиком вводять грязь у піхву.

— Куди?! У дірку?! — У Зої розширилися очі. — Грязь?! Ну, ніфіга собі!

— Ну так, грязь же лікувальна, — сміється Лариса. — Кому треба — можуть і в попу.

— Б-р-р! — Пересмикнула плечима Зоя. — І як тобі?

— Нічого спільного з сексом.

Зоя кивнула. Зібралася ще щось сказати, але передумала. Натиснула стегном на двері.

— Чого ж вони, бляха, так дико риплять!

Зоя лягла на спину й пошукала очима комара, який дзвенів під стелею.

— Забила б, собаку дикого, — мовила впівголоса.

Почувся шурхіт, із-за бильця вигулькнула й зависла над Зоїним обличчям Надина голова. Було незвично бачити очі нижче від рота. Проте саме таке обернуте лице виявляло істинний стан справ. Ще одне підтвердження того, що світ перевернувся догори дриґом. Але перевернувся він не сьогодні.

— Можна тебе про щось запитати? — Ворухнулися повні дитячі вуста.

— Спробуй.

Голова зникла. Лише чулося легеньке шарудіння. Потім усе затихло. Вляглася тиша. Нарешті в цій тиші визрів Надин голос:

— Ти любиш Колю?

Зою не здивувало це запитання. Проте швидкої відповіді вона на нього не мала. Можна спробувати кинути, мов гральні кубики, в цю тишу будь-які слова й подивитися, що випаде.

— Не знаю. Він хороший хлопець, — подумавши, продовжила: — з ним легко, як із найкращою подругою.

— Ти вийдеш за нього заміж?

— Ти що ненормальна?! Любов і заміж — це різні речі. Але в будь-якому разі, заміж я поки що ні за кого не збираюся.

— Думаєш, знайдеш кращого — такого, щоб тебе на руках носив?

У словах дівчинки Зоя почула докір. І їй це не сподобалося.

— Принаймні мені самій не доведеться носити його на руках, — відповіла, стримуючи роздратування.

Надя не озивалася. І коли вже Зоя вирішила, що розмову завершено, дівчинка з викликом мовила:

— А я вийшла би.

— То виходь. Хто тобі заважає? — Таки розсердилася Зоя.

— Але ж він твій хлопець, а не мій.

Тепер уже Зоя взяла паузу. Їй не хотілося ні підтверджувати, ні заперечувати мовленого Надею. Ця дівчинка ще надто мала, щоб дослухатися до неї. Навіть якщо її вустами говорить голос власної совісті.

«Херня яка!» — подумала майже з ненавистю.

Ледве стрималася, щоб не схопитися з ліжка. Брязнути б зараз чим об підлогу або дверима грюкнути… Навіть від самої цієї думки Зої трохи попустило. Повернулася на бік, потім на живіт. Наді не видно — відгородилася подушкою. Прислухалася: начебто мала схлипнула. Чи, може, тільки здалося.

— Ти що, плачеш? — запитала.

Надя не відповідала.

Зоя просунула руку між прутами бильця й погладила дівчинку по голові.

— Я не зможу все життя прожити перевернутою донизу головою… Розумієш? Я не з тих, що за чоловіками в Сибір їдуть. Не декабристка. Розумієш? Життя кого хочеш може поставити раком, але добровільно ставати я не збираюся…

Зоя замовкла. Продовжувала гладити Надю по голові.

— Перестань. Ти ж мені як сестра. Пам’ятаєш, як ми познайомилися?

Зоя навпочіпки чаклувала біля дверей, намагаючись намастити нижню завісу ковбасою.

— Краще було би салом, — пролунало над головою.

Зоя звела очі. Поряд стояла дівчинка. Поскубувала кінчик перекинутої на груди коси. Мала такий вигляд, який мають дівчатка початкових класів. Худенькі ручки, ніжки й шийка. Коли Зоя випросталася, то виявилось, що вони однакового зросту. Але зріст не додавав дівчинці поважності, навпаки — підкреслював її дитячість. Великі й ніби чимось здивовані темні очі. Риси обличчя миловидні, тільки загальна округлість ліній місцями була позначена якимись ледь уловимими зламами й загостреннями, що робили дитяче лице підкреслено строгим чи, може, замкненим. Певно, відмінниця, не дуже приязно подумала Зоя. Вчора вони вже перетиналися, одначе Зоя не надала цьому дитячому садочку уваги.

— У цій ковбасі повно сала, — буркнула у відповідь; штовхнула двері, перевіряючи результат своїх трудів. — Все одно риплять, зараза.

Дівчинка відкинула косу за спину.

— Ти моя сестра? — запитала.

— Ще чого! — Через ці кляті двері Зоя втратила залишки люб’язності.

— Анфіса Юхимівна сказала, що ми родичі.

— Яка ще Анфіса Юхимівна? А-а, господиня, ця стара скнара… До речі, вона просила мене приглянути за тобою. Ну, там, щоб ти зуби зранку чистила, цукерками не обсідалася не забувала на ніч пісяти… Тому називай мене, Надю, тьотею Зоєю. Або Зоєю Семенівною.

Надя уважно подивилася на Зою своїми великими строгими очима.

— Жартуєш?

«Із гумором у малої не вельми, — подумала Зоя. — Як із-за рогу мішком прибита».

— Ти завжди така зануда? — запитала натомість.

Запала мовчанка. Зоя подумала, що дівчина образилася.

Але та не забралася геть, а взялася допомагати Зої, котра зайнялася верхньою завісою, підважувати двері. І тільки завершивши справу, продовжила розмову вже з іншого місця:

— Ти тут із ким? Вона твоя сестра?

— Хто? Лора? — перепитала Зоя. — Братова жінка.

— Ви з нею подібні.

— Ну ти даєш! Подібні, як курка із жар-птицею. Брехло мале. — Настрій у Зої поліпшився. — Ходімо, чаю вип’ємо.

— Ти надто самокритична, — зауважила Надя. — У тебе явно занижена самооцінка.

«Точно — відмінниця, — подумала Зоя. — Хоча, здається, непогана дівчинка».

Перемістилися під навіс. Тут стояли газова плита й два столи: один укопаний у землю, а другий переносний — кульгав на одну ніжку. Це була загальна кухня для квартирантів. Баняками забезпечувала господиня, а за окрему плату могла й покуховарити. Дівчата сиділи одна навпроти одної.

— Лора лікуватися приїхала, завагітніти ніяк не може. А мене за компанію відправили, — сьорбаючи чай у прикуску з цукеркою, розповідала Зоя. — Вітька наполіг — боїться, щоб Лора тут не загуляла. Каже, наглядай, щоб не блядувала. І тиче мені два червінці. Уявляєш?! Думає, я за двадцятку буду Лорку закладати. Та за такі гроші я ще свічку потримаю. Нічо, дасть тут одному-другому — та й завагітніє. Думаю, вона здорова, як коняка. Це Вітька в нас з одним яйцем.

— Вітька — твій брат? Ти так про свого рідного брата?! — здивувалася Надя.

— То й що, що брат?

— А тобі за нього не образливо?

— Я ж тобі кажу, що він поц. А Лора класна.

Несподівано Надя розсміялася, смішок випурхнув із її вуст, мов бешкет-горобчик. Зоя насупилася, готова образитися. Але її нову подружку розсмішило щось, що було в неї за спиною. Дівчина озирнулася.

— Ну, капець! — вихопилося в неї.

Біля дверей врем’янки зібралося близько десятка котів (у хазяйки їх було четверо чи п’ятеро, а ще, мабуть, сусідські). Вони, штовхаючись мордами, обнюхували й облизували нижню завісу, а котрі спритніші — спиналися й стрибали на двері, щоб дістатися до верхньої.

— Капець! — повторила Зоя.

Дівчина усміхнулася, пригадавши історію з котами.

— Надюн, припини. Ти ж не істеричка якась. — Граючись пальцем почухала подругу за вухом, наче кішечку. — А якщо ти так любиш розводити сирість у постелі, то я зараз піду візьму відро води й вихлюпну тобі на ліжко.

Надя, яка досі лежала причаївшись, ніби мишка, заворушилася й шморгнула носом. Озвалася тремтячим голосом:

— Я люблю його.

— Ну ось бачиш, якщо не я, то ти, а якщо не ти, то ще якась дурепа знайдеться… Не пропаде наш Коля. Зоя забрала руку, потягнулася до Ларисиної сумочки, що висіла на бильці, дістала з неї носовичка й знову просунула руку між прутами до Наді. — Візьми ось, носа висякай.

— Він же не винен, що його так покалічило. Він герой, — мовила Надя й голосно вишмаркалася. — Він же не жалів себе…

— Так, герой. Не винен, не жалів, — погодилася Зоя. — Але ти подивися, скільки їх — героїв і калік, — за всіх заміж не вийдеш. Навіть не даси всім. Ти бачила дівчат, які там постійно ошиваються? Так оці дівчата їх і люблять, і жаліють, і, себе не шкодуючи, дають кожному, в кого тільки на них устане, а що з цього виходить?.. Блядство одне й більше нічого.

Про «афганців» Зоя й раніше чула, але безпосередньо спілкуватися не доводилося. Двічі, щоправда, мала нагоду познайомитися, але це були офіційні зустрічі. Уперше, здається, в сьомому, завуч привела до класу хлопця й відрекомендувала його як воїна-інтернаціоналіста, назвавши, як оце щойно Надя, героєм. На грудях у хлопця справді виблискували якісь нагороди, але мав вигляд він зовсім не геройський. Скидався радше на дуже переляканого. Жував слова, ковтав їх, ні на кого не дивився… Коротше, Зої він не сподобався. А якось іще водили на зустріч із «афганцями» (їх було кілька) до будинку піонерів, але це збіговисько геть скидалося на комсомольські збори й нічим Зої не запам’яталося. І лише тут, в Урині, вона заприязнилася з «афганцями» так щільно, що аж голова обертом пішла.

Містечко їй не сподобалося. Вона приїхала на курорт і чекала від Урина якихось (сама не знала яких) розкошів та див. А тут, мало того, що районний центр у найгіршому виконанні, то ще й, хоч куди поткнися: чи на ринок, чи до парку, — каліки на кожному кроці. Зоя уявити собі не могла, що буває стільки людей на інвалідних візках. Вона пережила справжній шок. Мало істерику не влаштувала.

— Я їду додому. Не хочу залишатися в цьому депресивному місті, ― серйозно заявила Ларисі. — Десь я мала такий курорт. Я хочу на море дивитися, а не на цих нещасних калік. А де те море, куди його засунули?! А каліки — ось вони! Мене нудить від них!..

— За два дні звикнеш, — заспокоїла її Катря, їхня сусідка по квартируванню.

Зоя не вірила. Була твердо переконана, що до такого неможливо звикнути.

— Це ж не виродки якісь, — продовжувала Катря. — Такі самі люди, як і ми… Тільки їм трохи не пощастило. Мені спочатку теж неспокійно було, так ніби совість мучила, ніби я чимось завинила перед ними. І ще, мабуть, страх… Що і я можу опинитися серед них. — А потім підсумувала: — На світі багато речей, яких не хотілося би бачити і знати. — І постскриптум добавила: — Спинальники це що — хай-но й на «афганців» подивишся!

— А «афганці» тут що роблять? — поцікавилася Зоя.

― Так само — лікуються. Тут — військовий санаторій. Для них над озером цілий корпус збудували.

Увечері вони пішли на танці, до танцмайданчика в санаторно-парковій зоні, відгороджена від міста. У металевій клітці під шлягери трилітньої давності активно викидала колінця курортна публіка.

— Та тут одні пенсіонери! — здивувалася Зоя.

— Це люди в розквіті своїх сил. Основний контингент — між тридцятьма й сорока. — Ображено підібгала тонку нижню губу, густо наквацяну темно-коричневою помадою, Клава — ще одна їхня сусідка по квартирі. — А таким свистухам, як ти, на курорті нічого робити. — Вона натренованим рухом поправила руде пасмо на скроні і, гордо несучи голову, віддалилася.

— Шкапа стара, — кинула їй у спину Зоя.

Лариса штурхнула її ліктем.

— Припини.

— А чого вона?!

— А ти чого?!

— А що я такого сказала? Хіба неправда? Одні старпери. Уявляєш, якби наш батько приперся на танці?.. Ти подивися, що вони виробляють! Дурдом і канікули!

— Дівчинці, в якої тільки прорізалися місячні, важко зрозуміти жінку в пору її клімаксу, — жартома поторсала її Лариса. — Але в тебе ще все попереду.

— Хочеш сказати, що я колись, як оця Клавка, посеред несусвітньої спеки напну на голову перуку, наче шапку-вушанку, аж мені мізки поплавляться?..

Лариса з Надею розсміялися.

Це вона, Зоя, в свої шістнадцять перебуває в розквіті сил. А всі ці сракаті тітки й лисі череваті дядьки, які викаблучуються під молодіжні ритми, — лише потворні примари минулого. Навіть двадцятип’ятилітня Лариса видавалася їй старою.

Більшість люду товклася в сутінках довкола загорожі, споглядаючи на цей безкоштовний цирк. Одні прибували, інші відходили. Безперестанку шастали інваліди на візках. Також як правило, парами, що Зою дуже здивувало.

У якийсь момент дівчина несподівано відчула ніби поштовх; хоча й легкий, але подразливий і навіть тривожний рух чи звихрення. Спочатку це пронеслося тільки в повітрі. І Зоя вловила його шкірою обличчя й оголених рук… Одразу ж по землі мов брижі прокотилися, дрож передалася підошвам і пробігла тілом… Усі довкола заворушилися й повернули голови в одному напрямку. Зоя також подивилася в той бік. Спершу, вгледівши кількох хлопців на милицях, які ломилися у вузький прохід, не збагнула, чого народ так захвилювався. Хлопці просочилися на майданчик, але до хвіртки в загорожі підтягнулися інші, а за ними звідкілясь із-за кущів, із-під тіней дерев, із темряви продовжували й продовжували прибувати нові: здавалося, що їм немає ліку й не буде кінця цьому потоку скалічених (найперше впадали в око порожні холоші та порожні рукави) молодих тіл. Майже всі були на милицях або з палицями, кілька — на інвалідних візках. Одягнуті в спортивні костюми, декотрі в казенні лікарняні піжами. Поводилися так, наче тут були тільки вони й нікого, крім них. Їхні танці нагадували танці первісних людей, які, повернувшись із полювання, стрибають, розмахуючи списами. Тільки замість списів у хід ішли милиці. Зоя збагнула, що це і є обіцяні Катрею «афганці».

— Господи!.. — видихнула Лариса.

Зої видалося, наче братова при цьому схлипнула. Здивувалася, побачивши, що Лариса справді плаче. Та ще більше вразилася, зауваживши, що в самої мокре обличчя. Навіть торкнулася щік, аби впевнитися, чи не приверзлося. Невже сльози? Не йняла собі віри. Підставила човником долоню, чи не крапає дощ. Усе це скидалося на лихий сон. Суцільний безлад: у голові, у почуттях, а найперше — у довколишньому світі. Боячись зостатися з цим хаосом наодинці, вхопила Ларису за руку.

— Здається, у мене дах їде.

Лариса відповіла тільки міцним потиском.

Навіть нині, коли Зоя про це пригадує, в неї шкіра вкривається сиротами.

«А Надя, цікаво, Надя тоді плакала?» — думає Зоя.

― Ти не можеш йому пробачити, що він тебе хотів зґвалтувати, — каже Надя.

— Дурниці, — Зоя рішуче відкидає звинувачення. — Я що в міліцію на нього заявила?

Історія їхнього знайомства з Колею справді майже кримінальна. Потім дівчата не раз, аби посміятися й розважився, в деталях згадували й переповідали перебіг подій, а тоді було не до сміху. Принаймні, Зої.

Залишивши Ларису біля танцмайданчика, Зоя з Надею пішли прогулятися парком. Алеї тонули в сутінках, ліхтарі в парку траплялися так рідко, що один одного не бачили. Але темрява дівчат не страшила, відсутність світла компенсувався надміром людей — часом здавалося, що їх тут більше, ніж дерев. Вирішили пройтися до спинального санаторію (Зоя таки звикла до візочників і тепер вони вже не гнітили її морально) — здається, в них у клубі сьогодні концерт. Несподівано Надя спинилася.

— Я, певно, ключа згубила, — мовила занепалим голосом. — Що тепер буде?! Він завжди висів у мене на зап’ясті. А потім ми ходили в туалет… Після цього його вже, нібито, не було. Точно — не було. Невже згубила?..

— Та не переживай ти так, — заспокоїла її Зоя. — У Фані мусить бути запасний.

— Зачекай, — кинула вже на ходу. — Я збігаю… Може, я Ларисі віддала. Я зараз…

Надя тільки вчора перебралася до них у врем’янку на місце Клави — раніше жила в будинку, в одній кімнаті з господинею. Ледве впросилася. Тепер, мабуть, потерпає, що через згубу ключа Фаня відкличе її назад до «привілейованої камери ув’язнення», — так сама Надя оцінювала своє спільне проживання з господинею.

Зоя здригнулася від чийогось дотику. Майнула думка, що це Надя оббігла довкола й підкралася ззаду. Та одразу ж відчула жорсткий хват вище ліктя, аж їй рука обвисла. Тихо зойкнула від болю. Хтось гаряче дихнув їй у скроню, обдавши запахом курива й алкоголю.

― Пискнеш — втопимо в озері.

Голос був хоч і тихий, але напрочуд дзвінкий і не відповідав тій брутальній силі, яку вона відчула на собі. Утім, вона не мала часу на подив. Відчула поштовх, думаючи, що падає, внутрішньо зіщулилася, однак лише відірвалася від землі — одразу кілька рук ухопили її й понесли. Зоя не опиралася й не подавала голосу не тому, що злякалася погрози. Якщо це й був страх, то не дрібний, локальний, а тотальний, він заволодів усім її єством. Він паралізував її волю, ніби заморозив, пригальмувавши всі відчуття й почуття. Наче збоку спостерігала за тим, що діється. Проте фіксувала все детально.

Здається, їх було троє. Може, й більше. Хекаючи й матюкаючись, продерлися крізь живопліт у зарослі кущів.

— Куди ви її сунете?! — почулося назустріч. — Сюди її! Сюди!

Зою опустили долу — поклали навзнак у колючу траву, що пахла гарячою курявою й чимось специфічним, що нагадувало східні кулінарні спеції. Один із тих, що її несли, поставив їй на груди коліно й прохрипів:

— Не рипайся.

Дівчина відзначила, що цей голос відповідає тій п’ятірні що раніше защемила їй руку. Ніби це мало якесь значення. Загалом же думки чи, радше, їх обривки, попри вповільненість відчуттів, спалахували й згасали в неї в голові з такою швидкістю, що вона не встигала їх зафіксувати й усвідомити, наче передавалися незнайомою їй азбукою Морзе. На Зою напали, коли вони з Надею щойно залишили освітлений танцмайданчик, але тепер її очі вже звикли до темряви. Щоправда, вільно її зору відкривалося лише небо, а постать нападника, який майже сидів у неї на грудях, заступала огляд подій. Якось дивно поєднувалося це чисте зоряне небо над головою й оця колотнеча, що чинилася довкола. Якщо перші почуті дівчиною від кривдників фрази вимовлялися пошепки та впівголоса й відповідали тому факту, що на неї напали, то тепер ніхто не таївся. Поряд із полонянкою човплося, як вона визначила на слух, із десяток чоловіків, котрі горлали й матюкалися, як навіжені. Судячи з усього, в них виникла непередбачена технічна пауза.

— Так! Мать вашу! Стуліть базар нахрен! Чого соплі в’яжемо?! — здійнявся нарешті над усіма чиїсь владний голос.

— Та це Колян тут щось піську дрочить.

— Що — вручну?! — Гигикання.

— Зараз він їй прочистить сажу, хай-но банника наготує!

― Стоп! Чого діваху не приготовили? — знову той самий командний голос. — Чи Колян ії в гумових чоботах через зимові рейтузи буде трахати?!

Після цих слів уже не могло зоставатися жодних сумнівів щодо реальних намірів нападників.

Одразу кілька чоловіків, заважаючи один одному, закопошилися біля Зої. Котрийсь не втримався на одній нозі й упав, викликавши сміх. Дівчину торсали й м’яли, обертаючи на різні боки, як ватяну ляльку.

— Що ви там мондохаєтеся? — подав голос розпорядник. — Труси з неї зніміть!

Через неузгодженість спільних зусиль труси не давалися, мовби прилипли до тіла. Почувся тріск тканини.

— Обережніше, інвентар не псуйте! — весело вигукнув якийсь жартівник; хтось інший у відповідь реготнув.

— Ви би, бля, їх ще гранатою підірвали, — дорікнув той, кого Зоя визначила тут за головного; кликали його Сірим. — Ноги, ноги їй розведіть, довботрахи!

Зоя почувалася, мов тягуча рідина, яку переливають із однієї посудини в іншу. Її розум усе ще відмовлявся визнавати, що те, що тут діється, — діється саме з нею. Однак деякі поступки таки відбулися: спочатку дівчина споглядала на все відсторонено, наче дивилася кіно, а тепер так, ніби вона в цьому кіно знімається. Цебто Зоя продовжувала розцінювати події не як реальну дійсність, а як гру, у якій бере участь.

— Коляна давайте! — командує Сірий.

Що ж це за таємничий Колян, задля якого всі так стараються? І цей тутешній командир Сірий, якого всі слухаються, їй також небезінтересний…

— Штани! Витрясіть його зі штанів! — кричить Сірий. — Кладіть на неї.

На Зою наче лантух упав, стало важко дихати.

«Ось і все!» — не майнула, як попередні, а застрягла в Зоїній голові думка.

Який сенс вона вкладала у ці слова — сама не знала. Те, що вона в цю мить переживала, можна було назвати відчуженням від власного тіла. Дівчина вже змирилася з тим, що із дим тілом зараз має відбутися. Зосталося тільки пережити страх очікування.

— Давай, Колян, віддери її по повній програмі!

Колян вовтузився на ній, слинив їй шию. П’яно щось бурмотів.

Зоя відвернула голову й замружила очі.

І враз ізнову здійнявся крик, лайка. Зчинилася бійка. Лише тепер Зоя по-справжньому злякалася. Билися хлопці так, ніби хотіли один одного повбивати. Без відчуття жаху на це неможливо було дивитися. Били один одного милицями по голові. Верещали якісь дівчата, котрі чи то розбороняли, чи то також брали участь у бійці. Коляна скинули із Зої копняком під ребра. Хтось нагнувся над нею, щоб допомогти звестися, але його збили з ніг. Інший об неї перечепився. Зоя відповзла під кущ. Там вона наткнулася на Коляна. Він тримав біля лиця руку й шморгав носом.

— Носа суки розквасили, — мовив. — А тебе не вдарили?

Зоя хотіла відповісти, але не змогла видавити з горла слова.

Несподівано звідкілясь виникла Надя. Впала поряд на коліна, обома руками потягнулася до неї, почала обмацувати.

— Як ти? Що вони з тобою зробили?

— Нічого, — таки видушила з себе Зоя. — Все нормально.

— Добре, що ми встигли. — Надя обійняла Зою. — Це я їх покликала. Я так за тебе злякалася!

— Не переживай, — подав голос Колян. — Я нікому не дозволив би її образити.

«Ну, ніхрена собі захисничок знайшовся! — подумала Зоя. — З такими захисниками вже ніяких кривдників не треба».

Надя одразу ж пройнялася до Коляна вдячністю і співчуттям.

— Вас травмували? У вас на лиці — кров.

— Дурниці, — недбало відповів Колян. — Хтось об мою голову ногою зачепився. Повідривати б йому ті ноги.

Мабуть, це був жарт.

«Голову б тобі відірвати», — у тон йому подумала Зоя й одразу ж розкаялася.

Тільки зараз вона зауважила, що Колян без ніг. Одна була ампутована вище коліна, а друга — трохи нижче.

Бійка припинилася, але крик не вщухав, матюки сипалися так само рясно.

— Ви що — зовсім довбанулися?! Та за це, бля, каструвати треба!

— Та ніхрена з нею не сталося. Ну полежала трохи голою сракою на землі…

— Вам блядей мало, що ви на перших стрічних дівчат кидаєтеся?!

— Ми ж для Коляна старалися. Ця діваха сподобалася йому. Кілька днів тільки про неї й триндить.

— А як Колян, то — що?!

— Так у нього ж не стоїть. Хай би потерся трохи об її мочалку…

Колян шарпнувся, ніби збирався встати на ноги.

— Що?! У мене не стоїть?! — закричав оскаженіло. — Та я вас усіх можу відтрахати!

Зоя занепокоїлася, що його зараз знову хтось копне в голову, але у відповідь почувся лише гучний регіт.

Розпочалися веселощі. Звідкілясь узялася пляшка, пішла по руках. Коляна закинули на візок. Зої допомогли звестися. Якийсь джентльмен обтрусив на ній сукенку, а інший (уже й не знати, чи то з тих, хто визволяв її, чи то з тих, хто полонив) подав їй трусики:

— Тримай. Не губи більше.

Зоя відчула, що ніяковіє. Не знала, що робити з трусами. Не стане ж вона їх натягувати привселюдно. І відійти якось незручно. Затиснула трусики в кулак.

Колян, щоб привернути до себе увагу, торкнув її:

— Не вір їм, вони брешуть. У мене стоїть, як із гранатомета. — Потім, змінивши категоричний тон на пояснювальний, продовжив: — Просто я сьогодні трохи забагато випив. Ти на мене не ображаєшся?

Здається, він просив вибачення не за те, що намагався силоміць оволодіти нею, а за те, що йому це не вдалося.

Зоя покрутила головою.

— Ти будеш зі мною дружити?

Зоя кивнула.

Колян узяв її за руку. Долоня в нього була вогка й липка. Мабуть, від крові.

— Ти тремтиш, — зауважила Надя. — Тобі недобре?

— Це нервове, — мовила котрась із присутніх дівчат. — Дайте їй вина потягнути.

Зої тицьнули в руку пляшку.

— На, ковтни.

— Я не хочу.

— Бери, бери, випий, — припрохували дівчата. — Це зніме стрес.

Зоя вирішила пригубити, але, зробивши маленький ковточок, відчула, як сухо у неї в роті та горлі; щоб вгамувати раптову спрагу, напилася вина, як води. Може, навіть трохи не розрахувала, їй ще ніколи не доводилося пити вино прямо з горла. Дівчині здалося, що Надя дивиться на неї з жахом. Мабуть, вирішивши, що вона тепер на черзі, дівчинка попередила:

— Я спиртного не п’ю. — І навіть вмотивувала: — Від алкоголю в мене алергія.

— А тобі, курчатко, ніхто й не пропонує, — заспокоїв її хлопець, який стояв поруч.

Надя ображено відвернулася.

Зої справді полегшало. Головне, що відбулося це майже одразу, як тільки вона розлучилася з пляшкою. Колян також причастився, тільки це була інша пляшка і, здається, з горілкою. Його зараз же розвезло. Щоправда, відбилося це тільки на його мовленні.

— Ти тепер моя дівчина, — нагадав він Зої. — Давай поцілуємося.

Зоя, дивуючись сама собі, нахилилася й коротко поцілувала його в губи.

— У вас на лиці, певно, кров засохла, — мовила Надя.

Зоя теж помітила, що в Коляна замурзане обличчя, але ніяково було вказувати.

— Дай-но мені хустинку, — Колян потягнувся до Зої рукою.

Вона машинально віддала йому свої труси, які весь час перекладала з руки в руку. Колян плюнув на них і заходився навмання шурувати свій писок.

«Хоч би не помітив!» — стривожилася Зоя, але тут таки їй стало смішно — ледве втримала сміх у собі.

― Давайте я допоможу, — визвалася Надя.

Вона також сплюнула на труси й узялася обробляти Колянову фізію.

«А мала без комплексів», — почасти заздрісно подумала Зоя.

— Ти не хустинку, а одразу в морду йому плюй, — жартома порадив хтось із гурту.

Посміялися.

Колян згадав, що вони ще не познайомилися.

― Мене звати Колею, — відрекомендувався. — А тебе?

— Зоя, — назвалася.

І тут якийсь похабник, підстрибуючи на одній нозі й розмахуючи милицями, заспівав у повен голос:

— Гоп-стоп, Зоя! Кому давала стоя?

І сам розреготався.

— Заткни фонтан, Котяра, — кинув йому Коля і повернувся до Наді: — А тебе, мала?

Дівчинка зашарілася. Мало кніксен не зробила.

— Надя.

А похабник Котяра знову завів свою платівку:

— Гоп-стоп, Надя, кому давала ззаді?

Він підступився до дівчинки й спробував обхопити за талію.

— Давала ззаді?

— Відвали, кому сказав?! — визвірився до нього Коля. — Не бачиш — вона ще дитина.

— Я не дитина, — строгим голосом відповіла дівчинка. — Але нехай відвалює, я не хочу з ним спілкуватися. І взагалі, нам уже пора.

Коля з Котярою викликалися їх провести. Але дівчата втекли в них із-під носа. Бракувало тільки, щоб Лариса побачила, з якими героями вони компанію водять.

Узявшись за руки, бігли алеєю. Перед танцмайданчиком спинилися, щоб перевести подих.

― Як ти? — запитала Надя.

― Якось дивно без трусів, — відповіла Зоя й засміялася.

― Та ти п’яна! — вигукнула дівчинка й собі розсміялася.

Справді, Зоя була п’яна. Але не тільки від вина, а від усього того, що цього вечора з нею трапилося. Надя також видавалася хмільною, хоча вином навіть уст не змочила. Обом було весело.

І ось тепер завжди лояльна Надя будь-що намагається вигадати й приписати Зої вину, якою вона мала би катуватися за однієї згадки про Колю. Забарикадувавшись подушкою, через бильце закидала її словами, наче камінцями:

— А до лікарні він хіба не через тебе втрапив?

Ця мала дурепа думає, що Коля напився (чи наковтався коліс, чи те й інше) до білої гарячки через те, що Зоя відмовила йому в інтимі. Насправді ж, причина прямо протилежна.

Лариса з Надею зайшли до крамнички, Зоя зосталася чекати їх на вулиці. Задумавшись, не одразу звернула увагу, що до неї гукають. Віддалік, біля бочки з пивом, угледіла гурт «афганців», серед них — Колю. Декотрі щось до неї горлали й вимахували руками на знак вітання. Зоя й собі у відповідь мовчки помахала рукою. Коли Коля відділився від групи й покотив у її бік, Зоїне серце забилося частіше.

— Здрастуй!

Тонкі риси лиця (як у Ален Делона, подумала Зоя; а в неї, як у Бельмондо), від правої скроні через щоку — шрам, праве око ледь помітно косить… Над верхньою губою сіялися темні вусики.

— Угу! — відповіла на привітання Зоя.

Він їй сподобався.

— Я — Микола. Ти пам’ятаєш мене?

— Ще б пак!

— Хлопці кажуть, що я тобі освідчувався в коханні й ти погодилася бути моєю дівчиною, — мовив просто, як про буденну річ.

— Хлопці?! — здивувалася Зоя й іронічно поцікавилася: — А сам ти не в курсі цих знаменних подій?

— Мене перемкнуло. Як вип’ю трохи — одразу пам’ять відбирає. Це в мене після контузії. Знаєш, як буває коротке замикання, і в хаті світло гасне… То в мене так у голові.

«Для чого ж ти п’єш?» — просилося на язик.

— Так можна і щось дуже важливе проґавити, — ніби про себе зауважила Зоя.

Із крамниці вийшли Лариса з Надею. Зоя познайомила Миколу з Ларисою.

― Ви далеко живете? — запитав він у Лариси. — Можна я вас проведу?

— Ми дівчата скромні, труднодоступні, залицянь від хлопців не приймаємо, але провести до воріт нас можна, — усміхаючись, погодилася Лариса.

Поселяючи їх, Фаня попередила, що в неї тут не бордель, тому якщо котра приведе сюди хахаля — негайно ж із тріском вилетить. А як дуже між ногами свербить, шукайте собі кущі або знімайте для траху окрему квартиру, як Катька.

Коли вони вже трохи пожили й ближче познайомилися з Катрею, повновидою блондинкою із величезними грудьми, Зоя запитала в Лариси:

— Думаєш, Фаня правду казала? Катя справді знімає для розваг квартиру?

— Я так зрозуміла, що вона сюди не на відпочинок приїжджає, а працювати.

— Що ж вона тут робить? — здивувалася Зоя.

— З усякими джигітами по ресторанах та кафе шляється.

— Та ти що! Виходить, вона блядь?

— Ні, блядь — це коли з усіма для власного задоволення, а Катя — за гроші, значить — проститутка.

— Та ну, вона ж учителька, в школі працює, — засумнівалася Зоя. — Нє, не схожа вона на таких, що мохнатками приторговують.

— Ну й жаргон у тебе! — похитала головою Лариса. — Катя — хороша дівчина, а все решта — не наша справа.

Справді, Катя хоч і старша, і вчителька, але спілкуватися з нею легко й просто. Це від Надьки Зої часом буває не по собі, почувається перед цим тринадцятилітнім дівчиськом навіть не як перед учителькою, а як перед завучем або й директором школи.

Микола не став ломитися у відчинену хвіртку, але й забиратися не квапився. Лариса зайшла до врем’янки, а Зоя з Надею затрималися, перемовляючись із хлопцем через загорожу. Тут-таки нагрянула Фаня й зробила їм суворе зауваження, висловивши невдоволення не лише словами, а й усім своїм виглядом. Дівчата шмигнули вслід за Ларисою, Микола ж вступив із Фанею в розмову. На превеликий усезагальний подив, за кілька хвилин хазяйка запросила Миколу на подвір’я.

— Та ти везунчик, — мовила Катря, котра вже зібралася на свою нічну вахту. — За моєї пам’яті в цей двір не ступала нога жодного залицяльника. Чим же ти так вразив нашу господиню?

— У мене багато переваг, — відповів Микола, вдоволено посміхаючись. — Пароль знаю.

— Молодець, — скуйовдила йому чуба, прощаючись. — Ну, бережи тут дівчат.

Зоя навіть трохи приревнувала. Чого це вона рукам волю дає?

— Як тобі наша Катя? — поцікавилася в Миколи. — Я помітила, що всі без винятку чоловіки западають на її бюст.

— Таким бюстом тільки горіхи колоти, — недбало відповів той.

— Невже не сподобався?

— Грудь має вміщатися в долоню, — авторитетним тоном сказав Микола. — Грудь, що не вміщається в долоню, це вже не грудь, а вим’я.

Зоя лишилася вдоволена його словами, хоча щодо їх щирості мала певні сумніви. Надя при цьому зашарілася й опустила очі.

Увечері, коли Микола після вступних поцілунків, розстебнув на ній ліфчика й забрався рукою в пазуху, Зоя запитала;

— Ну що?

— Що? ― не зрозумів він.

— У долоню вміщається?

По обіді вони йшли гуляти, зазвичай утрьох — із Надею, часом долучався Сірий або ще хтось із хлопців. Тинялися парком, засмагали біля озера, шпацирували туди-сюди центральною вуличкою міста, обов’язково навідувалися на ринок… Після вечері можна було податися на танці чи в кіно. У якийсь момент, хоч би з ким тусувалися, Зоя з Миколою покидали компанію, щоб усамітнитися. Починали з поцілунків, потім Микола ліз їй у пазуху, а далі — в труси. Так у них виробився цілий ритуал пестощів. Паралельно існувала й спрощена схема: тільки-но Зоя сідала Миколі на коліна (примостившись уперше, запитала: «Тобі не боляче?») й розводила ноги, його рука негайно опинялася в неї під подолом. Особливо їй подобалося, коли відбувалося це привселюдно — в кіно чи під час посиденьок довкола гітари та пляшки. Микола пестив її пальцями й більшого не домагався.

Того дня, певно, це була неділя, він прикотив так рано, що Зоя ще в ліжку валялася.

— Я скучив. — Обхопив її за талію, притулившись головою до живота.

Вони були майже самі. Фаня поїхала до села до якихось спільних родичів, тому прихопила з собою Надю. Лариса пішла на базар. Лише Катря під навісом заварювала собі каву. Мешканців інших сарайчиків Зоя до уваги не брала.

— Чого ти хлопця за порогом тримаєш? — звернулася Катря до Зої. — Запрошуй до гостини.

— Як же він проїде?!

У двері їхньої халупи Катря ледве свій бюст пропихала, а вже щоб Микола інвалідним візком проїхав — і мови не могло бути.

— А ми нащо?! — Катерина труснула своїми херсонськими кавунами.

Вони без проблем занесли Миколу досередини й уклали на Зоїну постіль.

— Не звертайте на мене уваги, — сказала Катя. — Мене тут нема.

Уперше Зоя з Миколою опинилися в одному ліжку. З одного боку, все до цього йшло, з іншого, трапилося це для обох дещо несподівано. Миколі нічого не вдавалося, він товкся по ній, уткнувшись поряд із її головою лицем у подушку, натужно сопів і важко дихав, а Зоя не знала, чим йому допомогти. Одна його рука (а то й обидві) блукали в неї між ногами, дівчина відчувала ці дотики. Спочатку вони збуджували, але очікування затягувалося, а напруження не спадало, і мало-помалу Колині руки пробуджувати в ній наразі зовсім недоречний лоскіт. Врешті вона, боячись, що не стримається й розсміється, спинила хлопця.

— Відпочинь, — і, щоб пом’якшити прохання, додала: — І я трохи відпочину.

Мабуть, у Зої був передістеричний стан. На щастя, до істерики не дійшло.

Микола мовчки лежав, відвернувшись до стіни.

— Чого ти? — Пригорнулася оголеними грудьми до його порубцьованих плечей. Він не озивався. Згодом знову так само мовчки поліз на неї. Але й цього разу йому нічого не вдалося.

Спочатку Зоя не збагнула, що трапилося. Їй стало важче дихати, бо Микола навалився всією вагою свого тіла, тіло було безвольним і важким, а потім дівчина зауважила, що воно ледь-ледь здригається. Сама собі не повірила, думала видалося, але Коля плакав. Страшенно занепокоїлася:

— Що з тобою? Тобі щось болить?

Здивувалася, коли нарешті до неї дійшло, що саме стало причиною його сліз.

— Та ти що, щоб цим так перейматися?! Ну не зараз, то потім — чи не однаково? Адже ти поруч, а це — головне.

Але Микола вже зациклився на своїй невдачі. Похмурий і відчужений, уникав дивитися їй в обличчя.

Лариса застала їх одягненими й аж наелектризованими від напруженого мовчання.

— Ви що — посварилися? — запитала Лариса.

Ніхто їй не відповів.

Зоя не пішла проводити Миколу до санаторію. Він їй заборонив. Зрештою, вона також надулася. Нічого робити з мухи слона. Теж мені трагедія!

Другого дня Микола не прийшов, і ніде вони його випадково не зустріли. А третього дня з’ясували, що він у лікарні, лежить з отруєнням у реанімації. Провідати його дозволили тільки після того, як перевели до палати.

Це була важка зустріч. Останньої миті Надя чомусь передумала заходити й зосталася в коридорі. Микола, скулившись, лежав на ліжку. Блідий, змарнілий, із непорушним поглядом.

— Мені страшно, — сказав він.

І Зої теж одразу стало неспокійно на душі.

— Я бачив їх… Вони билися за мене на ножах. Одного, того, що за мене, я знаю… Я пригадую його, він мені в дитинстві часто снився…

— Вони тобі примарилися?

— Ні, таки бачив… Он там у проході… Він йому порізав лице… Тут була ціла калюжа крові…

Зоя роззирнулася по палаті, шукаючи, якщо не підтримки, то бодай присутності когось психічно врівноваженого, чий вигляд запевнив би її, що все в цьому світі гаразд. Але марно. Навпроти хтось спав, накривши голову (верхню половину тіла) газетою — можна було подумати, що він мертвий, якби газета не здригалася від дихання, та однаково було якось моторошно на нього дивитися. Біля вікна товстий із червоним лицем і кошлатими бровами дядько взагалі поводився так, ніби довкола не було жодної живої душі: зводячись із ліжка, він голосно пукнув, цього йому видалося замало — напнувся, щоб видути із себе рештки газів.

— Хто порізав? — запитала через силу. — Кому?..

— Цезар Янекові…

Їй захотілося якнайшвидше звідси втекти.

— Ми тобі фруктів принесли… Я з Надею, вона зосталася в коридорі… Зараз я її покличу… Мені треба вже йти, медсестра просила довго не затримуватися… Ми ще прийдемо…

Зоя розвернулася й не озираючись майже бігом кинулася до дверей. У коридорі лише прискорила крок.

— Я все чула, — сказала Надя, приноровлюючись до її ходи.

Уже на вулиці вона вхопила Зою за руку й силоміць зупинила.

— Ми не можемо його покинути в такому стані!

— Ми?! — Зоя нервово висмикнула руку. — Та ти навіть до палати не зайшла!

Надя крутнулася на місці й побігла назад до приміщення лікарні. Не було її, мабуть, більше як півгодини. Повернулася з усмішкою на обличчі, аж світилася вся.

— Сказав, що не буде більше пити. У тебе вибачення просив…

Наївне дівча.

Першого ж вечора, тільки-но його виписали з лікарні, Коля добряче напився.

— Я думала, ти горілки більше в рот ніколи не візьмеш, — докоряла йому Зоя. — Ти ж обіцяв!

— А що мені робити, що? — повторював надривним п’яним голосом. — Усе одно я нікому не потрібний…

— Ну чого ж нікому? — пробувала заперечити.

— А тобі потрібний? — перебив її.

— Якби не був потрібний, хіба я сиділа б тут із тобою? — відповіла.

Ураз Надина голова, як поплавок із води, вистрибнула з-за подушки.

— Я тепер думаю, що ти тоді хотіла, щоб тебе зґвалтували, — вигукнула здавленим шепотом.

От же ж злючка мала! І чого єрепениться? Невже не розуміє, що всі ці їхні переживання — місцевого значення.

— Може, й хотіла, — з викликом відповіла Зоя. — А тобі що до того?! Ти часом мені не заздриш?

— Може, й заздрю, — так само з викликом мовила Надя.

«Я в тринадцять років про такі дорослі історії навіть мріяти не могла», — заздрісно подумала Зоя й відчула себе старою-старою, майже, як Лора.

— Не переживай, — озвалася після мовчанки, — і для тебе знайдеться якийсь грізний трахальник. У тебе ще все попереду…

— Нічого в мене не попереду, — Надя голосно схлипнула й заллялася гіркими сльозами.

«Херня бджоли, херня мед, херня ціла пасіка», — пригадала приказку; уголос мовила:

— Ну ось, знову! Припини, будь ласка. Давай поспимо, інакше я зараз збожеволію, — благально протягнула Зоя.

Але їй попустило, вона вже не відчувала ненависті до цієї дівчинки, вони знову були подругами, а не суперницями.

Почулися кроки. Це поверталася зі своєї тяжкої стаханівської зміни учителька географії Катерина (як там її по батькові?), несучи перед собою два важкі глобуси, що випирали з-під кофтини й мали однаковий вплив і на шмаркатих хлопчаків-семикласників, і на лисого директора школи, а практично поціновувалися лише на берегах цього озера з гряззю. Дівчата вдали, що сплять.

Зоя не зогледілася, як заснула. Здається, Катя ще й роздягнутися не встигла. Але майже одразу, так їй здалося, Лариса взялася її тормошити.

— Не чіпай мене, я ще не виспалася, — невдоволено бубніла Зоя, натягуючи на голову накривачку.

— У потязі будеш спати. Вставай, Коля прийшов. Давай, давай, — наполягала, — ворушися. За годину наш автобус покидає це прекрасне місто.

Лариса буквально силоміць узялася стягувати її з ліжка, здалася. Проте, підвівшись, продовжувала понуро сидіти на голому матраці — простирадло Лариса висмикнула з-під неї, щоб віддати господині.

— А чого так темно?

— Погода зіпсувалася.

― Ми ж збиралися посидіти, — згадала Зоя.

— А ми й посиділи, — відповіла Лариса.

Зоя звела голову.

— Як! Без мене?! — вигукнула недовірливо.

— Ти не захотіла. Ми будили тебе — і я, і Надя…

Лариса, зібравши білизну, вийшла.

— А чого ж я не пам’ятаю?.. — з образою в голосі сама до себе мовила Зоя. — От бляха!.. Від Коляна, певно, заразилася…

Зоя штовхала Миколиного візка, а Микола тримав у обіймах здоровенну сумку. Дівчата всі по черзі через щоп’ять хвилин запитували, чи йому не важко. Сіялася мжичка. Усі були неговіркі й замкнуті в собі. Лише Надя намагалася внести пожвавлення в хід прощальної процесії. Вона поводилася так, ніби не було їхньої вранішньої розмови. Аж Зоя засумнівалася, чи часом ця словесна дуель їй не наснилася.

«По-дурному якось усе вийшло», — подумала Зоя, маючи на увазі те, що вона проспала все на світі.

Автобус уже стояв на місці відправки. Накрапав дощ. Зоя з Ларисою взялися вантажити речі. Потім усі четверо мовчки стояли під дрібним дощем, що грубшав і посилювався. Стали прощатися. Зоя незграбно обійняла Миколу й поцілувала в щоку. Від автобусних дверей повернулася й поцілувала в губи.

— Я напишу, — шепнула.

Автобус рушив. Припавши до шиби, дивилася на дві фігурки під мокрим небом, що швидко віддалялися.

Лариса помітила Зоїні сльози.

— Чого ти? — Обійняла її.

— Чогось мені шкода стало. — Зоя часто закліпала; сльозини бриніли на її віях, зривалися і, оминаючи лице, капали долу.

— Чогось чи когось?

—І когось теж.

— Кого ж тобі шкода? — допитувалася Лариса.

— Усіх, — відповіла Зоя.

Демони хоробрості й страху

Однак те, що хвилює мене, не вкладається у воєнні категорії. Над світом упродовж кількох років нависла явна, відчутна тінь Сатани, але навіть ті, на кого вона тоді лягла, нині, здається, забули про це.

Можливо, вони змогли вижити тільки тією мірою, якою змогли забути?..

Андре Мальро

― Я прийшов, — голосно повідомляю.

― Привіт! — Вигулькує з кухні Дайта.

Відставивши ув боки мокрі руки (стає схожа на пташку, котра збирається здійнятися в повітря), нахиляється до мене, щоб поцілувати.

— А снайпер наш де?

— Зостався в дворі з хлопцями погуляти. Дай, будь-ласка, шмату — колеса витерти.

Так, я сиджу на інвалідному візку. Якщо я досі про це ще не обмовився, то з тих самих причин, із яких не вказав, у що взутий або якого кольору на мені штани — нагоди не було. Хоч слід визнати, що в письменницькій роботі багато важать не тільки голова, а й сідниці (у голові може бути купа ідей та сюжетів, але якщо ваша дупа не відзначається посидючістю, лаврів ви на цій ниві не пожнете), а відтак і місце, на яке ця задниця примостилася, — від його комфортності безпосередньо залежить продуктивність письменницької праці. Щодо інвалідного візка, то він для писання текстів не менш придатний, ніж, приміром, крісло в стоматологічному кабінеті, але, скажу відверто, це не те сідалище, якому варто робити рекламу.

— Як ваші успіхи? — запитує Дайта.

— Влучили у все, що було.

― Ти дитину краще в шахи навчив би грати, — каже дружина, і в її словах мені чуються знайомі з дитинства інтонації. ― Було би більше користі.

Це слова з репертуару нашої бабусі. Чи то пак бабусі нашого Міки, яка за сумісництвом є моєю мамою. Дайті не притаманне моралізаторство. Гадаю, репліку вона запозичила, аби не видаватися бездіяльною на тлі інтенсивного нарощування домашнього мілітаризму.

— Здається, Андрій Вознесенський писав, що «зі всіх, хто стріляє, лише Амури безкорисливі», — відповідаю ухильно.

— Хтозна, — уже звичним своїм тоном каже Дайта. — Хтозна.

І вона права.

Особисто я Амурам довіряю не більше, ніж бородатим дядькам зі зброєю.

Ще минулого року ми з Мікою взяли собі моду ходити до тиру. Переважно стріляє Міка, я роблю лише по три постріли — для розминки і для прикладу. Тепер син стріляє без промахів, а спершу було без влучень.

— Я не знав, що треба одне око заплющувати, — пояснював пізніше свої минулі неуспіхи.

— Я ж тобі розказував і показував…

— Так, — підтверджує син. — Але я все одно не знав. Я думав, що більше бачиш — а два ока більше ж бачать, ніж одне, — то краще вціляєш.

— У логіці тобі не відмовиш.

Міка не починає уточнювати значення слова «логіка», як це робить зазвичай, коли в розмові з ним я використовую «дорослі» слова, а приймає сказане як похвалу й негайно ж повертає її мені у вигляді компліменту:

— І тобі не відмовиш.

Продовжує тему:

— А я бачив, коли одна дівчинка стріляла, то обидва ока заплющувала.

Я навіть бійців бачив, які стріляють із заплющеними очима.

— Дивна якась дівчинка, — зауважую. — Це тільки цілуються із заплющеними очима.

Міка невдоволено морщиться:

— Ну-у, тату!

Проте тут таки виявляє цікавість:

— А з одним заплющеним оком можна цілуватися?

— Навіть бажано, — кажу я. — Інакше недовго й жабу поцілувати. Чи ще яку страхолюдину. А стріляти із заплющеними очима просто небезпечно, можна ненавмисне в людину влучити.

Міка пильно дивиться на мене.

— У тирі чи на війні?

— За тир не знаю, а на війні не дозволено ненавмисно в людей стріляти.

— А навмисно?

— Навмисно — скільки завгодно.

— А в тебе навмисно чи не навмисно стріляли?

Шкребу щоку.

— Це добре запитання. Але річ у тому, що в мене на нього немає такої ж доброї відповіді.

— А погана відповідь у тебе є?

― Поганих відповідей у мене — ціла фабрика.

— У мене теж більше поганих відповідей, ніж хороших, — чесно зізнається Міка. — Тату, а чого бабуся не любить, коли я граюся автоматом чи пістолетом?

— У неї особиста неприязнь до зброї.

— Як це?

— Усі знають, що зброя — річ небезпечна. Але зазвичай це загальне знання, можна сказати, теоретичне. А бабуся знає про це з власного досвіду.

— Але ж вона не була на війні.

— На війні був її син. А це ще страшніше.

— Хай би була тебе не відпускала. Вона ж твоя мама, ти її слухаєшся…

Чи був я тоді достатньо слухняним сином, таким як Девід Рокфеллер? Не знаю. Але безсумнівно те, що моя мама — не мама Рокфеллера.

Девід Рокфеллер у мемуарах написав: «Безумовно, мама довго боялася заводити зі мною ту розмову. Але вона м’яко, проте впевнено висловила свої погляди: Сполучені Штати мають силою захистити наш шлях розвитку, тому придатні до військової служби чоловіки мають самі йти в армію добровольцями.

Не треба чекати мобілізації. Це — наш „обов’язок“. Я пам’ятаю, як вона м’яко, але палко промовила це слово. Я розгубився, і не тому, що вона змінила свої погляди на війну, а тому, що вона фактично наказувала мені ставати до боротьби і, ймовірно, загинути. Це мене засмутило, і маму, безперечно, теж. Я знав, що мама права і що я просто зволікав».

Місіс Еббі Рокфеллер була переконаною пацифісткою і (перед Перл Харбором) стійко вірила, що Сполучені Штати мають зберігати нейтралітет. Водночас була впевнена, що Гітлер та його союзники прямо загрожують Сполученим Штатам, і навіть більше: усім цінностям західного світу. Зі слів її особистого лікаря, на кожну перемогу нацистської військової машини — Австрія, Чехословаччина, Польща, Франція — мама Девіда Рокфеллера реагувала серйозними психосоматичними реакціями, дуже сильно нервувала, навіть хворіла фізично.

Щодо «серйозних психомоторних реакцій», то і в моєї мами їх — хоч греблю гати. Вона так само дуже сильно нервує й навіть без «навіть» хворіє фізично. Гадаю, моя мама — зворотний бік мами Девіда. Відмінність тільки в подразниках. І в тому, що одній довелося випровадити сина на війну, а другій — отримати сина з війни у вигляді «нерухомості» (такий це тоді мало вигляд; близько року я не міг самостійно навіть із боку на бік перевернутися). Наші мами поводяться так, як вони поводяться. І про нас їм ідеться чи про щось своє — вони однаково страждають. І навряд чи можливо щось змінити. Особисто я не бажав би опинитися ні на місці мами Девіда Рокфеллера, ні, тим паче, на місці своєї мами.

Девід Рокфеллер записався добровольцем у рядові солдати, а звільнився з війська офіцером розвідки. Від війни в нього зосталося позитивне враження: «Люди мого покоління згадують про свою військову службу або як про добру, або як про погану. У мене була добра служба. Спершу я розгубився і злякався, але дуже швидко навчився пристосовуватися й використовувати свої знання та вміння на користь своїй країні. Я вважаю роки війни неоціненною школою. Саме тоді я вперше спробував робити те, чому присвятив решту життя. Зокрема, я зрозумів ціну налагодження контактів із впливовими людьми — це давало змогу досягти конкретних результатів. Саме тоді я започаткував мережу знайомств, яку розвиватиму все життя».

Може, у мільярдерів з усім так? Навіть війна для них — не війна, а аристократичний клуб за бізнесовими інтересами, де вони обмінюються візитками. І Девід Рокфеллер, і Курт Воннегут мали причетність до розвідки, але якщо зважити на їхній особистий досвід, то таке враження, ніби вони побували не на одній війні, а на двох різних. Утім, Девід свідомий того, що є й інші, яким випала погана служба.

На жаль, мені не пощастило зазнайомитися на війні з кимсь, хто згодився б мені в мирному житті. Ще гіршою є справа із набутим досвідом: і задіяти немає до чого, і збутися немає як. Мало того: з часом цей досвід починає тебе переслідувати. А ти не знаєш, як дати йому раду. Не знаєш, як дати раду собі. Ти готовий піти й здатися до найближчого дурдому, але знаєш: там на тебе не чекають. Там не готові тобою опікуватися.

Перше відчуття після повернення з Афганістану: на мене тут не чекали. У ташкентському шпиталі, у нейрохірургічному відділенні, де майже всі лежачі й всі тяжкі, не було жодної санітарки. Усе робилося силами матерів, яких викликали до тяжкопоранених бійців, і тих, які вже трохи оклигали. Про те, як мене переправляли голого, під одним простирадлом, із Ташкента до Львова, можна написати окрему книгу. Півроку я чекав від собезу інвалідного візка. І все, все (!), що було зі мною далі, аж досі, свідчить: мене з цієї війни не чекали.

Ну й прапор вам у руки! Червоний радянський прапор.

І тим, хто нас звідти не чекав, і тим, хто нас туди спровадив. Тим паче, що двоїстості тут не спостерігається. Патріотично налаштовані можуть узяти державний — синьо-жовтий.

Щодо воєнного досвіду… Звісно, якщо є певні (ефективні) напрацювання на якомусь одному поприщі, то їх неминуче кортить застосувати і до будь-якого іншого поля діяльності. Щоб дарма не припадали порохом. Особливо, якщо це приватний досвід. Хоча, як на мене, комплекс воєнної науки позначений дуалізмом. Проглядається певна розбіжність між теорією і практикою війни. Спільною для них є лише непридатність для мирного повсякдення. Утім, із кримінальної хроніки нам відомі спроби використання в мирному житті практичних воєнних навичок. А з літератури знаємо людей (авторів), які наполегливо пропонують глобально залучати воєнну науку в усі сфери буття та побуту. Є, є такі популяризатори.

Наприклад, Роберт Грій — політтехнолог і радник Демократичної партії США, а за сумісництвом — «культовий американський письменник».

У книзі «33 стратегії війни» цей талановитий раціоналізатор написав: «Стратегії, що приносять успіх у війні, чи то допустимі, чи недопустимі, ґрунтуються на психології людини — завжди актуальній, що не змінюється в часі, а найбільші воєнні поразки надзвичайно повчальні як свідчення людської дурості й обмеженості, які можуть виявлятися в будь-якій царині. Стратегічний ідеал війни — найвищою мірою раціональні та емоційні дії, спрямовані на безкровну перемогу з мінімальними втратами, — має незліченне число застосувань в усіх сферах і безумовно актуальний для наших щоденних боїв і баталій».

Може, це про Девіда Рокфеллера? Навряд чи про Курта Воннегута. І, безперечно, не про мене.

Які можуть бути стратегії в гарматного м’яса?

У рядового солдата є лише одна стратегія — вижити. Замочити всіх і вижити.

Зачищаємо ділянку в горах. Якийсь мужик нам трапився. Без зброї, лише з сокирою. Допитали; каже, що по дрова вийшов.

— Застрелити його нахрен.

— За що?

— А якого хрена він тут лазить?

І вся відповідь.

І це при тому, що чоловік той — у себе вдома, в своїй країні…

Замполіт заступився.

А тепер, Роберте, уяви, що ти вийшов до крамниці по гамбургер і потрапив на очі своїм конкурентам-письменникам, які взяли на озброєння наші нехитрі стратегії, а ось замполіта нашого з собою не взяли… Начувайся, Роберте, начувайся!

Зрештою, Роберта Гріна можна зрозуміти — він «упарює» ідеї, такий у нього бізнес. Можна зрозуміти вчорашніх солдатів, які на хвилі героїчного минулого (в якому вони себе загубили) або від безвиході повоєнного часу (в якому вони себе не знайшли) намагаються заробляти мирний хліб військовими спеціальностями — така їхня доля. Про тих, хто не вилазить із постстресових станів, промовчу — вони за себе не відповідають. Непросто зрозуміти Андре Мальро, котрий у своїх «Антимемуарах» написав таке: «Героїчні бійці, які збулися разом із військовою формою всього, що них було, командири ударних загонів, які знову стали бакалійниками і власниками бістро, після Першої світової війни зустрічалися не так уже й рідко. Чи не тому, що хоробрість приходила до них начебто збоку? Хоробрість варта того, чого варта людина, за умови, що не забувають про те, чого вона їй варта; готовність пожертвувати собою ніколи не буває ницою. Усі ці люди виявилися позбавленими всього того досвіду, який принесла смерть, що їх оточувала, але також і досвіду, котрий подарувало би їм життя…». А як інакше мало бути? Найбільш природно й адекватно, коли солдат разом із військовим мундиром знімає й вішає (назовсім чи до якоїсь наступної кампанії) свій воєнний досвід і навіть ту ж таки хоробрість. Але такий перебіг подій Мальро чомусь не влаштовує. Очевидно, що стан війни (а отже, і досвід смерті) він ставить вище від стану миру (досвіду життя). Це суттєво, оскільки йдеться не лише про особисті вподобання Мальро, а про позицію, характерну для багатьох інтелектуалів. Гадаю, це комплекс «ботаніків». Єдина їхня можливість — стати в ряд крутих хлопців. Із цих позицій нарікання на те, що ветерани зреклися досвіду смерті, ще піддаються поясненню. Важко збагнути, чому мосьє Андре відмовляв їм у досвіді життя, чому він вважав їх утраченими для миру? Чого — яких дій, якої поведінки — домагався від них? Що змушує його повертатися до цієї теми: «Герої війни ставали буржуа, і мир робив непотрібною їхню фізичну відвагу, розсіював друзів, повертав їх дружинам і дітям; на зміну безвідповідальності солдата приходили обов’язки перед суспільством. Життя вкривало цих людей, які вижили, так само, як земля вкривала покійників». Адже і сам він після закінчення війни не продовжував партизанити, а подався в політику. У цьому сенсі міністр культури нічим не відрізняється від бакалійника.

Яке страшне порівняння: «Життя вкривало цих людей, які вижили, так само, як земля вкривала покійників». Можна зрозуміти, чому Мальро така дорога безвідповідальність солдата й такі принизливо-обтяжливі обов’язки перед суспільством. Але з якого добра-дива він узяв і отак запросто всіх цих людей поховав? Поставив на них хрест!.. За його логікою — істинне буття можливе лише на війні, ніби тільки там людина розкривається по-справжньому… А життя — це смерть.

Доведеться перевірити цю алогічну теорію на своїх побратимах. Телефоную до Юрка. Юрко мав поранення, ходить на милицях. Із першою групою все життя працює на заправці. Як Вася Алібабаєвич із фільму «Джентльмени удачі», який розбавляв бензин ослиною сечею. Осли в нас не водяться. Не знаю, може, Юрко сам у той бензин пісяє. Ніхто його за цією справою не впіймав. Хоча вигляд хати, яку він забабахав у Царському Селі, підказує, що на звичайні аналізи такий палац не зведеш.

— Юрку, що б ти сказав, якби почув від мене, що війна для людини, як небо для польоту птаха, і тільки там він може вільно розпросторити свої крила. А мир — це коли вимушено доводиться покидати простір і свободу неба, й повертатися до клітки. А клітка — мов труна, що символізує смерть.

— Пішов ти нахер!

Вичерпна відповідь.

Ознайомлюю Юрка зі змістом і логікою міркувань Андре Мальро.

— Пішов він нахер!

Починаю пояснювати, що не так усе просто. Дуже різні люди в різних місцях і в різний час висловлювали схожі думки. Наприклад, Євгеній Євтушенко у «Шести-десантнику» цитує слова Межирова, котрий сказав буквально таке: «Усі поети мого покоління, навіть ті, які вижили, були вбиті на війні». Де Фолкнер, де Мальро і де Межиров?.. На це не можна не зважати.

— Пішли вони всі нахер!

— Усім місця не вистачить. — Заколупав він уже своєю безальтернативністю. — Придумай щось оригінальніше.

— Нічого, нехай трохи потісняться. Та й хер там не гороб’ячий.

Із Юрком усе ясно. Можна обривати зв’язок.

— Будуть діставати, відсилай усіх тих поців до мене, — каже Юрко (у формі вибачення) на прощання. — Я їх переконаю в протилежному.

— Ти мене переконай, — кажу в трубку й вибиваюся.

Я надто довго сиджу над цим романом. Так довго, що за час писання декотрі свої переконання встиг поміняти на протилежні. Я не згоден із вищеназваними достойниками. Не згодний у принципі. Хоча спочатку це твердження видалося мені небезпідставним.

Продовжувати телефонне опитування не хочеться. Вважатимемо, що експеримент не вдався. Мені не залишається нічого іншого, як утішити себе (або ж опечалитися) думкою, яку висловив Еміль Чоран: «Будь-яке життя — це історія нищівного падіння. Якщо біографії так захоплюють, то це тому, що герої, так само, як і боягузи, вимушені вдосконалюватися в мистецтві зазнавання поразок».

— То ти так і не відмовився від ідеї назвати роман «Поразка»?

Це непомітно підкралася Дайта.

Щоб трохи її подражнити, я замість відповіді знову виволікаю з рукава цитату з Чорана: «Кожна перемога тією чи тією мірою є брехнею. Вона лише поверхово зачіпає нас, натомість поразка, хоч би якою дріб’язковою вона була, уражає в саме нутро, де вона постарається зробити все, аби ми про неї не забули, позаяк у будь-якій ситуації ми можемо сподіватися на її товариство».

— Дякую, мене таке товариство не влаштовує, — рішуче заявляє Дайта.

— Це тому, що ти не виробляєш у собі оперативно-філософського мислення.

— Навіщо мені філософське мислення? У філософських розмовах, які вів Сократ, гідно протистояти йому могла тільки його дружина, котра взагалі не визнавала жодної філософії.

— Це ж котра? Мірто чи Ксантипа?

— Думаю, що обидві, — без вагання відповідає Дайта.

— Може, вони й Сократа не визнавали? І це таких жінок ти береш за взірець?! — скрушно дорікаю. — Жінка повинна всіляко підтримувати чоловіка, а не протистояти йому.

― Щоб підтримувати чоловіка, жінці не потрібне філософське мислення, — резонно зауважує Дайта.

Квапливо погоджуюся. Отак завжди: скажеш щось, не подумавши, а потім не знаєш, як вирулити із ситуації, яку сам спровокував. Можна подумати, я тільки про те й мрію, щоб жити в одній хаті із Сократом у спідниці. Навіть жартома не варто дорікати жінці. Надто — жартома.

― Шкода, що Платон не записав жодного Сократового діалогу з дружиною, — висловлюю щирий жаль.

Подумки повертаюся до Андре Мальро. Може, в ньому говорить синдром переможця? Дайта перехоплює цей сигнал. Цікавиться:

—І чим же визначається синдром переможця?

— Короткою пам’яттю.

Американець Корі Робін написав: «На відміну від тих, хто програли, чия поразка слугує їм постійним нагадуванням про їхню невинагороджену жертву, принесену в боротьбі, переможці страждають на забудькуватість. Забувши про тяготи і битви, вони тужать за її громом. Ми почувалися живішими, волають вони, ніж зараз, в обіймах комфорту».

Дайта робить замислене лице.

— Це сучасний американець?

— Так. Книжка називається «Страх. Історія політичної ідеї».

— Мені здається, сучасні американці надто відірвані від решти світу, аби робити такі узагальнення.

— А мені думка Корі Робіна сподобалася.

Ось як він її розвинув: «Хоча переможці нарікають на гальмування після перемоги, істинне джерело їхнього невдоволення — розчарування. Перемога змушує переможців побачити, що добро, за яке вони билися, виявляється заплямленим і тьмяним, що земля обітована здалеку видається кращою, ніж зблизька. Можливо, саме тому Господь не дозволив Мойсееві зійти з гори Нево: якби він увійшов у Ханаан, там би його, могло статися, чекало розчарування. А так і переможець, і переможений приводять до єдності в розумінні єдиного — ми билися за порожнечу…».

― Тоді вже назви роман — «Між перемогою й поразкою», — радить Дайта.

— Непогана ідея, — хвалю її й веду далі: — Пам’ятаєш фільм «Біле сонце пустелі»? Солдатика, Петруху…

— Гюльчатай, відкрий личко?..

— Так-так. — Активно киваю. — Для чоловіка війна приваблива, як незнайома жінка. Принаймні, з жінкою в нього асоціюється зовнішній образ війни. У всьому, що стосується війни, чоловік виявляє себе, м’яко кажучи, не цілком зрілим він поводиться, як пацан. Його уява малює всі можливі жіночі зваби війни. Проте чоловік не тільки дає волю фантазії, він прагне пізнати війну… «Гюльчатай, відкрий личко». І якогось разу це трапляється. Паранджа піднімається… а під нею — здоровенний бородатий дядько, який відбирає в невдатного солдатика гвинтівку й прохромлює сараку його ж багнетом.

— Отже, правда, що у війни не жіноче обличчя? — пожвавлюється Дайта, ніби їй вдалося відвести від себе підозру в потуранні космічному злу.

— Так, — кажу, — але це виявляється лише після того, як ти залізеш їй під спідницю.

Дайта здивована.

— До чого тут спідниця? Ти ж говорив про паранджу. Наскільки мені відомо, це не одне й те саме. Мені здається, така підміна понять не є коректною.

Жодна із жінок, котрим я спочатку зазирав у лице, а потім залазив під спідницю, не звинуватила мене в некоректності. Радше навпаки: якщо ти вже зазирнув під паранджу (образно кажучи) і хочеш зоставатися коректним, то лізь під спідницю (в прямому сенсі). Суджу із власного досвіду. (Доречне уточнення: наразі йдеться суто про жінок. Жодних відсилань до війни.) Хоча навряд чи Дайта прийме мій аргумент як переконливий.

— Як говорив Андре Жід, щоб знищити війну, недостатньо її викривати. Тому, хоч із якого боку її заголюй — чи це буде обличчя, чи яка інша популярна частина тіла, — ні до чого доброго це не призведе. Усі ці «відкриття» — лише попутні вияви зазнаних моральних травм. Потрібно, щоб чоловіки перестали хотіти війни, як ніхто не хоче старої діви. А поки вони тягнуться до неї, як до молодої безсоромної курви… Обзивають її, зневажають, але тягнуться…

Дайта перебиває мене:

― Якби я була феміністкою, мені твої порівняння не сподобалися б. Вони мені й тепер не подобаються, але якби я була феміністкою, я обурилася б…

― І оголосила б мені війну, — завершую я. — Чи не так?

Дайта робить замислений вигляд, ніби радиться з собою, уявляючи, що вона робила б, будучи феміністкою. Крутить головою.

― Я не стала б так далеко заходити в своїх фантазіях.

Мене це тішить. Вдоволено киваю.

― А тепер запитай мене, чи готовий я до війни?

― Ти готовий до війни з феміністками? — луною відгукується Дайта.

— У тім бо й річ, що ні. — Безпомічно розводжу руками. — Ні з феміністками, ні з кимось іншим.

— Чого ж тоді зариваєшся?

— А це — добре запитання, — кажу я й замовкаю.

Дайта не зводить із мене очей.

— Я знаю, про що ти думаєш. Ти шукаєш відповідну цитату.

Здіймаю догори руки, ніби здаюся в полон.

— Справді, чого я зариваюся? — повторюю запитання. — інша річ, якби я думав, як один із слуг Авфідія, котрий у шекспірівському «Коріолані» сказав таке: «Як на мене, війна — краще; вона — ясний день, а мир — це ніч. Війна живить, веселить, наповнена чутками й вигадками. А мир — ніби сон чи параліч: нудьга, порожнеча, глухота і в’ялість. У мирний час побічних дітей більше родиться, ніж на війні людей гине». Але ж я так не думаю! Та й Шекспір після Другої світової такого вже не напнув би. Хоча тепер трапляються розумники, які кажуть, шр за один рік в Україні на дорогах у детепе гине більше людей, ніж за всі роки Радянський Союз утратив на Афганській війні… Тільки річ у тому, що на дорогах гинуть, бо порушують правила дорожнього руху, а на війні тому, що дотримуються правил війни. Не можна порівнювати статистику нещасних випадків зі статистикою втрат, закладеною заздалегідь…

Перериваюсь. Щось я розбалакався.

― Я на твоєму боці, — каже Дайта. — Але ти так і не відповів. Не знайшов потрібної цитати?

Міряю Дайту задумливим поглядом.

— Зазвичай люди (не тільки сильні, а й слабкі) поводяться так, що провокують агресію, до якої не готові. Це відповідь на твою репліку щодо цитати. А щодо відповіді, то, як висловився критикований мною Роберт Грін: «Проблема полягає в тому, що нас усіляко готують до миру, і, як наслідок і ми абсолютно не готові до того, з чим доводиться стикатися в реальності, — до війни».

Цього разу він, здається, правий.

Однак точніше цю проблему сформулював італійський письменник Алессандро Барікко. Навряд чи цей сеньйор зачитувався в дитинстві тільки книжками про війну, якими забивав собі голову я. Швидше за все, ми псували себе (або ж удосконалювали) різним чтивом. Упевнено можна сказати лише про те, що і в зрілому віці він не втратив інтересу до книжок про війну. І не тільки почитує. Наприклад, Барікко, який так добряче підправив «Іліаду». Гомер йому суддя. А нас це не повинно бентежити. Алессандро дуже тонкий письменник, усі його висловлювання про війну (в післямові) місткі й надзвичайно точні. Так ось: «„Іліаду“ необхідно читати в потрібний момент. І якщо, як це довелося мені, „переписувати“ її, то вчасно: під час війни. Хоча мені, як і раніше, здається, що слово „війна“ не пасує для визначення подій, що відбуваються в світі (на мій погляд, це просто зручне слово): ми, безумовно, живемо в такий час, коли вияви варварства, тисячоліттями пов’язаного з воєнними діями, стали частиною нашого повсякденного життя».

Варварство — ось як це називається.

До нашої розмови долучається Міка:

— Бабуся каже, що той, хто вигадав війну, буде горіти в пеклі, — каже він.

Мені пригадалася дзенська притча.

Воїн, який звався Нобусіге, прийшов до Хакуїна й запитав його, чи є насправді рай та пекло.

— Хто ти? — запитав Хакуїн.

— Самурай, — відповів воїн.

— Оце ти самурай? — вигукнув Хакуїн. — Який же правитель міг узяти тебе охоронцем? У тебе обличчя жебрака.

Нобусіге так розсердився, що став добувати з піхов меча. Хакуїн продовжував:

― То в тебе і меч є? Напевно, такий тупий, що ним ти мені й голови не зітнеш.

Коли ж Нобусіге оголив меч, Хакуїн зауважив:

― Ось так відчиняються двері пекла.

Ці слова відкрили самураєві вчення майстра. Заховавши меча, він поклонився.

― А так відчиняються двері раю, — сказав Хакуїн.

Наша бабуся, як завжди, права.

— Ходіть обідати, — кличе Дайта.

Доведеться мені на час обіду укласти перемир’я зі своїм романом.

Швидко впорюємося з борщем. Міка, який у всьому прагне тримати першість, постійно звіряється з моєю тарілкою. Дайта подає молоду картоплю, заправлену шкварками (свіжиною), часником і кропом.

— Тату, може, тобі бойових сто грамів налити? — пропонує Дайта.

— Наливай, — з готовністю відгукується Міка.

— Ти що — тато? Діти спиртного не п’ють.

— Не п’ють, — погоджується Міка. — Але в нашому класі є хлопчик, його звуть Боб, ага, точно, Боб Чикушка, то він теж не п’є… Тільки, якщо він буває там, де п’ють горілку, ну, в гостях там чи вдома, то йому наливають, як усім. Таке в нього правило, щоб справедливо було. А він зливає всю ту горілку до такої великої бочки на колесах, забув, як вона називається. А коли він, ну, той хлопчик, виросте, то вип’є…

— Я також багато чого корисного в школі навчився, — кажу, дивлячись на світло крізь прозорість наповненого келишка. — Школу недурний чоловік вигадав.

Міка кривиться.

— Краще б він вигадав скейт на повітряній подушці або штани з телевізором.

— Дивись, аби тобі броньованих штанів не довелося замовляти, — попереджаю.

Міка кидає на мене швидкий погляд, щоб уточнити рівень серйозності загрози. Хоча йому ще не доводилося отримувати від тата з мамою по дупі, проте очевидно, що в нього немає певності щодо власної недоторканності. Що означає жити в країні, де стабільністю відзначаються лише негативні чинники.

— Хто ж це такий? — дивується Дайта; вона зазвичай у курсі всіх шкільних новин. — Як, ти кажеш, його звуть — твого однокласника?

— Гмм… У-у-у… А, згадав! Його звуть — Робі. Точно, Робі Чокнутий.

— Що ти вигадуєш?! Ще один письменник знайшовся. Як дам зараз по броньованих штанах!

Міка вдоволено регоче.

— У них там такі екземпляри є, що я не здивувалася б, якби це виявилося правдою, — пояснює Дайта причину своєї легковірності.

— Які екземпляри? — зацікавлюється Міка. — Про кого це ти?

— Сиди спокійно та їж, — сварить його Дайта. — І не втручайся в розмови дорослих.

— Добре, я тільки тост скажу.

— Кажи вже, кажи, — підганяю я його, — а то мені рука затерпне.

― Тост! — каже Міка і прямо таки знемагає від наступного нападу реготу.

Це в нього жарт такий. Улюблений. Багаторазового використання. Перевірений на всіх наших гостях.

Я випиваю. Нахромлюю шкварку. Підношу виделку до рота.

― Сартр, — кажу, ніби в мікрофон.

— Що?! — не зрозуміла Дайта; мабуть, подумала, що я висловив якусь заувагу стосовно страв.

— Сартр, ось хто дає гідну відсіч мудруванням Мальро, — роз’яснюю, потрясаючи виделкою зі шкваркою. — Що означає впору випити!

Нарешті підчіплюю шкварку зубами. Й одразу ж устаю з-за столу. Цебто відкочуюся.

— Ти куди? — зупиняє мене Дайта. — Картопля вистигне!

— Мушу тобі це прочитати.

— Невже твій Сартр не може зачекати?

Вагаюся. Пара здіймається над мискою з картоплею, спокусливо лоскоче ніздрі. Продовжую жувати шкварку. Все ще вагаюся.

Андре Мальро цитує якогось старого японця, котрий сказав йому: «Якщо твій друг пронизаний стрілою, не займайся лучником, а вирви стрілу». Либонь, француз сприйняв ці слова як велику мудрість. Бачити мудрість там, де її немає, — це окремий талант. Для інтелектуалів характерне поклоніння перед екзотикою. Утім, не будемо узагальнювати. Єдине: якщо вже з вашим другом таке трапилося, займіться лучником, поки він не обтикав його (а заразом і вас) стрілами, уподібнивши до їжачка.

Ну що ж, щодо лучника та стріл з’ясували. Тепер залишилося накласти цю трафаретну мудрість на нашу ситуацію з Сартром та картоплею.

— Я принесу, — приходить на допомогу Міка.

У «Щоденниках дивної війни» Сартр зафіксував: «По суті, війна не може нічому служити, оскільки вона є чистою руйнацією. Це винятковий і своєрідний досвід, що замикається на самому собі. Для прикладу, воїнська мужність — мужність обмежена — не може бути знаком моєї мужності в мирний час (наприклад, на пожежі, загалом кажучи: там, де ти один). Узагалі, на мій погляд, буття-на-війні є, судячи з усього, якимсь другим життям, яке мені дається в іншому світі і яке варто пережити цілком і повністю поза всякими стосунками з іншим життям (головним)».

Вважатимемо, що карта Мальро бита картою Сартра. Щодо останнього, то цей синоптик (служив військовим метеорологом) також мастак напускати туману. Одне життя, друге життя, третє… Ніби це сучасна комп’ютерна гра.

Життя в нас одне, друже Сартре. І не треба бути філософом…

А може, навпаки? Треба бути філософом. Завжди треба бути філософом…

Людське життя не має абсолютної цінності. Лише умовну. Як і все інше.

Поміркуйте самі: «Найстрашніше на війні — це не снаряди й не бомби, до всього цього можна звикнути; найстрашніше — це бездіяльність, невизначеність і відсутність безпосередньої мети. Значно страшніше сидіти в ущелині у відкритому полі під бомбуванням, аніж іти в атаку. Хоча в ущелині шансів на смерть значно менше, ніж під час атаки. Але в атаці — мета й завдання, а в ущелині тільки бомби рахуєш: влучить чи ні». Це Віктор Некрасов, автор «В окопах Сталінграда». Або в іншому місці: «Настрій собачий… Хоч би німці десь з’явилися. А то ні німців, ні війни, а так, якась занудна тягомотина».

(Отже: самоцінність життя не має прямого зв’язку із його самозбереженням).

І для мене не було нічого гіршого, як відсиджуватися в бригаді.

Ось і зараз маю відчуття, ніби я замість того, щоб іти в атаку, відсиджуюся в ущелині. А якщо уточнити, що ущелина ця має всі ознаки статевої щілини, то взагалі якась повна Караганда.

— Усе було дуже смачно.

Суттєва заувага: ніщо не може нам завадити поїсти з апетитом.

Так! Я ситий, я повен сил. Мене дістали власне занудство і вся ця безконечна тягомотина, якій я усіма способами сприяю. Де німці?! Де війна?! Де цей роман?! Я його зараз порву!..

— Ти недобре почуваєшся? — запитує Дайта.

— Ні, дякую, все гаразд, — відповідаю.

— У тебе такий вигляд, ніби ти на мене сердишся, — каже Міка.

Обіймаю сина.

— Вибач. Просто я задумався.

— Я ж нічого поганого не зробив, правда?

— Ти — молодець.

—І ти — молодець. — Міка міцно стискає мою шию. — Я за тобою скучив.

У моїй довідці про поранення написано, що отримав я його, перебуваючи в спецвідрядженні. Так це тоді називалося. І тепер, поки я пишу, поки думаю про цей роман, про війну, я для свого сина відсутній — перебуваю в спецвідрядженні. Навіть коли ми обідаємо за одним столом. Відсторонений, відчужений, чому я не спитаю себе: «А воно того варте?».

— Ти чай будеш біля комп’ютера пити? — запитує Дайта.

Я киваю.

— А я біля телевізора, — подає голос Міка.

Живемо ми не тільки один для одного, не тільки для себе, а й іще для чогось. Саме цей, третій, пункт спонукає мене займатися тим, чим я займаюся. Проблема в тому, що письменницька робота — надомна. Її неможливо зоставити за порогом. Тому моя родина в курсі, коли персонажі мого роману (роман завжди один — той, що в роботі) хворіють, коли сваряться, а коли на все забили…

— Тату, тут кіно про війну йде, — озивається Міка з сусідньої кімнати. — Будеш дивитися?

— Якщо ти не проти, я трохи попрацюю.

— Звук, будь ласка, притиш, — просить Дайта.

— До-о-обре, — поблажливо відповідає нам обом.

Приходить Дайта з горням.

— Щось мені кави захотілося. Посиджу біля тебе дві хвилини.

— Посидь. Кажуть, якщо довго сидіти на березі річки, можна дочекатися, що по ній попливуть трупи твоїх ворогів.

Дайта морщиться. Вона присіла кави випити, а я їй про трупи ворогів.

— Це ти про що? Про війну?

— Про мудрість. А щодо війни Мао Цзедун таке казав: «Ми — за знищення війни, нам війна не потрібна, але знищити війну можна тільки через війну. Якщо хочеш, щоб гвинтівок не було, — берись за гвинтівку». А ще він сказав, що гвинтівка народжує владу.

— Це також мудрість?

— Тільки для хунвейбінів.

— А я все чую, — подає голос Міка.

— Негарно підслуховувати китайські розмови дорослих, — докоряю йому.

— Ти сказав за гвинтівки, а мені пригадався Дімаров, як їх «озброєних» цеглинами погнали в атаку. Те, про що він розповідає, мені в голові не вкладається, — каже Дайта; вона відвела руку з горням і дивиться на нього, ніби чекає, що з посудини з’явиться якийсь Хотабич і роз’яснить, чому в цьому загалом прекрасному світі трапляються такі страшні речі.

— У фільмі Микити Михалкова «Цитадель» є подібний епізод, тільки масштабніший: на штурм цитаделі женуть тисячі людей тільки з палицями. Цей абсурд навіть обґрунтований якимись недолугими розмислами, вкладеними в уста Сталіна. Цебто таким випадкам дається раціональне й логічне пояснення, а відтак — і виправдання. Що, як на мене тільки посилює всю цю нісенітність… Михалков спробував зробити інакший фільм про ту війну, навіть порушив деякі непопулярні теми. У другому фільмі його трилогії військові під час відступу підривають міст разом із колоною біженців. Звісно, тралилося це випадково. Очевидне бажання режисера показати весь жах війни, але замість того, щоб сказати, що якби не система (що знала лише шлях репресій), цей жах міг би й не бути таким тотальним і неминучим, він напирає на людський фактор… Коротше, замахнувся Михалков на Шекспіра, а вийшло, як у тій пісеньці про міліцію: «Если где-то, кое-кто у нас порой…»

— А я люблю фільми Михалкова, — каже Дайта і проводить пальцем по облямівці на горнятку. — «Сибірського цирульника» я дивилася стільки разів, що диск мало до дірок не протерся.

Киваю у такт її слів. Мені відомі естетичні вподобання Дайти. Це не замах на чужих кумирів. Наразі Михалков мене цікавить лише в світлі теми, яку розробляю. Мені також подобається переважна більшість його картин. Я ж не про художні чесноти веду мову, а про інтерпретацію історичних подій на догоду імперській ідеології. Продовжую безпристрасним, але в’їдливим тоном лектора:

― У зв’язку з цим випадково підірваним мостом мені пригадалася книга Федора Пігідо-Правобережного «Велика Вітчизняна війна», у якій опріч усього іншого розповідається про знищення Дніпрогесу…

— Тих його фільмів, про які ти говориш, я ще не дивилася. — Дайта зазирає в чашку. — Якась кава недобра. Чи то слабка, чи то засолодка… Ніякого задоволення. — Вона зводиться. — Не люблю я про війну. Я люблю про кохання. — Цілує мене в щоку. — Тримай оборону. А я відповзаю в тил. Коли що — викликай на підмогу.

Мені не оборону тримати, мені треба в наступ іти.

Он Роберт Грін до мобілізації закликав: «Візьміть на замітку: ваша мета — перемога, а не справедливість і безпристрасність. Зверніться до риторики воєнного часу, її приклади допоможуть вам підняти ставки й пробудити бойовий дух».

Ну, що ж, звернемося до риторики воєнного часу, почитаємо Пігідо-Правобережного.

«Про планове висадження в повітря Дніпровської греблі нікого не було попереджено ні на самій греблі, по якій в тому часі рухалися військові транспорти й військо, що відходили на лівий берег Дніпра, ні населення й установи міста Запоріжжя — кілометрів 10–12 від гідроелектростанції вниз за течією Дніпра. Так само не було попереджено військові частини, розташовані вниз від Запоріжжя в дніпровських плавнях, хоч телефонічне сполучення тоді на Лівобережжі функціонувало нормально. По обіді 17 серпня 1941 року вибухнула Дніпровська гребля. Військові транспорти й люди, що рухалися греблею, звичайно, загинули. Майже тридцятиметрова лавина води покотилася Дніпровською заплавою, заливаючи все на своєму шляху. Всю нижню частину Запоріжжя з величезними запасами різних товарів, військових матеріалів і десятками тисяч тонн харчових продуктів та іншого за якусь годину було знесено. Десятки суден разом із судновими командами загинули в тому жахливому потоці. По Дніпровських плавнях на десятки кілометрів до Нікополя й далі на позиціях стояли військові частини. Величезний потік налетів несподівано. Загинула велика сила червоноармійців і офіцерів із артилерією та військовим спорядженням. Розповідали, що загинуло в плавнях тоді десь коло 20 000 червоноармійців. Цілком зрозуміло, що перевірити кількість загиблих неможливо. Отже, називаю цю цифру із застереженням. Окрім війська, загинули в плавнях десятки тисяч голів худоби та багато людей, які там були на роботі».

Такою риторикою бойового духу не піднімеш.

Цікаво, що на це Роберт Грін сказав би? Чи цього пана (сер!) також водою змило?

Відкидаю голову назад і заплющую очі.

«Розмірковувати про життя перед лицем смерті означає, безперечно, ще більше поринати в безодню невідомості. Я не кажу про можливість бути вбитим, можливість, що всякому дає банальний шанс виявитися сміливцем; я кажу про смерть, яка рівноцінна всьому, могутнішому від людини: рівноцінна старінню й навіть перевтіленню нашої планети, чия заціпеніла нерухомість, як і її перетворення, навіть якщо воно є справою рук людських, невідворотно вселяє нам думку про смерть».

Це знову Андре Мальро з його «Антимемуарами».

Хтось сопе в мене над вухом.

— Ти чого кіно не дивишся? — запитую, не розкліплюючи очей.

— А як ти знаєш, що це я? — запитує Міка.

— Нюхом чую.

— А як я пахну?

— Ти пахнеш цукерками.

— А ти…

Міка тикається носом мені в плече й починає обнюхувати.

— А я пахну горілкою і часником.

— Це зсередини, — уточнює син. — А знадвору ти пахнеш одеколоном.

Цілую Міку в голову.

— Молодець. Вичерпна відповідь.

Тут таки настала черга запитань.

— Тату, тобі було страшно на війні?

«Страх завжди вважали ганебним на війні, він називався боягузтвом. Воєнне переборення страху людина досягала, вона чинила чудеса хоробрості, вона ставала героєм, — писав Микола Бердяєв. — Але це з більшими труднощами поширювалося на все інше життя, особливо життя духовне. Не можна доволі часто повторювати, що звільнення від страху є головним завданням людини. Досягнення безстрашності є вищим станом людини. Ідеться про досягнення, оскільки ніхто не може сказати, що йому страх зовсім невідомий».

— Авжеж. Ще й як!

—І що ти робив?

Знизую плечем.

— Боявся.

Я вже писав, що по-справжньому пізнав страх тільки тоді, коли повірив, що мене можуть вбити.

А ось Андре Мальро: «Я відповів Сент-Екзюпері, який запитав мене, що я думаю про мужність, що вона уявляється мені цікавим і навіть банальним наслідком почуття власної невразливості. І Сент-Екзюпері з певним подивом зі мною погодився».

І чого ж він так здивувався, цей Сент-Екзюпері?

Це нам би з нього подивуватися. Послухайте: «Минулого року я побував на мадридському фронті, і, на мій погляд, зіткнення зі справжньою війною дає більше, ніж книги, думаю, тільки від солдата можна дізнатися, що таке війна».

Навряд чи хтось у процесі читання книжки про війну насцяв від страху в штани, як це трапилося з Ґюнтером Ґрассом, який прийняв бойове хрещення, потрапивши під обстріл радянських «катюш». «Страх був незмінною частиною мого похідного спорядження, — поділився він спогадами в „Цибулині пам’яті“. — Відправившись учитися страху, я отримував від нього щоденні уроки. Пригнутися, ухилитися, зробитися непомітним — ці елементарні прийоми виживання доводилося виконувати без попередніх тренувань. Горе тому, хто вчився погано. Іноді допомагав зачатий хитрістю й випадком нащадок на ім’я „везіння“».

— А з тебе ніхто не сміявся?

«Коли ти не з боязких і людина стійка, це аж ніяк не означає, що ти не повинен уникати за змоги поразок та халеп, що тобі загрожують, і, відповідно, боятися, щоб вони тебе не заскочили, — розмірковував мудрагель Монтень. — Навпаки, всі чесні засоби, здатні нас уберегти від нещастя, не лише дозволені, а й заслуговують на похвалу. А щодо сили гарту, то вона виявляється здебільшого в тім, аби з незворушним спокоєм перетерплювати злигодні, на які немає ради. Ось чому жодні рухи чи випади зброєю в бою не здаються нам негожими, якщо вони допомагають відбити завдані нам удари».

— Вони ж не знали, що я боюся.

Монтень говорить радше про рефлекси. Перша реакція тіла чи думки не завжди керована. Або ж завжди некерована — мимовільна, якщо її не відпрацьовували зумисне. Наприклад, коли я тільки потрапив до Афганістану, першою реакцією на віддалені залпи гармат була думка: грім. А після повернення варто було зачути грім, як одразу ж думалося: гармати.

— Як це?

— Я не показував, що мені страшно.

— А-а.

Ернст Юнґер 10 жовтні 1943 року зробив у щоденнику («Випромінювання») запис: «Думка: незважаючи на те, що в цій другій війні я значною мірою оточений кулісами комфорту, я живу в більшій небезпеці, ніж під час битви при Сомме чи у Фландрії. Мені здається також, що серед сотні старих вояків навряд чи хтось витримає ці нові жахи, що наростають у міру переходу зі сфери героїзму в сферу демонічну».

І сам Юнґер, який у Першу світову отримав, здається чотирнадцять поранень (не рахуючи таких дрібниць, як рикошети та подряпини) і кілька орденів, уже не був тим героїчним воякою, яким ми його знаємо за книгою «У сталевих грозах». Ось запис 1942 року, зроблений на східному фронті: «Ми стрибнули в укриття й перечекали бій. Такі положення бачаться мені тепер напівкомічними, напівприкрими. Вік чи, радше, стан, у якому ці речі видаються привабливими, коли стараєшся перевершити самого себе, зосталися для мене в далекому минулому». Ернст Юнґер не прагнув поповнити кількості ні своїх поранень, ні нагород. Звичайно, не страх цьому причиною. А якщо й страх, то той, якого Юнґер уже не здатний відчувати. «Буває такий різновид страху, що заворожує, як незнана земля. Так, у ці миттєвості я відчував не боязнь, а піднесення й майже демонічну легкість; нападали на мене й несподівані приступи сміху, який нічим було вгамувати», — поділився відчуттями в своїй першій і, либонь, найвідомішій книзі — «У сталевих грозах». Такий страх для Юнґера тепер — розкіш. Оскільки «мислення і страх — одне одному не пара; почавши думати, необхідно передусім прогнати страх, інакше з’являться міражі й неправдиві умовиводи, — цей запис датовано 1947 роком — зі щоденника „Роки окупації“. — Фізична загроза видається тим страшніша, чим сильніше йде на спад вінець мислення — метафізичне бачення». Перед нами — мислитель та естет. Якось (Париж, 27 травня 1944 року): «Повітряні тривоги, нальоти. З даху „Рафаеля“ я двічі бачив, як у напрямку Сен-Жермен піднімалися потужні хмари вибухів, а ескадрильї на великій висоті віддалялися… Під час другого нальоту при заході сонця я тримав у руці бокал бургундського, в якому плавала полуниця. Місто зі своїми червоними баштами й куполами було огорнуте дивовижною пишнотою, подібно до чашечки квітки, для смертельного запліднення обліпленої комахами. Усе було спектаклем, дією сили як такої — утвердженої й піднесеної стражданням».

― Яка демонічна картина! — каже Дайта.

Вона підходить іззаду, нагнувшись, кладе підборіддя мені на плече й дивиться в монітор.

— Демони страху відпочивають, — погоджуюся.

Притуляюся щокою до її щоки. Вона обіймає мене за шию.

― Де тільки ті демони на нашу голову беруться? — зітхає Дайта.

— Наші демони — це ми.

— Що — і я? — Розмикає обійми.

— Ти — ангел, — заспокоюю дружину. — Підлий, будь ласка, квіточку.

Вказую у бік кактуса на підвіконні. Мені його подарували.

— У кактусі також є щось демонічне, — висловлює Дайта доволі провокаційне твердження.

— У раю таких, мабуть, не водиться, — доводиться й мені визнати.

— Які подарунки — такі й шанувальниці, — робить висновок Дайта й залишає мене, хоча це не схоже на відступ.

Отака вона — людська реальність. Безперервна гра тіней і світла.

Ми шукаємо причин своїх маленьких і великих, домашніх і вселенських воєн іззовні, натомість вони всередині нас. Жан-Поль Сартр підтвердить.

«Оскільки війна походить від людей і відбувається з людьми, вона є людською реальністю, — писав філософ. — У ній немає нічого від того, що звалюється на людей іззовні, на кшталт абсурдного смерчу. Навпаки, це організована внутрішня видозміна їхнього буття, — одна з можливостей буття людської реальності. Не варто переживати її, мов якесь бактерицидне захворювання, котрим я мучуся, не відповідаючи за нього, так само не варто хулити війну, розглядаючи її як результат злої волі окремих людей. Варто бачити в ній не зло, котре хтось мені чинить, а зло яке в мені сидить. Війна — це я».

Так, війна — це я!

А тепер усі хором повторюйте за мною: «Війна — це я».

Чи, може, хтось думає, що він непричетний?

— Війна — це я. Війна — це я…

— Що ти там бурмочеш? — запитує Дайта.

Зводжу на неї очі. Вона напоює водою кактуса, який є речовим доказом наявності в мене літературних шанувальниць. Я всміхаюся.

— У книжок і куль свої долі.

— Як і в людей, — каже Дайта.

— У книг і куль, — повторюю я.

Специфіка військових почестей

Засвойте і жахніться: моя істинна батьківщина — це ліжко, у якому спить моя жінка… Її дивовиж не тіло — єдиний прапор, під котрим я готовий іти в бій, а єдиний гімн, що здатний розчулити мене до сліз, — голос моєї коханої, її сміх, її плач, її зітхання, і до того ж (заткніть вуха та ніс) її гикавка, відрижка, гази і чмихання.

Маріо Варґас Льйоса

Михайло, не зупиняючись біля ліфта, де зібрався чималий гурт, пішов угору сходами. Здається, між четвертим і п’ятим поверхом йому трапилися дівчата, з вигляду школярки старших класів. Одна сиділа, залізши з ногами на підвіконня, друга стояла поруч. Ковзнув по них поглядом.

— Сигареткою не вгостиш? — кинула котрась йому в спину.

Він зупинився й озирнувся.

«А не зарано?» — намірився жартома взяти на кпини, але роздумав — дівчата видавалися цілком зрілими, кофтини аж тріщали на грудях.

— У мене без фільтра — «Прима», — мовив, ніби вибачаючись. — Звик в армії до міцних.

— Нічо, ми тут теж до всякого звикли, — озвалась дівчина з підвіконня (схоже, це вона його окликнула).

— Достатньо однієї на двох, — сказала та, яка стояла.

«Симпатичні», — оцінив дівчат Михайло.

Він спустився (три сходинки) на майданчик, поліз рукою до кишені. Витряс із коробки цигарку, подав так, щоб зручно було дістати кожній із них. Був певен: візьме та, що на підвіконні, одначе руку протягнула інша. Дістав запальничку.

— Нє, ми потім. — Покрутила головою дівчина й передала цигарку подрузі.

А та поцікавилася:

— Ти з армії давно прийшов?

— Майже два місяці, як демобілізувався.

Дівчина м’яко, не розминаючи, крутила в пальцях цигарку. Повернувшись, звісила обтягнуті джинсами ноги. Коротка стрижка відкривала красивий і якийсь беззахисний вигин шиї. У другої волосся було зібране у хвіст, але не на потилиці, як роблять це зазвичай, а на маківці. Вирішив постояти з ними, покурити. Знову видобув цигарки.

— А де служив? Далеко?

— В Афганістані.

— Ого! Та ти що! — дівчата, не стримуючись, висловили своє захоплення. — І як там? Розкажеш нам?

Ствердно кивнув. Так і не підчепивши цигарки, сховав пачку до кишені. Ступив на сходину. Із третьої озирнувся.

— Обов’язково. При нагоді якось.

Уже був поверхом вище, коли котрась гукнула (не певен, що розрізняє їхні голоси):

— Виходь увечері, ми тут часто сидимо.

Михайло так само ствердно кивнув, проте голосу у відповідь не подав.

Устромив ключ у замкову щілину, але двері піддалися, щойно він натиснув на ручку.

— Де був? — Зустріла його Ольга, братова дружина.

— По цигарки ходив, — відповів, переступаючи через мішок із картоплею; підлога при вході була заставлена різнокаліберними торбами. — А Петро де? Я думав, ви увечері приїдете.

Увійшов до кухні.

— У гараж машину погнав. — Ольга окинула Михайла оцінюючим оком, наче намагалася відгадати, чи дотримувався він напутніх інструкцій за час її відсутності. — Навіть якби ми на цілий рік на Марс полетіли, дівок сюди не приводь. Зрозумів? Я тобі вже казала…

— Я пам’ятаю, — відказав апатичним голосом.

Узяв зі столу яблуко, механічно потерши об рукав сорочки й надкусив. Хрумаючи яблуком, розгублено дивився у вікно, не зважаючи на словесний потік братової. Потім, повернувшись, спинив на ній усе ще відчужений погляд. Його брат Петро — здоровенний хлопака, а жінку собі взяв дрібну й кусючу.

— Не розумію, чому Петро тебе не б’є? — мовив замислено.

Ольга не здивувалася цьому запитанню. І не образилася, лише помітно збадьорилася. Відповіла задерикувато:

— Руки повідсихають!

Ольга не зла, просто вона сконструйована як жінка «наступального характеру». Якби її енергію та в мирних цілях — ціни б їй не було.

Михайло викинув недогризка у відро зі сміттям. Братова затоварювала холодильник сільськими гостинцями.

— Мішок із картоплею на лоджію винеси, — розпорядилася. — І огірки теж. І капусту, і яблука…

— Зараз, тільки в спортивне перевдягнуся.

Виконавши вказівки, Михайло підтер у коридорі та кухні підлогу.

— Щось іще? — запитав.

— Мати просила передати, щоб ти приїхав, — мовила Ольга і знову глипнула на Михайла, щоб перевірити його реакцію; продовжила скорботним тоном: — Вона про тебе без сліз говорити не може. Ображається вона на тебе…

Михайло спохмурнів.

— Приїду, — буркнув.

Повернувшись із армії, Михайло лише три дні побув удома з матір’ю, а потім утік до міста й сидить тут у братовій квартирі безвилазно.

― Може, в тебе з нервами що, то ти кажи. — Націлилася на нього гострим носиком, наче якась хижа пташка, що зібралася дзьобнути. — Знайдемо доктора — вилікують. Я знаю, з «афганцями» таке буває. У нас у селі є один, так само весною прийшов… То він узяв собі за звичну по ночах музику крутити. Якби ж то тихо сам для себе, то хай би собі слухав, а то ж врубить колонки на все село… За дня спить, а вночі сидить на веранді п’є самогон і слухає музику так, щоб усі чули. Почали йому люди щось казати — нуль на масу. Попробували силоміць — мордобій… Заявили в міліцію — забрали його до району, потримали кілька днів та й відпустили, а він далі за своє…

―І що тепер? — зацікавився Михайло.

— Що-що… Терплять люди.

— Ось йому й знайди доктора, а мені не треба.

— А що тобі треба? — Вперла в нього чорні зіниці.

— Спокою.

Ольга пирхнула, наче він викрив себе хтозна-якою несусвітньою забаганкою.

— Ну, голубе, на це не сподівайся.

Михайло зітхнув. Щодо спокою — він уже збагнув. Братова змінила тон на грайливо-іронічний. Таке враження, ніби вона намірилася розібрати його на запчастини й приміряє інструмент.

— Оксана теж, кажуть, очі за тобою видивилася.

Не діждавшись реакції, повідомила:

— Тобі лист прийшов.

Пантрувала за ним пильним зором.

Михайло прочитав зворотну адресу. Підпис — Корнелюк Ганна Олексіївна. Не зміг пригадати такої серед своїх знайомих.

— Це вона?

— Хто — вона? — здивовано подивився на Ольгу.

— Тільки не треба з мене дурну робити. Усе село гуде, що Оксана на тебе чекала чесно два роки, а ти її лісом побоку пустив — знайшов собі іншу…

— Нікого я не знайшов. — З важкою нехіттю відповів Михайло. — А Оксані я ще рік тому написав, щоб заміж виходила…

— За кого ж вона виходитиме, якщо на тебе сподівалася. Може, їй більше нікого й не треба… А ти що, розлюбив її?

— Можна й так сказати. — Михайло відвів погляд.

— Недобре це. — Ольга осудливо похитала головою. — А лист тоді від кого, якщо не від коханої?

Михайло здвигнув плечем. Розірвав конверт. Пробіг очима по чорнильних рядках.

— Це мати… одного хлопця, ми з ним разом у госпіталі лежали… У нього якісь проблеми з пільгами… Немає документів, які вказували б, що він отримав поранення в Афганістані… Вона просить, аби я посвідчив за нього…

― Ти лежав у госпіталі?! Що ти мелеш?! — Ольга підвищила голос. — Ти мене все одно не проведеш…

Михайло мовчки віддав їй листа. Братова вхопила його і жмакаючи від нетерпіння, взялася читати. Процес читання викликав у неї масу суперечливих почуттів, що поперемінно відбивалися на її обличчі, спалахуючи й тьмяніючи, подібно до лампочки, що безперестанку блимає. Відірвавшись від аркуша, подивилася на Михайла дещо ошелешено, як на когось чужого, з подивом, що містив у собі відтінок остраху.

— Вона пише, що ти з її сином… Як це там… — заглянула в лист, — підірвалися на одній міні…

— Так і є.

— Боже, страх який! А чого ж ти не написав нам?! Тепер нічого не розказуєш…

— А воно вам треба?

Михайло потягнувся за яблуком.

― Ну а як же ж! Ми — твоя рідня!.. — Ольга нервово відібрала яблуко. — Ти можеш хоч колись побути серйозним?! Як це сталося?

Він подивився на яблуко в її руці й здвигнув міцним раменом.

— Машина підірвалася… Я був за кермом, а він — у кузові, разом із усіма… Йому відірвало ноги й перебило хребет…

Михайло замовк. Ще раз зітнув плечем. Узявши зі столу інше яблуко, вийшов.

— А тебе теж зачепило? — Метнулася за ним Ольга. — Тебе куди поранило?

Служив Михайло на пекарні (начальник, капітан Флоров називав її хлібзаводом) водієм водовозки. Ситне й тепле місце. Та й робота не пильна — не те, що по горах під кулями стрибати. Хоча на пекарні заправляли узбеки, і в тутешній ієрархії Михайло, можливо, займав останнє місце, проте виживати тут було значно легше, ніж у полку в ротах із їх вавилонським стовпотворінням націй, де всі ворогували проти всіх, — часом і йому перепадали крихти від усієї цієї лафи. Головним предметом обміну та продажу були дріжджі — звісно, що пирогів солдати не пекли, а от брагу настоювали.

Усе, що пов’язане з кайфом, дорого коштує. У якусь мить Михайло навіть відчув себе важливою персоною: ще б пак ― увесь полк (та його частина, якій не вдалося налагодити контакт з узбеками) у земляки та друзі набивається. Погорів він по-дурному: узбеки загнали комусь цілий ящик дріжджів, капітан Флоров виявив пропажу, а Михайло в той час попався зі ста грамами, ну й, як водиться, списали на нього не тільки цей ящик, а й усю нестачу, що нагромадилася на цю пору. Розстрілювати не стали, хоча Флоров грозився віддати до дисбату, проте з миром перевели до автороти. Тут він потинявся зо два тижні, допомагаючи механікам в автопарку із дрібними ремонтами та виконуючи різні доручення на кшталт «куди пошлють». За кермом тієї вантажівки опинився цілком випадково. Тільки тому, що кудись запропастився водій «газона», якого відправляли на аеродром за поповненням, а він, Михайло, потрапив на очі прапорщику (прізвище вилетіло з голови). Це мав бути перший його виїзд за територію полку, треба було приготуватися до нього як слід.

— Дозвольте, я зганяю до зброярні по автомат, — звернувся до прапорщика.

— Та на хрена він тобі здався, — недбало відповів той; ще й на кпини взяв: — От, бля, позвикали!.. Ніхто вже посрати без автомата не сяде…

Михайло тільки розчаровано зітхнув.

«Отак і просремо цю війну з такими довбаними командирами», — подумав, залазячи до кабіни.

І все-таки, хоч і беззбройний, він почувався, як на справжньому бойовому завданні: попереду йшов БТР супроводу, в кузові сиділо кілька бійців з автоматами… Михайло міцно тримав кермо, переживаючи п’янке душевне піднесення перед уявним лицем можливої небезпеки. Не втримався, запитав у прапорщика, котрий сидів поряд у кабіні:

— Можуть обстріляти?

— Тут?! Та хто сюди сунеться?! — Михайлові видалося, що прапорщик подивився на нього зі зневагою. — Хіба свої, як добре обкуряться… Загребись — засмійся! Понабирають, бля, всяких недороблених, а ти тут мондохайся з ними…

Михайло більше не заговорював. Дорога була короткою, на око — кілометрів п’ять-сім (спідометр у машині не працював) і чекати довго не довелося. Перекурили, молодняк повантажився, та й поїхали назад.

― Голу бабу бачив? — запитав прапорщик.

Михайло глипнув на нього здивовано.

― Бачив.

― Так ось, загребись — не пенькни! За кермом на голих бабів не відволікаєшся, навіть якби вони тобі під колеса кидалися. Дивишся на дорогу, а дорога виведе… Тільки до узбіччя не тулися, кермуй по центру. Зрозумів?

— Так точно.

Прапорщик щось мугикав собі під ніс. Його ніби підмінили, з похмурого й невдоволеного зробився бадьорим та привітним ― таке враження, що встиг у вертолітників спирту чикнути.

— Дріжджів зможеш дістати? — перейшов від абстрактних до ділових питань.

— Зможу, — твердо відповів Михайло і подумав, що й в автороті служба поволі починає налагоджуватися.

— Загребись.

Прапорщик ще не стулив рота, як кермо висмикнулося в Михайла з рук і почало підніматися йому до обличчя. Майнула думка, що не так уже й усе добре, як щойно запевнив прапорщик, Михайло захотів повернути голову до командира, щоб отримати вказівки, як діяти в такій нештатній ситуації, але наступної миті вилетів із кабіни. Ще встиг злякатися, що зараз вдариться об лобове скло й покалічиться, проте скло випало раніше, ніж він устиг до нього діткнутися, — воно ніби повисло за якийсь сантиметр у нього перед обличчям, спочатку ціле-цілісіньке, а потім враз узялося тріщинами й розпалося, порснувши осколками. Михайло заплющив очі і, вже до ладу не знає, чи виставив перед собою руки, щоб захиститися, чи тільки подумав, що треба виставити. Чув, як гупнуло об землю його власне тіло. Удар був важкий, але якийсь безболісний для Михайла — він узагалі не відчував тіла, навіть тоді, коли схопився на ноги. Найперше обмацав обличчя й подивився на долоні, чи немає крові, потім пробігся руками по тілу.

— Живий, блядь, живий…

Розсміявся. Ніби пополоскав сміхом горло. І тут таки ним похлинувся, побачивши крізь завісу диму й куряви, що до нього хтось біжить. Їх було двоє. Згадав, що він без зброї. Поки розпізнав своїх, устиг злякатися.

— Ти живий? Цілий?

— Живий, блядь, живий… — відповів Михайло і продовжував повторювати ці слова, як у лихоманці.

Здивувався, що так далеко перебуває від машини, чи то пак від тієї купи брухту, що хвилину тому була машиною. Невже його сюди закинуло? Михайло роззирнувся. У небі над головою висів чорний по центру й сірий ближче до країв клубок диму — він повільно, мов піратський дирижабль, здіймався вгору. А на землі все кругом димілося. Димівся скелет «газона», димілася вирва від вибуху, димілися розкидані тіла бійців…

— Що це було? — запитав Михайло. — Міна?

— Фугас довбонув, — відповів солдат у розхристаному хебе, з-під якого гордо світилася десантська тільняшка. — Іти можеш?

— Я навіть не вдарився… Тільки в голові дзвенить…

Михайло не знав цих хлопців. Здається, що вперше й бачив.

— Підтягуйтеся до БТРа, — кинув той і побіг на чийсь пронизливий крик.

Той, що зостався, дрібний, майже на голову нижчий від Михайла, із білими вицвілими віями, подав цигарку.

— На, покури.

Михайло потягнувся до неї рукою і якимсь дивом промахнувся, схопивши пальцями повітря. Солдат мовчки припалив і встромив цигарку Михайлові між губ. Було видно, що й він збирається бігти туди, де хтось, може, потребує його допомоги. Михайло намірився бігти слідом.

— У тебе кров, — мовив солдат і чи то здивовано, чи то розгублено кліпнув білястими поросячими віями.

Михайло опустив голову. Усі штани були мокрі й чорні від крові.

— Та ти поранений! — вигукнув хлопець і, відвернувшись, крикнув до когось: — Він поранений!

— От блядь!.. — вирвалось у Михайла.

Цигарка випала з рота. Відчув млість, а відтак і саме тіло. Ноги підкосилися. Побачив, що солдат робить крок і тягнеться до нього руками. Михайло також зробив спробу вхопитися за бійця, щоб не впасти.

«Головне, що живий, блядь, живий…» — ця думка вигулькнула із кромішньої темряви, у яку важким каменем поринав Михайло, наче повітряні бульбашки з води.

— То куди тебе поранило? — не відлипала Ольга.

Зайшла за ним до кімнати. Кинула швидким чіпким оком, чи достатньо рвійно дотримується Михайло раз і на завжди заведеного нею порядку. Принюхалася — чи часом попри її заборону він тут не курить.

— В ахіллесову п’яту, — відповів Михайло.

Ольга продовжувала роззиратися по кімнаті, шукаючи слідів таємних відвідин цієї дитячої кімнати особами легкої поведінки. Була переконана, що як тільки вона за поріг — Михайло водить сюди дівок цілими табунами.

— Куди це? — Зупинила на ньому очі. — Я не зрозуміла… Тебе в ногу поранило?

— Можна й так сказати.

Михайло ліг на ліжко.

— Не заперечуєш, я трохи подрімаю?

— Подрімай, подрімай. Скоро для тебе ці панські розкоші закінчаться. За тиждень дітей із села заберу. Будеш спати у вітальні на дивані…

— Я до гуртожитку переберуся.

— До якого гуртожитку?! — Здивувалася Ольга. — Ти на роботу влаштувався?!

— До інституту вступив.

— До якого інституту?! — Ольга йому не повірила. — З твоїми-то оцінками…

— До педагогічного, — уточнив Михайло. — Буду вчителем військової підготовки.

— А я думала, ти до Петра на будівництво підеш, там добрі гроші платять… На чергу до кооперативу станеш… А на стипендію не розженешся. Якщо ти заради гуртожитку, то ти й у нас можеш жити скільки треба, чого тобі з чужими людьми товктися, а ми ж — родина…

Грюкнули вхідні двері.

— О, Петро прийшов. — Ольга крутнулася на місці й поспішила назустріч. — Чуєш?! Чуєш?! Що Мішка вчудив…

Петро мовчки вислухав новини. Він перевзувся, зняв піджака й сорочку, зоставшись у самій майці (його улюблена домашня форма одягу), помив у ванній руки, а Ольга безугавно тарабанила. Петро, кинувши їй на руки рушника коротко мовив:

— Вечеряти давай.

— Де я тобі візьму вечеряти? — Огризнулася жінка. ― Я що, не там само була, де й ти? — Останні її слова донеслися вже з кухні.

Петро не пішов на своє улюблене місце — диван перед телевізором, — а зайшов до Михайла. Важко оперся на спинку стільця, аж той зарипів у суглобах. Стояв непорушно, лише здоровенна волохата рука легенько перебирала пальцями.

— Теє… там мати ображається…

Михайло поспішив виручити його:

― Я знаю, Оля казала… Я поїду, обов’язково поїду, от завтра зранку й поїду…

Але, виявилося, що це ще не все. Петро продовжував морщити чоло.

— Там до матері Трачиха приходила, ну, мати дівчини твоєї, Оксана, чи як її там, вона грозиться отруїтися, якщо ти не візьмеш її заміж…

— Петре, хоч ти не починай…

Михайло схопився на ноги й став перед вікном спиною до брата.

— Мати просила, — прогудів позаду Петро.

«Добре хоч власним авторитетом не тисне», — подумав Михайло. Він звик слухатися брата, який аж на дванадцять років був старшим за нього.

Михайло повернувся й сів на ліжко. Мовив тихо, але з притиском:

— Не можу я взяти Оксану заміж. Не можу! Ні її, ні якусь іншу дівчину…

— А в чому річ? — Здається, Петра починали сердити Михайлові слова. — Щось я не зрозумів…

— А що тут розуміти?! Що тут розуміти?! — враз вибухнув Михайло.

Він зірвався на ноги й одним рухом спустив із себе спортивні штани разом із трусами.

― Дивись, бля, дивись! Ти бачиш це?! Бачиш?!

Вигляд У Петра був такий, ніби його чимось важким ударили по голові.

Михайло підтягнув штани.

― Що я з тою Оксаною буду робити?! Що?!

Опустився на край ліжка. Петро також безвольно гупнувся на стілець, який кувікнув під ним од болю. Якийсь час сидів, потупившись.

― Треба випити, — мовив урешті не зводячи очей.

Михайлові пригадалися слова медсестри Люди — вона робила йому перев’язки в кабульському шпиталі. Ця Люда з-поміж жіночої частини персоналу вирізнялася тим, що, навіть зостаючись об’єктом хтивих чоловічих жадань, вхитрялася зоставатися для всіх, включно з капітаном Юрою, «своїм хлопцем».

— Дивні все-таки ви, мужики, люди, — казала вона. — Для вас ваше чоловіче хазяйство головніше навіть від голови. Візьми чередника — половину мозків вибило, а він радий-радесенький норовить тобі під спідницю залізти… Або ампутанти: той без руки, той без ноги, а той і без обох, і, думаєш, вони гризуться тим, як житимуть далі? Де там! Найбільший їхній клопіт — у який спосіб роздобути вісім чеків, бо саме за таку суму телефоністка Рая дає всім підряд… А, не дай Бог, кому пеніса зачепило — все: кінець світу, трагедія, життя немиле…

— А що, і раніше були такі випадки? — поцікавився Михайло.

Перші дні він перебував у глибокій депресії. Лежав, відвернувшись до стіни, відмовляючись від їжі, ні на що не реагуючи й ні до кого не озиваючись; навіть очей не бажав розплющувати. Мало того, що він тепер не зможе бабу впорати, то він ще, як та баба, мусить присідати, щоб висцятися. Проте врешті оця Люда поволі його розворушила. І зараз думка, що не він один зазнав такого катастрофічного приниження, приносила, хоча й невелике, але полегшення.

— За моєї пам’яті, а я тут уже, вважай, два роки маринуюся — ти третій, — відповіла Люда. — Хоча насправді таких більше. Чимало зустрічається поранень, унаслідок яких наступає часткова або повна імпотенція. А от випадки кастрації, звичайно, не такі часті.

—І що вони? — допитувався Михайло.

Люда, схилившись над ним, зосереджено обробляла рану.

— Я ж тобі кажу: кожен думає, що без члена немає життя. Обоє вдавалися до суїциду. Лейтенант вени собі порізав, а хлопчина, такий світленький, як кульбабка був, пробував повіситися… Впевнена, що й тебе такі дурні думки відвідували…

Медсестра відірвалася від роботи, подивилася Михайлові в лице. Її обличчя ховала марлева пов’язка, він бачив лише її серйозні сірі очі. Наразі це були єдині очі, у які він дивився без внутрішнього зусилля, перед якими не комплексував.

— Постарайся оминути цю небезпечну фазу, — продовжила Люда. — Тебе все одно врятують, тільки зганьбишся, бо це малодушність, а в самому твоєму пораненні немає нічого ганебного…

Михайло помовчав, осмислюючи почуте.

— А хіба для вас, жінок, наше чоловіче хазяйство нічого не значить? — повернувся до того, з чого вона розпочала.

— Не це головне, — запевнила Люда. — Коли любиш, то все решта не має значення…

Михайло дозволив собі їй не повірити. Усім відомо, що Юра, капітан-десантник, залазить на неї при першій-ліпшій нагоді. Хоча, цілком можливо, що Люда кохає свого капітана не тільки за це. Взагалі-то вона особлива. Якось цей Юра застав Михайла в перев’язочній. Побачивши його рану, не втримався від коментарів:

— Та тут трохи ще розколупати тебе — й трахати можна буде.

Завжди врівноважена й привітна Люда враз змінилася в лиці. Рвучко повернулася до свого коханця.

— Вали звідси!

Із несподіванки той знітився. Винувато пом’явшись, мовчки вийшов. Люда квапливо, щоб приховати свій гнів, почепила пов’язку.

— Не звертай уваги, це він так висловлює радість, що таке не з ним трапилося… Його самого зі шматків зібрали, кільканадцять метрів швів… Він із великої халепи вибрався і духом не надломився, а тут, мабуть, злякався, побачивши таке…

Після цього Михайло перестав ображатися на умисні й мимовільні кпини та жарти, якими розважався шпитальний контингент. Він уже не потребував співчуття чергової медсестри Томи, котра також підтримувала його, але по-своєму:

— Чого ти їх слухаєш?! Чого ти їх терпиш?! — Скоромовкою говорила Тома. — Ти он який здоровенний, надавав би їм, надавав би, щоб другий раз писка не розпускали…

—І що, у мене після цього пісюн виросте? — спокійно запитав Михайло.

А капітан виявився правильним мужиком — вибачився, і не западло йому було.

— Я десь читав, — говорив він, нервово смикаючи щокою, лінія його носа різко окреслювалася, — що чоловік доти залишається мужчиною, поки в нього ворушиться хоча б один палець.

Був слов’янином, але проглядалося в ньому щось кавказьке, неприборкане. Шугав хижим оком.

— Поки я воював, від мене дружина пішла, заміж за іншого вийшла… Думав, капець, життя по швах розлазиться… А тут ще в цю м’ясорубку потрапив, так мене перекроїло, у рот йому ноги, що кінці з кінцями не сходилися. До туалету не міг вийти, в утку пісяв… Кому я такий потрібний? І тут Люсю зустрів… Життя тільки починається, солдате!..

Залишив у Михайла на тумбочці пачку цигарок.

Люда завершила перев’язку. Михайло встав із тапчана й обережно підтягнув штани. Перед тим, як вийти з кабінету, запитав:

— А ти покохала б Юру, якби його покалічило так, як мене? Тільки чесно.

Ніби її відповідь могла щось змінити.

Люда всміхнулася під пов’язкою. Її усмішка просвічувалася крізь марлю.

— Ти думаєш, тільки це між нами, що він великий йобар? — Так і сказала, хоча раніше Михайло ніколи не чув, щоб вона лаялася. — У нього член, як у горобчика… Але достатньо йому до мене тільки торкнутися, як у мене вже ноги підкошуються, всередині щось обривається й земля йде обертом…

Михайло їй повірив.

Петро дістав із холодильника пляшку самогонки. Михайло всміхнувся: йому здалося, що самогон у холодильнику прикольно. Може, він ще й із бульбашками, як шампанське. Брат подивився на нього трохи здивовано. Мовчки розлив. Так само мовчки випили. Петро тут таки налив по другій.

— А це ще що за новини?! — Вступила до кухні Ольга. — Не встигла на хвилину відлучитися, як тут уже горілка рікою. Що святкуємо?

— Роби свою справу, — суворо кинув їй Петро.

Зазирнувши до каструлі, Ольга зумисне гучно брязнула покришкою.

— Моя справа — пильнувати, щоб ви з людей на свиней не поперетворювалися, — з викликом заявила.

Петро перекинув у рот чарку, в його ручищі вона виглядала наперстком. Зачекавши, поки Михайло перехилить свою, грізно звівся (Ольга принишкла біля плити), згрібши в одну руку чарки, в другу пляшку, вийшов. Михайло подивився на Ольгу, знизав плечима, розвів руками і, прихопивши пару яблук, ступив слідом.

— Пийте-пийте, може, до білої гарячки доп’єтеся, — благословила їх навздогін Ольга.

Прилаштувалися на лоджії. Петро розлив залишки, порожню пляшку акуратно поставив у куточку. Полюбувалися на відблиск призахідного сонця в шибках сусіднього будинку.

— Ще принесу. — Крякнувши, випростався Петро.

Розпили другу пляшку. Згризли по яблуку.

— Певно, досить, — сказав Михайло, відчувши, що Петро збирається по третю.

Закурили.

—І що тепер буде? — нарешті озвався Петро.

— Не знаю. — Михайло блаженно мружився, прислухаючись, як хміль заповнює голову. — Думав, до Москви податися…

— Чого?

— Там дівчата прогресивніші. — Михайло розсміявся. — Є такі, що їм і прутня не треба, аби язик у хлопця добре працював…

Петро відвернувся.

Щодо язика Михайло не вигадував.

У кабульському шпиталі він пробув недовго, близько тижня, але саме там отримав головні настанови для подальшого життя-буття в статусі «навіки пораненого». Медсестри втішали його навперебій, кожна на свій лад. Навіть зазнайкувата й безсоромна москвичка Алла доклала руку до його реабілітації, просвітивши темного селюка стосовно таємниць сексу, розповівши історію про свою знайому, яка покинула чоловіка з дубовим фалосом і вже десять років щасливо живе з імпотентом.

— Він вдовольняє її язиком. Вона по три оргазми на раз отримує.

— Язиком усі мастаки, — буркнув Михайло, маючи на увазі солдатські байки, хто як і скільки тьолок трахнув.

— Я маю на увазі не в переносному смислі, а в буквальному, — розтлумачила йому Алла.

Михайло недовірливо поставився до її слів. Свистить подруга. А та продовжувала сексуальний лікнеп:

— Такий вид сексу називається кунілінгус.

— До чого тільки збоченці не додумаються.

— Це не збочення, а нормальна практика. Затям: що вищий у людей рівень інтелекту й освіченості, то частіше вони вдаються до нетрадиційних способів кохання. Усі нормальні прогресивні пари займаються цим, а деякі жінки, як моя знайома, навіть віддають йому перевагу перед звичайним статевим актом.

З освітою в Михайла справи були так само хреново, як і з наявністю боєздатного члена. Аллині балачки викликали в нього лише втому.

Алла підійшла впритул, задерши до нього лице, й виклично штовхнула чималими грудьми в живіт.

— Хочеш попробувати?

Михайло не захотів.

— Це не для нашої провінції.

Петро, старанно розтовкши недопалка в бляшанці, припалив другу цигарку. Будинок навпроти вже не горів червоними відсвітами — сонце зайшло.

— Класна самогонка, — озвався Михайло. — Дала по казанку, наче веслом. Піду полежу трохи.

Довго не належався. Ще й ноги випростати не встиг, як пригналася Ольга й накинулася на нього з криком:

— Що ти йому зробив?! Що ти йому зробив?!

Михайло схопив її за плечі.

— Що трапилося? Толком скажи.

Вона завмерла. Дивилася на нього наляканими очима. Її губи тремтіли.

— Петро плаче.

Коли Микола Корнелюк розплакався, усвідомивши, що нові ноги в нього не відростуть, заввідділенням Старча тільки й кинув недбало:

— Нехай поплаче, менше сцяти буде.

Із Миколою Михайло познайомився, здається, першого дня свого перебування в ташкентському окружному шпиталі. Випадково зговорився з кимсь із хлопців, і той повідомив йому що в нейрохірургії лежить пацан, який, схоже на те, був пасажиром Михайлової вантажівки. Михайло наче про близького родича довідався — одразу ж подався провідати товариша по нещастю. Виявилося, що вони з Миколою ще й земляки.

— Що ж ти, блядь, так неакуратно їздиш? — запитав його Миколин сусід.

Михайло промовчав. Сказано це було жартома, але неприємний осад у нього на душі зостався. Справді, він сидів за кермом і, виходить, що Микола так постраждав тому, що він, Михайло, наїхав на міну.

— Невже ніхто більше крім нас двох не вцілів? — озвався Микола.

По правді сказати, Михайло про це не думав. Зоставшись наодинці зі своїм горем, він цілковито йому віддався. Утрата власного пеніса повністю поглинула всі його думки й почуття. Потрібен був якийсь час, щоб оговтатися. Лише тут, біля Миколи, Михайло відчув (не зрозумів, а саме відчув), що масштаби його горя не співвимірні з бідами, що випали на долю ось цих хлопців. Михайла вразив вигляд Миколи: виснажене жовте лице виражало щось потойбічне, що не мало спільного із життям. Невеличке тільце, огорнуте простирадлом, скидалося на пакуночок із немовлям.

— Не знаю, я тоді вирубився.

Після того, як побачив свою рану. Кров дзюрила, заливаючи стегна, наче з водопровідного крана. Він жахнувся, не побачивши того, що мав побачити, і побачивши те, що побачив. Звів налякані очі до солдата, шукаючи допомоги, але замість лиця уже побачив розмиту брудну пляму — зір розфокусувався. І одразу ж вимкнулося сонце.

— А потім ніхрена не тямив. Мабуть, накололи чимось.

Михайло присів на сусідське ліжко — звідси він бачив Миколине обличчя. Господар ліжка, накрившись із головою простирадлом, спав. Михайло отетерів, коли до палати зайшли хлопці в госпітальних піжамах із ношами й, зігнавши його, взялися незграбно перекладати тіло (а це вже було просто мертве тіло, а не людина — Михайло ніяк не міг у це повірити) з ліжка на носилки. Михайла вразив спокій, із яким мешканці палати сприйняли смерть побратима.

— Тепер, може, хоч виспимося, — сказав хлопець із ліжка біля дверей і, мабуть, для Михайла пояснив: — Дві доби, день і ніч, бля, кричав та стогнав безперестанку.

Михайло заціпеніло стояв, дивлячись на зім’яте й заляпане кров’ю та сечею простирадло. Із ступору його вивів Артур, пожартувавши щодо неакуратної їзди.

— У дитинстві я два роки жив із татом у Шанхаї. Якось тато повів мене до цирку. Там був номер — китаянка давала своїй піхві курити: встромляла їй між губ цигарку, і та пакала так, що дим хмарою здіймався.

Артур замовк.

—І що? — не витримав хтось.

— А чим я гірший від цієї піхви?

Він був повністю паралізований, самостійно міг лише трішки поворушити головою. Активно в нього працював хіба що язик. Михайло вже оцінив його гостроту. Вражала моральна незворушність цього хлопця. У Михайла тремтіла рука, коли він підносив до Артурових уст цигарку.

― Тьху ти! — лайнувся котрийсь. — Я думав, ти справді в Шанхаї жив.

— Нехай мене їжак трахне, якщо брешу, — поклявся Артур.

«Ну і хрен зі ним — із тим пісюном», — подумав Михайло.

— Шкода, повоювати не встиг, — мовив Микола. — Образливо якось… Ні честі, ні слави.

―Довботрах ти коцаний! — облаяв його Артур. — Повоювати йому захотілося… Вам, бля, хоч кожного дня руки-ноги відривай, а розуму так і не наберетеся! От і затикають вами діри…

— А тобою — ні? — із усіх боків затюкали на Артура.

— Та я хоч у курсі справи.

— Я, здається, знову мокрий, — кволим голосом повідомив Микола.

Залюритися по вуха для Миколи було звичним ділом, а що вже тонкосльозим був, наче дівчина. А от щоб Петро плакав — неможливо уявити. Недарма Ольга перелякалася.

— Ну чого ти стоїш?! — шарпала його братова. — Зроби щось!

— А що я зроблю?!

— Чого він плаче? Що ти йому сказав?! — знову напосідала Ольга. — Це він через тебе…

«Весь кайф поламала», — прикро подумав Михайло.

Відчуття блаженства пропало. Хміль усе ще туманив мозок, але вже не розливався гарячим плином по тілу, породжуючи стан легкої ейфорії, а, навпаки, тіло стало важким, а рухи скутими. Із яскравої повітряної кульки він перетворився на чорне чавунне ядро. Лежав на ліжку, наче здоровенна каменюка посеред дороги, що нікому не потрібна й усім заважає. Камінь спотикання. Усе через нього…

«Усе через мене, — не визнав, а ніби вирок за обвинувачем повторив, а потім відреагував: — А я клав на все, клав я…»

Але хоч би скільки він клав на все та всіх, таки мусив визнати, що однаково його згори не буде. І він це з похмурою приреченістю визнавав. Шукав аргументів, щоб опротестувати такий стан речей, але хоч куди потикався, знаходив лише відчай. Хоч самому бери та й плач. «Блядь! Блядь! Блядь!..» — пульсувала в скронях бунтівна думка. Однак давав слабинку. Може, це будуть сльози полегшення. Ось вони стоять у горлі й спирають дихання… Михайло більше не опирався, а знайшов навіть виправдання: «Якщо я зараз заплачу, то це не я, це горілка».

Він цілий рік доглядав важкопоранених, такі страшні поранення бачив, що хай Бог милує. Набачився живого м’яса та крові, аж звик до них, а от сльози солдатські бачив рідко. Лише кілька разів, і то це не були жалібні плачі, а буйна чоловіча істерика.

«А хер вам у сраку!» — Михайло рішуче звівся з ліжка.

Нехай горілка плаче Петровими сльозами, чиїми завгодно, а він не буде плакати. Витер мокре обличчя. Бракує тільки заслинитися, як Колюха.

Микола плакав тихо, самими очима. Навіть не схлипував, щоб не видати себе. А взагалі, він намагався видаватися бравим воякою. Полюбляв новачкам оповідати про свої звитяжні подвиги. Трохи вигадував, трохи переказував чужі історії. Наплів геройств на три з половиною ордени. Михайла не соромився. І брехав при ньому, і плакав. Усе-таки він був дивним хлопцем, цей Колюха.

Якось, Михайло ще лежав в урології, його викликав заввідділенням нейрохірургії. Лікаря цікавило, чи не знає він домашньої адреси Миколиної матері. Микола навідріз відмовився її повідомляти.

— Ти ж земляк — дізнайся, переконай його, інакше він тут кінці віддасть, — сердито бубнів низькорослий і широкий Старча. — У нього пролежні відкрилися…

Михайло спробував, але Колюху як заклинило.

— Не хочу, щоб матір викликали. Цезар сказав: якщо вона приїде, то забере мене звідси в цинку…

— Який іще Цезар?

— До Кості танкіста мати приїхала, і він на другий день помер, — із маніакальною шизофренічною впертістю гнув своє. — І Валеру мати в гробу забрала… А біля Аліма тут узагалі вся родина сиділа, а він усе одно Богу душу віддав… Ні, не хочу. Ти знаєш, скільки квиток коштує?! Напозичається, щоб потім до кінця життя борги повертати… А так вони мене живого чи мертвого безплатно доправлять… Ну, ти сам подумай! А що я їй скажу?! Вибач, мамо, мені ноги відірвало?.. Це ж, бля, не пальця врізати… Я не знаю, як вона все це переживе…

Михайло тільки зітхнув на всі свої широкі груди. Він пішов до Старчи і сказав:

— Я сам буду доглядати Корнелюка.

Той витріщився на нього, намірившись роздовбати в хвіст і гриву, але осадив себе, щось пометикував, потелефонував до урології, переговорив, і питання закрили.

Майже три місяці Михайло ходив коло Миколи. Днював і ночував біля нього. Готуючи Миколу на виписку, Старча сказав:

— Якщо віриш у Бога, помолися за цього мудака, — кивнув у бік Михайла, — він тебе з того світу витягнув.

Старча був у своєму репертуарі. Навіть похвалити не міг, щоб мордою в лайно не ткнути. А Колюха — це окреме питання. Той із Богом був на короткій нозі. Для нього потеревенити з ангелом було звичною справою. Михайло так і не зрозумів, чи то він по життю був пришелепуватим, чи це після поранення його повело. Урешті звик до Колюхиних дивацтв, але спочатку навіть трохи моторошно було.

— Сьогодні вночі я свого ангела бачив, — як про щось буденне повідомив Колюха.

Оскільки Михайло не мав такого езотеричного досвіду, то напружився, проте розмову підтримав:

— І що?

— Вигляд у нього не дуже геройський. Мені здалося, що в нього навіть голова забинтована. Мабуть, Цезарева робота.

— Хто такий Цезар? — поцікавився Михайло.

— Не знаю. Він схожий на душмана. Я якось бачив, як він стріляв у Янека з гвинтівки.

— У якого Янека? Хто такий Янек?

— Мій ангел. Цезар його так називає.

— Тепер усе зрозуміло.

Колюха не зауважив у його голосі іронії або ж проігнорував її.

—І що він тобі сказав — твій ангел?

— Що все під контролем. Думаю, це він мені тебе послав…

Тоді Михайло розсміявся, а тепер думає, що, може, так усе й було.

Захотілося курити. На лоджію не захотів іти, міг зіткнутися з Петром. Ніяково було б глянути йому в очі. Хоча й мав відчуття, ніби всередині нього розхитується маятник, рівновагу утримував без проблем. Непоміченим вийти не вдалося. Зашпортався біля замка.

— Ти куди? — визирнула в коридор Ольга.

— Піду провітрюся, — відповів, квапливо зачиняючи за собою двері.

Вона ще щось гукнула йому навздогін, але Михайло не дослухався. Натиснув кнопку виклику ліфта.

Вечірні сутінки густішали, на небі висіялися зорі. Постояв біля під’їзду із закинутою головою. Але не так, як пес із задертою мордою, щоб повити. Ніби спіткнувся, зачепившись поглядом за небо. Вразився думкою, що все це не просто так, а відповідає певному порядку. І навіть сам він зі своїм соромним каліцтвом — лише частина вселенського задуму. А отже, в його кастрації присутній якийсь прихований від нього сенс. Усе закономірно, а відтак і справедливо. Нічого в цьому світі не відбувається випадково. Наприклад, зустріч із Каріною…

Із Каріною, з Каріною Георгіївною, він познайомився ще за Миколи. Він відвіз Колюху на якусь процедуру до окуліста. Дожидаючись його на вулиці, присів біля входу, опершись спиною об облуплену стіну. Замруживши очі, наче кіт, і вигрівався на ташкентському сонці. Рипнули двері, поряд хтось зупинився. Михайло залишив це без уваги, розклепив повіки лише, вловивши запах парфумів. Пахла йому жінка в білому халаті, з вигляду — лікарка. Але не забембана, як тутешні, а як ті, що з комісією приїжджають. Навіть халат на ній був не як у всіх, а шовковий, із відблиском та переливом. У виразі її вродливого обличчя проглядало щось гордовите й зверхнє. Здавалося, вона чимось незадоволена. Це була жінка з іншого світу. Тому й дивився на неї Михайло не як на жінку, а як на рідкісне явище природи. Відчувши на собі його погляд, без цікавості, не виділяючи із довколишнього ландшафту, зупинила на ньому безпристрасні очі. Навряд чи її бентежили чоловічі погляди. Викресавши із запальнички вогню, припалила цигарку й жадібно затягнулася, при цьому трохи відхилила голову назад, демонструючи звабливий вигин шиї та підборіддя. Михайло безвідривно стежив за її рухами. Вона знову звернула до нього свій холодний погляд. Протягнула пачку з цигарками (наче милостиню подала).

— Будеш? — її голос, контрастуючи із жорстким поглядом, звучав напрочуд м’яко.

Це був «Космос». Навіть до армії Михайло, може, тільки раз курив такі. Дорогі, зараза. До села їх і не завозили. «Орбіта» й та ледве-ледве розходилася. Спокусливо було пригоститися, але Михайло покрутив головою:

— У мене є.

Він не відвів погляду. Може, тому вона затіяла світську бесіду. Ще одна її милостиня.

— Із-за річки?

— Еге ж. Підірвався. Осколком пісюна відчикрижило. Так акуратненько, наче скальпелем. Професор у Кабулі надивуватися не міг — думав, мене духи оскопили.

Від Люди Михайло чув, що імпотенти страждають комплексом меншовартості, але замість того, щоб приховувати свій ґандж, вони розводяться про нього всім і кожному. Відтак про специфіку свого поранення не розпатякував. А тут його щось повело. Надто гарною виглядала ця жінка, надто пещеною, надто недоступною. Може, йому захотілося її шокувати, може, викликати співчуття, а може, дати знати, що жодними милостинями його вже не принизити більше, ніж він принижений своїм статусом скопця.

— Сиджу тут, а пісюна мого там уже, напевно, коти з’їли…

Уперше на її обличчі промайнуло щось, схоже на живий інтерес.

— А ти хотів би поховати його з усіма військовими почестями, як такого, що загинув смертю хоробрих? А може, він і не загинув, а тільки безвісти пропав, бродить там, як гоголівський ніс, до афганок чіпляється…

— А вам би хотілося, щоб його розстріляли за дезертирство?

Михайла зачепила та, як йому здалося, легковажність, із якою жінка поставилася до його проблеми. Чи вона не повірила йому, подумала, що приколюється…

— Не кожен може сказати, що його хуй, — при цьому її слові Михайло здригнувся, — зостався в Афганістані, — мовила рівним голосом.

Михайло вражено мовчав. Якби шкільна вчителька вилаялася так перед усім класом, він би менше здивувався. Цій жінці не пасувала така мова.

— І що ти тепер? — запитала вона.

— Комісувати збираються, додому поїду.

Жінка докурила. Ступила два кроки до сміттєвої урни, щоб викинути недопалка. Потім зробила крок до дверей. Зупинилась і повернулася до нього.

― Я — Каріна Георгіївна, — відрекомендувалася, — офтальмолог із Москви…

Серце в Михайла забилося чомусь частіше. Пригадалася москвичка Алла, її теревені про кунілінгус…

— Вас прислали сюди? — запитав якимсь тремким зміненим голосом.

— Сама напросилася. Хочу матеріал для кандидатської зібрати. — Вона взялася за дверну ручку. — Ходімо, покажу тобі своє робоче місце. Чаєм тебе напою.

Ступила на поріг, будучи певна, що він поспішає слідом. Михайло не ворухнувся. З-за порогу вона озирнулася.

— Хочеш чаю?

Він дивився на неї прямим незмигним поглядом.

— Я хочу поцілувати вас… там.

Глянула на нього здивовано, наче щойно побачила. Думав, зараз розгнівається, поставить його на місце, але вона розсміялася.

— А ти не квапишся?

Михайло не квапився. Він упросив Старчу перевести його з урології до нейрохірургії, погодившись виконувати роботу, яку тільки загадають.

— Тебе ж комісують. Який тобі резон тут за недобитками гівно виносити? Якби тебе назад до Афганістану відправляли — інша річ, це ще можна зрозуміти. Тобі що, додому не хочеться?

Старча завжди розмовляв підкреслено грубо. Мабуть, це проявлялася захисна реакція, бо мужик він був непоганий. Просто на нього багато всього навішали. Не відомо, як із медикаментами (цього Михайло не знав), а койко-місць завжди бракувало, бракувало санітарок, бракувало чистих простирадл… І попри все це Старча мусив повертати цих недобитків до життя.

— Хочу дослужити.

— Так тобі ж іще, вважай, цілий рік лямку тягнути.

— Ну то й що?

— Ну ти, блядь, і мудак! — з повагою сказав Старча.

Питання було вирішене.

Тіло Каріна мала по-дівочому туге й гладеньке.

― Є жінки, яким достатньо фалоса, а без чоловіка вони можуть чудово обходитися, — говорила Каріна Георгіївна, потягуючи цигарку. — А в мене все навпаки, мені потрібен був мужчина, але без члена… У мене рідкісна фобія — непереборний патологічний страх перед чоловічим членом… Розумієш, ніби на мене ножем замахуються… Усі мої спроби налагодити сексуальне життя закінчувалися в кращому разі істерикою, а в гіршому — психічним зривом, депресією і довгим лікуванням. Лесбійство для мене також неприйнятне… Ти — мій щасливий випадок…

— Може, мене вам також ангел послав?

— Ангел?! Може, й ангел. Я готова повірити в яку завгодно містику.

— Тоді це не випадок, а закономірність.

— Чого ж ти тоді так припізнився? Ти знаєш, скільки мені років?

Сьогодні, коли вони говорили по телефону (Михайло телефонував із переговорного), вона знову згадала про свій вік.

— У жовтні я повертаюся до Москви. Мені зараз сорок два. Це багато, але я ще в непоганій формі і, думаю, ще кілька років протримаюся… Якби ти був поряд, ці роки могли би стати найщасливішими в моєму житті.

Михайло чув у трубці її дихання.

— Чого ти мовчиш?

— Ти ж не повіриш, якщо я скажу, що коли думаю про тебе, то в мене встає.

Вона розсміялася.

— То приїдеш?

Михайло здригнувся з несподіванки, наче пробудився. На нього налетів гурт дівчат. Захихикали, затуркотіли. Одразу не збагнув, хто вони й чого він нього хочуть.

— Чого скучаєш? Ходімо з нами на танці.

Спочатку впізнав ту, що в джинсах. По джинсах і впізнав. А потім ту, що була з хвостом на маківці. Зараз вона була з іншою зачіскою. Дівчата поводилися, як давні знайомі.

— Він два місяці тому з Афганістану повернувся, — хвалилася подругам та, що в джинсах.

— Ти правда був на війні? — запитала котрась із подруг.

Михайло глибоко затягнувся. Він не був певен, що був на війні. Так само не мав певності, що він із цієї війни вже повернувся.

Дівчата життєрадісно верещали.

«Треба звідси нахрен забиратися», — подумав він і щиглем запустив у темряву недопалка.

Запах солдатської шинелі

Солдатам — а я був солдатом — варто жалітися не на тих, проти кого їх послали воювати, а тільки на тих, хто послав їх на війну.

Генріх Белль

Міка позирає на мене з хитрим виглядом.

— Тату, я тут дещо подумав, але не буду тобі казати.

— Це ж чому?

— Бо посваримося.

— То це чудово! Геракліт Ефеський переконував, що від сварок — одне добро. Цей любомудр прямо таки наполягав на тому, що боротьба — всезагальна, що справедливість — у чварі, що все народжується через розлад із необхідності. А те, що відкривається в цьому розбраті, що розлито в ньому, це не війна, а гармонія. Коротше кажучи, війна — батько всього.

— Ти не жартуєш?

— Я — ні. За Геракліта не ручаюся.

Повз кімнату пробігає — з ванної до кухні — Дайта, спиняється в розчинених навстіж дверях.

— А чому батько, а не мати?

— А хіба ми не дійшли висновку, що у війни чоловіче обличчя?

— До чого тут обличчя, коли нам про стать ідеться? Чи для тебе це не суттєво?

— Ти маєш на увазі нерівноцінність вкладу чоловічого й жіночого начал у акт зачину та народження?

Оце-то нагородили ми запитань! А тут ще Міка піднімає руку:

— Можна я про щось запитаю?

— Зачекай! — відмахується від нього Дайта; тим самим рішучим тоном до мене: — Саме так. Щоб стати батьком, потрібно лише кілька (аби нікого не образити — кільканадцять) хвилин. Як правило, це приємні хвилини. А материнство своє жінка мусить вистраждати — тяготи виношування, муки пологів…

— Якщо війна — батько, то справа обмежується коротким коїтусом (що символізує задоволення), а якщо — мати, то довгою вагітністю і т. д., і т. п.

— Ніяких і т. д., і т. п. Це неповага…

Міка все ще тримає піднятою руку. Я теж здіймаю правицю, просячи слова.

— Я тільки хотів сказати, що не приймаю цю сентенцію. Війна — це не батько й не мати всього. Війна — це здохлий осел на дорозі…

— Ха-ха-ха! — сміється Міка.

— Ну, хіба що, — примирливо каже Дайта і продовжує свій шлях з ванної до кухні (а може, й навпаки).

Це ж треба, щоб на рівному місці так голова замакітрилася!

— Про що ти хотів запитати? — звертаюся до сина.

Він корчить збентежену міну й знизує плечима.

― Забув. Хіба з вами запам’ятаєш! — нарікає, але одразу пожвавлюється: — А, згадав! Але я вже не буду запитувати, я сам скажу…

Дивиться на мене, очікуючи дозволу.

(Це не ми так дитину затуркали. Це результат шкільної дисципліни).

Продовжує:

— Сваритися добре, коли ти — тато або директор школи, або міліціонер, а коли ти — звичайний хлопчик без револьвера й гранати, нічого доброго від сварок не чекай.

— Якщо проблема тільки у відсутності револьвера й гранати…

— Та ні, це так, — недбалий жест, — до слова прийшлося.

— Чуєте! До слова йому граната прийшлася! Правильно вас бабуся роззброює! — Дайта лише промайнула в проймі дверей; літак, що скидає бомби також не зупиняється. — Зайнялися б чимось мирним.

Ми з Мікою перезираємося.

— Сваритися немає смислу, — кажу я.

— Для нас — це точно, — погоджується син.

Ще не встигли ми скласти зброю, як Дайта промчала повз двері в протилежному напрямку.

— Ви можете зайнятися чимось мирним?

Ми з Мікою знову перезираємося.

— Залюбки, — на повен голос кажу я. — Ми ж не самодержці якісь.

«Самодержець не повинен мати ні інших помислів, ні інших клопотів, ні іншої справи, окрім війни, воєнних установлень і воєнної науки, оскільки війна є єдиним обов’язком, який правитель не може передоручити іншому», — писав Макіавеллі в своєму знаменитому трактаті.

А пошепки цікавлюся в Міки:

— Ти не в курсі, чого це наша мама на такій небезпечно високій швидкості пересувається (щоб не сказати — ганяє) по квартирі? Та ще й так войовниче закликає нас до миру. Може, ми чогось не знаємо?

— Не знаю, — так само пошепки відповідає Міка. Визирає в коридор. — Начебто нічого не горить. І водою не заливає. — Повертається, все ще притишуючи голос, розважливо каже: — Піди трохи попрацюй, а я поки від школи відпочину, у мене ж канікули.

Справді, пора розбігатися, поки Дайта нас тут до решти не закидала напалмом непринадних слів.

У коридорі зупиняюся біля книжкової полиці. Це книжкова стіна. Дві стіни. Від підлоги до стелі. Книжковий коридор. Проводжу кінчиками пальців по корінцях. Пробігаю очима по назвах та авторах. Ось він — уран для мого внутрішнього ядерного реактора. Ось воно — паливо для мого роману.

Шарль де Голль «На вістрі шпаги».

Здається, генерал написав цю книжку ще під час Другої світової. Ще будучи полковником.

«За самою суттю речей, військовий дух, мистецтво солдатів і їхня звитяга є невід’ємною частиною капіталу людства. Ми знаходимо їх убудованими в усі періоди історії настільки, що вони є її вираженням. Урешті-решт, чи можливо зрозуміти Давню Грецію без битви при Саламині, Рим без легіонів, християнство без меча, а іслам без шаблі… І ще: це самозречення окремих людей задля багатьох, це прославлене страждання, на якому базується кожна армія, якнайбільше відповідає нашим естетичним і моральним уявленням. Найвеличніші філософські та релігійні доктрини не знайшли іншого ідеалу».

— І це правда? — запитує Дайта; у руці в неї виблискує сталлю ополоник — тримає вона його з таким виглядом, наче збирається схрестити із клинком шпаги.

— Правда, що не знайшли іншого ідеалу? — перепитую. — Схоже на те. Але не забувай, що це писав генерал. Це думка військового.

— А яка ж думка філософів?

Шкребу неголену щоку і, мабуть, корчу при цьому таку саму гримасу, які вміє корчити Міка.

— Ну-у, якщо говорити про те, як вони оцінюють війну, то, наприклад, Артур Шопенгауер у такому разі посилається на Вольтера, який говорив, що в усіх війнах ідеться лише про грабунок. А від себе додав: «І німці повинні погодитися з цими словами». Але німці не погоджувалися. Принаймні Кант, який вважав, що війна — знаряддя прогресу.

― Якась куца філософія, — зауважує Дайта. — Я тут варення зварила, збираюся по слоїках розливати, — хочете скуштувати?

— Чому ж куца? — не погоджуюся я.

— А з чого варення? — запитує зі своєї кімнати Міка.

― З абрикосів.

— Я хочу. Тільки мені сюди принеси.

— Ну, ні! Немає мені коли з варенням носитися! — І до мене: — Таких премудростей про війну та німців будь-який сільський дядько під час перекуру може наговорити — встигай тільки записувати.

— Тоді — я не хочу. Почекаю до зими, — вирішує Міка. — Цукру більше поклади, щоб не скисло.

Дістаю з полиці книжечку Марка Аврелія «Наодинці з собою». Шукаю позначку.

«Лицедійство, війна, тривога, ціпеніння, рабство — все це щодня затирає ті священні засади, які ти собі уявляєш і береш за товаришів, коли пізнаєш природу. Так маємо на все дивитися і так усе чинити, щоб лагодити — поточне, умоглядне — здійснювати; а здобуту через пізнання всіх речей упевненість — берегти укритою, але не прихованою».

— Хіба не вишукано сказано? Зверни увагу, в який ряд поставлено війну… Щоправда, Марк Аврелій філософствував не більше, як на півставки, а може, й на чверть. Головним його заняттям було імператорство.

— Навіть занадто вишукано, — знову невдоволена Дайта.

— Краще я вже про німців послухаю. — Перекладає черпака з правої руки в ліву. — Самодержавець, кажеш? А в самодержавця один клопіт — війна. Чи, може, він відмовився воювати, посилаючись на свої філософські переконання?

— Ні, Марк Аврелій вів війну і з Парфією, і з германськими племенами… Треба сказати, що він робив усе те, що робили інші імператори — його попередники.

— Чим же він тоді відрізнявся від інших імператорів?

— Він інакше мислив.

— Ха! — видихає Дайта і, крутнувшись на місці, зникає в дверях кухні.

Рушаю за нею.

— Я допоможу тобі.

— А роман?

— Покладу більше цукру — може, не скисне.

— Також на зиму збираєшся відкласти?

— Не хотілося б.

Як казав той самий імператор-філософ: «Інакше рухається стріла, інакше — розум. Бо розум, навіть коли діє обережно або й звертає, щоб ліпше щось розглянути, — однаково прямує до поставленої мети». Мій розум зайнятий романом.

Щодо німців.

«Можу запевнити тебе, що в моєї філософії тепер з’явилася чудова можливість прислужитися на практиці, — 3 листопада 1987 року писав у листі до товариша канонір 21-ї батареї кавалерійського відділення 4-го полку польової артилерії Фрідріх Ніцше. — Жодної миті досі я не відчував приниження, зате дуже часто мені доводилося посміхатися якимсь речам як чомусь казковому. Часом я потай шепчу з-під черева коня: „Допоможи, Шопенгауере“; і коли виснажений і пітний я приходжу додому, мене заспокоює один лише погляд, кинутий на його портрет на моєму столі».

Ніцше належить до тих філософів, яким подобався гуркіт військових барабанів. Проте він, на відміну від багатьох інтелектуалів, у своїх уподобаннях послідовний. Усім знана войовничість філософії Ніцше, але це була його філософія, а не його філософія для інших. Слова філософа не розходилися з його справами. Ніцше не став «косити» від війська, де з жовтня 1867 по березень 1868 він чистив гармати і крутив коням хвости. Був звільнений через травму. Відоме фото — Ніцше стоїть у військовому мундирі, затискаючи в правиці оголену шаблю. Здається, військо не розчарувало його. Можливо, завдяки тому, що військовий пафос Ніцше врівноважувався м’якою іронією: «Нещасний чоловік, кажу я собі, в тебе не набереться й двох вільних годин на добу, і навіть їх ти повинен жертвувати Марсу, аби він не відмовив тобі в лейтенантському патенті. Ах, дорогий друже, що за нещасне створіння цей самий кінний і піший артилерист, якщо в нього є схильність до літератури! Старина бог війни явно віддавав перевагу молодим дівкам, а не старим зашкарублим музам. Артилерист, котрий у казармі, примостившись на брудній табуретці, частенько роздумує про Демокритові проблеми, поки йому чистять чоботи, — це просто парадокс, на який боги поглядають із насмішкою». Коли через два роки розпочалася Франко-Прусська війна (26-літній Фрідріх Ніцше на ту пору — вже екстраординарний професор Бєльського університету), він проситься на фронт, хоча добровільно відмовився від прусського громадянства і проживав на ту пору в Швейцарії: «Вельмишановний пане члене муніципалітету, зважаючи на нинішній стан Німеччини, для Вас не буде несподіванкою те, що я також прагну виконати свій обов’язок перед вітчизною. У зв’язку з чим я звертаюся до Вас із проханням надати мені відпустку на останню частину літнього семестру. Моє самопочуття нині настільки зміцнилося, що я можу без жодних вагань відправитися в частину як солдат або медбрат. А те, що я теж зобов’язаний покласти скромну лепту своїх можливостей на жертовник вітчизни, навряд чи зустріне десь більше розуміння й схвалення, ніж у швейцарському освітньому закладі» (8 серпня 1870). Оскільки Швейцарія дотримувалася нейтралітету, то Ніцше дозволили брати участь у війні лише в ролі санітара.

Заразившись від поранених дизентерією та дифтерією, він тиждень пролежав у шпиталі, перебуваючи між життям і смертю. Побутує думка, що саме ця війна остаточно підірвала моральне й фізичне здоров’я Ніцше, він назавжди втратив спокійний сон і душевну рівновагу. Це може бути правдою. Але очевидне й те, що і в подальші роки Ніцше вважав себе солдатом. Мабуть, у важкі часи ця думка допомагала йому мобілізовувати сили. «Зрештою, я перший психолог християнства і можу, як старий артилерист, яким і є, вивести важкі гармати, про існування яких жоден противник християнства навіть не здогадується». Написано це 1888 року, цебто через двадцять літ після його недовгої військової служби.

— Мені його жаль, — каже Дайта.

— Отже, він недаремно жив, — усміхаюся.

Дайті не подобається мій усміх.

— Може, він і помилявся, але він не триндів. — Темпераментно диригує ложкою в такт своїх слів. — А жаль мені його не через те, що він головним болем мучився і жовчю блював, а тому, що переймався всім цим, — як би це м’якше сказати? — так, ніби воно того варте.

— У такому разі, багато філософів гідні жалю, — підсумовую. — Якщо вже ці милі люди не дочекалися від нас поваги.

Гортаю блокнота. Недавно виписав із якогось журналу. Ага, ось: «Навіть Спіноза говорив, що мета філософії — не радіти, не сміятися, не плакати, а розуміти. Будучи, як то кажуть, людиною виняткової моральної чистоти, любив спостерігати гризню павуків у банці, — писав автор, а насамкінець зазначав: — Знайти таких павуків зовсім не складно».

— А декотрі й самі полюбляли погризтися, — зауважує Дайта, облизуючи ложку й відкладаючи її вбік. — Здається, все. Дякую за допомогу.

— Нічого дивного. Адже філософи — лише любителі мудрості. Ми ж бачимо відмінність між любителями солодощів і їх виробником. Не треба шукати у філософів мудрості.

— Якщо не мудрістю, то чим же вони тоді відзначаються? — запитує Дайта. — Чай будеш?

— Ідеями, — відповідаю. — У декого ці ідеї нав’язливі. А в декого — взагалі маніакальні. Особливо на цьому поприщі відзначаються російські філософи. Усі ці Булгакови та Трубецькі… Оці вже, як ти висловилася, що триндять, то тридцять.

― Я буду, — подає голос Міка. — Тільки мені сюди принесіть. У мене тут невідкладна справа. І з бутербродом, будь ласка. Тільки щоб бутерброд без хліба був, ковбасу можна на сир покласти. — А позаяк не отримує відповіді, допитується: — Мене хтось чує?

— Не знаю, як хто, а я не чую, — відповідає Дайта.

— Зараз я принесу, — відгукуюся. — Зачекай.

Російські філософи чимало розмірковують про війну.

Якщо говорити про постановку проблеми, то я найперше звернувся б до Володимира Соловйова. У статті «Сенс війни» він писав: «Не тільки засобом воєн досягали мирних цілей, але в подальшому ході історії для досягнення цих цілей вимагалося дедалі менше діючих воєнних сил, натомість мирні результати ставали, навпаки, ширшими й важливішими. Цей парадоксальний факт не підлягає сумніву». Стаття датована 1895 роком, тому дещо хибує щодо прогресії та співмірності «воєнних сил» та «мирних результатів». Еріх Фромм (до речі, народився він того самого року, якого Соловйов помер —1900) у книзі «Анатомія людської деструктивності» висловив діаметрально протилежну думку: «Що нижчий рівень цивілізації, то рідше відбуваються війни. Про цю саму тенденцію свідчить той факт, що з розвитком технічної цивілізації кількість та інтенсивність воєн значно зросли: найменша їх кількість у примітивних племен без постійного лідера, а найбільша — в потужних держав із сильною урядовою владою». Фромм дійшов висновку, що «світові війни нашого часу, так само, як і всі малі й більші війни минулих епох, були зумовлені не накопиченням енергії біологічної агресивності, а інструментальною агресією політичних і воєнних елітарних груп». Але повернемося до Соловйова; ось як він відповідає на питання, винесене в назву статті: «Сенс війни не вичерпується її негативним визначенням як зла й нещастя; у ній є й дещо позитивне — не в тому сенсі, що вона сама по собі нормальна, а лише в тому, що вона буває реально необхідною за певних умов».

— І кому ж вона така необхідна? — уточнює Дайта.

— Фромм уже відповів на це запитання. Але якщо послухати російських філософів, то потрібна буквально всім росіянам, а найбільше — самій Росії.

«Я хочу вірити, що нинішня світова війна виведе Росію з цього безвихідного кола, пробудить у ній мужній дух, покаже світові мужній лик Росії, встановить внутрішнє належне співвідношення європейського сходу й європейського заходу», — писав Микола Бердяєв у статті «Душа Росії». З почуттям писав, як про особисте, усією душею переймається. Ще б пак, адже: «Війна може принести Росії великі блага, не тільки матеріальні, а й духовні блага. Вона пробуджує глибоке почуття народної, національної єдності, долає внутрішній розбрат і ворожнечу, дрібні порахунки партій, виявляє лик Росії, кує мужній дух. Війна викриває неправду життя, здирає покрови, руйнує фальшиві святині. Вона — велика викривальниця».

— Отже, війна — найкраща з усього, що може бути, — каже Дайта.

— Угу, — киваю. — Аж у мене закралася підозра, що в усіх цих монументальних бабах, яких понаставляли для вшанування та увічнення пам’яті (знову ж таки, підозра — чого? кого?), зображена не Батьківщина-Мати, а Мати-Війна.

«Всесвітня війна, опріч усіх своїх незлічимих наслідків, означає новий і великий етап в історії російської самосвідомості, а саме в духовному вивільненні російського духу від західницького ідолопоклонства, велике падіння кумирів, нову й велику свободу», — а це вже витяг зі статті Сергія Булгакова «Війна і російська самосвідомість».

— Тільки назви чого варті. «Війна і російська самосвідомість» — о! Або: «Війна і світове завдання Росії». Це вже Трубецькой. Цього взагалі без роздратування (через постійні підміни понять і пересмикування фактів) неможливо читати: жодної філософії, суцільна махрова великодержавницька ідеологія.

Ось як Євгеній Трубецькой відреагував на початок Першої світової: «Уперше за багато останніх років ми побачили єдину цілісну Росію. Такого згуртування, яке ми бачимо тепер, я особисто не пам’ятаю ось уже тридцять сім років, — із самої турецької війни 1877 року».

Дайта гмикає.

— Здається, вони сповідують принцип: що гірше — то краще.

— Атож, — кажу я. — І все це не гопники якісь, а так звані релігійні філософи.

— Таке враження, що війна і є їхньою релігією.

— Ні, їхня релігія — Росія, а війна — лише спосіб обожнювання й культу.

Але це ще не все. На завершення я приберіг для Дайти ще одного мудрагеля.

«Почалася боротьба за свободу такої сили й розмаху, яких не знав ще світ… Після багатьох літ тепер востаннє відкрилися народу очі на його власне майбутнє. Настрій був вищою мірою піднесений, але водночас і серйозний. Саме тому національне піднесення було глибоке й тривке. Ця серйозність настрою цілком відповідала обставинам, хоча спершу ніхто не мав уявлення про те, як неймовірно довго триватиме війна, що тільки-но розпочиналася».

— Кінець цитати, — кажу до Дайти.

— І хто ж цей філософ? — без особливого інтересу цікавиться вона.

— Угадай із трьох разів.

— Звідкіля ж я знаю? Якийсь Іванов, Петров, Сидоров міг таке натриндіти…

— Слова належать Адольфу Гітлеру, — кажу я. — Він у своїй знаменитій книзі ділиться спогадами про Першу світову війну.

— Main Kampf?

— Еге ж, вона. Гітлер пішов на війну добровольцем. Воював із жовтня 1914 по жовтень 1918. Був зв’язківцем. Відзначився хоробрістю, мав поранення, нагороджений Залізним хрестом І і II ступенів.

«Добровольці нашого полку, можливо, ще не навчилися як слід воювати, але вмирати вони вже вміли, як справжні старі солдати», — так описав свої перші враження.

— Краще б його вбили на тій війні, — каже Дайта. — Може, тоді не було би Другої світової.

Я не погоджуюся:

— З такими філософами, яких ми цитували, обов’язково була би.

— Ти ж не думаєш, що якби філософи мислили інакше — війна стала б неможливою?

— Я думаю, що з такими філософами, з такими лідерами, з такими урядами, з такими народами, з такими людьми, які заселяють нашу планету, війна обов’язково була би. Ніхто ж не думає, що почнеться війна і йому спалять хату. Або що прийде якийсь недоносок і перестріляє всю його родину чи самому йому виб’є кулею мізки. Чи весь його народ на коліна поставить. Ні, всі сподіваються від війни великих благ, великої свободи, духовного вивільнення і т. д. за текстом. Що з одного боку (російські філософи), що з другого (Гітлер). І що?! Німці війну програли — Гітлер, ясна річ, засмутився. Але для російських філософів справи ще гірше обернулися, тим узагалі довелося з дому забратися, емігрувати на ненависний їм європейський захід…

— З філософами усе ясно, — каже Дайта.

— Навіть такий великий гуманіст, як Достоєвський, який вклав в уста Івана Карамазова слова, що стали афоризмом: «весь світ не вартий однієї сльози дитини», — і той, будучи гарячим прихильником слов’янофільської «російської ідеї», сподівався на її втілення засобом війни. Спочатку Кримської, потім Російсько-турецької.

У статті «Признання слов’янофіла» Достоєвський написав; «Заговорив я, головне, про враження, що повинні були відчути в собі всі ті, хто вірить у майбутнє велике, загальнолюдське значення Росії нинішньою весною, після оголошення цієї війни. Ця нечувана війна за слабких і пригнічених для того, щоб дати життя і свободу, а не забрати їх, — ця давно вже нечувана мета війни для всіх наших віруючих явилася раптом як факт, врочисто і знаменно підтверджуючи віру їхню».

Тощо, тощо.

— Із Достоєвським усе ясно, — каже Дайта.

— Розумієш, війна не є метою, — продовжую борсатися в плетиві думок. — Хіба для якогось пришелепуватого військового, котрий не діждеться, коли вже випаде нагода безкарно постріляти в людей. Війна — це засіб. І поки людина хотітиме того, що цей засіб забезпечує (або ж людина думає, що забезпечує), доти загроза війни залишатиметься буденною реальністю.

1932 року Ліґа Націй і її Міжнародний інститут інтелектуальної кооперації в Парижі запропонували Альбертові Ейнштейну вибрати адресата, з яким він міг би обговорити будь-яку актуальну для нього тему. До діалогу Ейнштейн запросив Зиґмунда Фрейда, а проблему для обговорення оформлював так: «Чи існує для людства шлях, що дасть змогу уникнути небезпек війни?» Знаменитий фізик далекий від думки знайти всі відповіді за одним заходом, він зазначив, що в дослідженні запропонованого питання може зробити не більше ніж спробу постановки завдання, аби створити ґрунт для застосування глибоких знань Фрейда про людські інстинкти. Цим учений демонструє власну скромність і робить комплімент Фрейдові. У листі Ейнштейна й справді не знайдемо якихось несподіваних відкриттів, одначе міркування його чіткі й конкретні. На його думку, формування якоїсь наднаціональної організації, що регулювала б і залагоджувала будь-які можливі міжнаціональні конфлікти в мирний спосіб, наразі не увінчалося успіхом. Ось як бачиться йому одна з головних причин неуспіху: «Прагнення влади, що характеризує правлячий клас будь-якої нації, вороже всякому обмеженню національного суверенітету. Політика вигодовується інтересами торгівлі чи підприємництва. Я маю на увазі цілком конкретну, нечисленну групу індивідів, котрі, нехтуючи мораллю та обмеженнями суспільства, розглядають війну як спосіб просування власних інтересів і зміцнення їх персональної влади». У результаті, Ейнштейн ставить собі запитання: як може бути, що ця мала кліка підкорює волю більшості, яка вимушена зазнавати втрат і страждати на війні на догоду персональним амбіціям меншості? На яке відповідає так: можлива єдина відповідь: тому що жадоба ненависті й руйнації — в самій людині. Відтак у нього постало чергове вирішальне питання: «Чи можливо контролювати ментальну еволюцію людства так, щоб зробити його стійким проти психозів жорстокості і руйнування? Тут я маю на увазі не тільки, як ми їх називаємо, неосвічені маси. Досвід свідчить, що частіше саме так звана інтелігенція схильна сприймати це глобальне колективне навіювання, оскільки інтелектуал не має прямого контакту з „грубою“ дійсністю, а зустрічається з її спіритуалістичною, штучною формою на сторінках газет».

— Чого це він так неповажливо про інтелігентів? — запитує Дайта.

— А чого з ними церемонитися? — бубню, не відриваючись від монітора.

Дайта чекає, поки я завершу фразу.

—І що йому відповів цей сексуальний збоченець Фрейд?

Здивовано повертаюся до Дайти.

— Чого це ти так неповажливо про Фрейда?

— А чого з ним церемонитися? Він же з нами не церемониться. Він звів людину до однієї плоті, до статевого інстинкту!.. А дух? Дух де?! Не можна пояснити людину тільки сексуальним потягом… Інакше ми з тобою з ліжка не вилазили б…

— Окрім лібідо є ще й сублімація, — кажу винувато.

Лист Фрейда чи не втричі довший. Фрейд багатослівний, як і належить людині, яка заробляє гроші вигадками та писанням. Одне слово, письменник. Не дарма ж його відзначили премією Ґете. Батько психоаналітики погоджується з Ейнштейном, що інстинкт ненависті та знищення закладено в самій людині, і нею маніпулюють підбурювачі війни. «У зв’язку з цим я можу викласти фрагмент того знання інстинктів, яким сьогодні керуються психоаналітики, після довгих розмірковувань і блукань у тьмі. Ми вважаємо, що людський потяг буває тільки двох видів. По-перше, ті, що скеровані на збереження й об’єднання, ми називаємо їх еротичними (у тому сенсі, в якому Брос розуміється в платонівському „Бенкеті“), або сексуальними потягами, свідомо розширюючи відоме поняття „сексуальність“. По-друге, інші, скеровані на руйнацію і вбивство: ми класифікуємо їх як інстинкти агресії чи деструктивності. Як Ви розумієте, це відомі протилежності — любов і ненависть — перетворені в теоретичні об’єкти; вони створюють аспект тих вічних полярностей, притягання й відштовхування, що присутні і в межах Вашої професії».

— А це здорова думка, — каже Дайта. — Прогресивна.

— Яка саме? — з’ясовую.

— Що тільки любов, маю на увазі її активну форму, здатна послабити позиції мілітаризму, — уточнює. — Активну в сенсі дієвості й повторюваності.

Згідливо киваю.

— Пора нам переводити кохання на професійну основу, переходячи від оборонної тактики до наступальної.

— Ти смієшся, а я серйозно кажу.

―І я серйозно. — Обіймаю Дайту за стан, запускаю руку під кофту. — Ти переконаєшся в цьому, хай тільки Міка гуляти піде…

— Га? Що? — Як джин із пляшки виникає Міка. — Хто мене кликав?

Що ж, доведеться відкласти виконання обіцянок на потім.

А заразом і роман.

— Мир у душі — мир в домі — мир у світі, — цитую вголос.

(Рекламна пауза. Далі буде).

Далі є.

Далі професор Фрейд міркував про те, що, як правило, ціла гама почуттів утягує нації у війну; для цього використовується мотивація високих і низьких спонукань, до того ж, і явних, і неартикульованих. На його думку, приглушення людської агресивності не стоїть на порядку денному. Єдине, на що здатна людина, — спробувати «випустити пару в інший спосіб». А на завершення, по суті, взагалі поставив під сумнів актуальність обговорюваної проблеми. Замалим не дорікнув Ейнштейнові в старомодності поглядів. Ось зблиски модерного мислення доктора Фрейда: «Мені хотілося б звернутися до питання, що мене тим більше цікавить, що воно не було порушене у Вашому листі. Чому Ви і я, як і багато інших, настільки несамовито протестуєте проти війн, замість визнати їх адекватною протилежністю невгамовності життя?»

— Жаль, що Фрейд не дожив до Другої світової, — каже Дайта. — Цікаво, як би він оцінив адекватність того, що фашисти виробляли з євреями.

— З фашистами все ясно, — кажу, імітуючи інтонацію Дайти. — Мене більше вражає те, як паскудно поводилися уряди інших країн.

― Що ти маєш на увазі?

Американець Волтер Клей Лаудермілк написав: «Під час мого перебування в Палестині 1939 ропу я спостерігав трагічний „побічний продукт“ німецького вторгнення в Чехословаччину. В Палестині й Сирії нам розповідали про старезні вантажні судна, набиті біженцями з Центральної Європи, що потрапила під п’яту нацистів… Через відсутність формальних віз нещасним пасажирам ніде не дозволяли ступити на сушу. Ми бачили ці вутлі суденця, що погойдувалися на хвилях під немилосердним літнім сонцем. Їх трюми були забиті біженцями, які перебували в непередавано нелюдських умовах. Американські закони, що регулюють перевезення худоби на бойні, не допускають того, що вимушена була витерпіти на цих древніх корабликах інтелігенція Центральної Європи. Відразливі невільницькі транспорта минулого століття — і ті були кращими, оскільки раби мали свою рабську ціну й набиті ними кораблі без затримки йшли до місця призначення. Натомість єврейським біженцям судилося дрейфувати буквально окропом від спеки, а не морем удалині від стороннього ока в безвихідній надії, що капітан, можливо, ризикне нелегально висадити їх на берег Палестини… Без документів, без підданства, ці, здатні приносити користь і найвищою мірою освічені люди, становили собою одне із найтрагічніших видовищ нашої епохи. Жоден посол, жоден консул не виступив, щоб домогтися для них прав і привілеїв, якими користуються найостанніші громадяни найдрібнішої країни».

— Який жах! — скрушно хитає головою Дайта. — Прикро, коли люди від закону так само страждають, як і від беззаконня. Мені пригадалися рядки з вірша Арсенія Тарковського: «Пускай простит меня Винсент Ван Гог, за то что я помочь ему не смог». Мимоволі відчуваєш власну причетність до всього цього безглуздя.

Я мовчки киваю.

Ернст Юнґер записав у щоденнику: «Різновид причетності, який я зауважую в собі щодо сучасної історії, належить, радше, людині, котра усвідомлює себе вплутаною не так у світову, як у всезагальну громадянську війну».

А щодо громадянської війни Сент-Екзюпері зауважив: «Громадянська війна — зовсім не війна: це хвороба…». Я прочитав це в його репортажі з Іспанії. Пізніше у художньому творі він пішов далі. Нещодавно гортав Белля, натрапив на епіграф, який Белль узяв до свого роману «Де ти був, Адаме?» із «Польоту до Аррасу» Сент-Екзюпері: «Мені доводилося переживати справжні пригоди. Я прокладав нові авіатраси, першим перелетів через Сахару, літав над джунглями Південної Америки… Але війна — це не подвиг, а лише його дешевий сурогат. Війна — це хвороба, епідемія, щось на кшталт сипняку…».

А для стародавніх греків, наприклад, зовсім не війна, а саме мир видавався винятковим, майже ненормальним станом. Протест у них викликали тільки війни, які надто довго тягнулися, не мали суспільної підтримки, велися аморальними засобами, цебто супроводжувалися жорстоким насиллям. Гадаю, новітні війни, до яких нас відсилає Сент-Екзюпері, древнім грекам також не сподобалися б.

— Це ти звідти взяв епіграф до цього розділу? З роману «Де ти був, Адаме?», — запитує Дайта. — Правильні слова.

Роблю непевний рух. Я дещо іншої думки. Солдатам узагалі не варто жалітися. Якщо ти солдат — не жалійся. Хочеш жалітися — не будь солдатом. Солдат може пожалітися лише самому собі й тільки на самого себе.

— Це з «Листа моїм синам», — відповідаю.

Але чи я правий? Адже солдат — також людина. Хіба? Ні, солдат не така людина, як інші. Солдат — це вигляд людини з тилу. З чорного ходу. А чорний хід відрізняється від парадного. І то дуже. Розмірковую подумки, а вголос кажу:

— В Іспанського іноземного легіону бойовий клич: «Хай живе смерть!».

— Який жах! — Дайта пересмикує раменами, наче від холоду. — Навіщо цей епатаж?

— Який же це епатаж? — заперечую. — Це ж тобі не письменники.

— А як це називається?

— Я не знаю, як це називається. А робиться це задля підняття бойового духу. Якщо солдат не боїться смерті, його неможливо зламати морально.

Іспанський Іноземний легіон було створено стараннями Хосе Мільяна Астрая. Це легендарний генерал, який виявляв на полі бою чудеса хоробрості та втратив руку й око. Саме йому, героєві війни в Марокко, який незмінно бився в перших рядах і особисто піднімав бійців в атаку, належить Фраза, що увійшла в історію: «Хай живе смерть і хай загине розум!».

— Уточнення стосовно розуму багато пояснює, — каже Дайта.

Еге ж. Пришлють телеграму. Передадуть по радіо й телебаченню, напишуть у газетах: «Ваш розум загинув смертю хоробрих».

— Один розумник сказав, що героїзм смертельно небезпечний, але тільки він рятує життя від банальності.

— Але ж не від смерті, — уточнює Дайта.

Часом, мабуть, і від смерті. Але героїв смерть не лякає, їх страшить банальність життя.

— Перикл, утішаючи батьків загиблих, прорік таке: «Щасливий той, кому, подібно до цих воїнів, приготований такий прекрасний кінець».

— Хто такий Перикл?

— Державний діяч і полководець у стародавніх Афінах.

— Політик, отже? — тоном діагнозу підсумовує Дайта. — Тоді все ясно.

Геродот зафіксував оповідь Солона, був у стародавніх греків такий політик і трохи поет, про найщасливішу людину, якою був, на його (Солона) думку, афінянин Телл. Цей зразковий громадянин брав участь у військовому поході, під час бою він змусив ворогів утікати, але й сам загинув доблесною смертю. За що афіняни влаштували йому поховання за державний рахунок на місці загибелі, виявивши цим самим високу честь.

— Похорон за рахунок держави — це серйозне заохочення, — іронізує Дайта.

Юрій Виноградов, дослідник воєнної історії Стародавньої Греції, прирівнює культ героїв, що склався в Стародавній Греції, із культом «місцевих святих» у християнстві. Героям належало заступатися за своїх земляків під час ворожих нападів та інших різних бід. Герої були своєрідними посередниками між світом людей і світом богів. У монографії «Щасливе місто у війні» науковець написав: «У Стародавній Греції культ героїв поступово почав трансформуватися в тому напрямі, що героїчний статус після смерті могли отримати також звичайні люди з огляду на загибель на полі бою чи просто через гідну поведінку за життя. Героїзм у такому разі розглядали як один із шляхів віднаходження безсмертя душі, точніше, позбавлення її мук царства тіней. В епоху еллінізму ця справа стала майже рутинною, і зовсім не дивно, що за кілька століть у римську епоху слова „герой“ і „покійник“ стали майже синонімами».

Дайта хитає головою, пасмо підбіленого волосся заступає її обличчя.

— Весела перспектива, — каже вона.

Мене вже також приморила ця смертельна живучість геройства.

— Солодка й прекрасна смерть за Батьківщину.

— А це хто насвистав? — Відгортає волосся. Зоставивши руку біля скроні, дивиться на мене.

— Горацій.

— Поет! Я так і думала. Поети тобі такого навигадують, що й політики за ними не вженуться!

Це правда.

Блок у записнику за 13 червня 1916 року занотував: «Телефонував Маяковський. Він жалівся на московських поетів і говорив, що дуже вже багато страшного написав про війну, треба було би провірити, кажуть, там не так страшно».

Але Володимир Маяковський так і не зібрався перевірити. Перевірив Гумільов.

Микола Гумільов виявився чи не єдиним зі свого середовища, хто пройшов усю війну, ставши справжнім російським офіцером. За весь час військової служби він жодного разу не спробував ухилитися від подальшого її проходження, хоча можливостей і навіть підстав для цього вистачало. Ще 1907 року Гумільов був звільнений від військової повинності через хворобу очей. Проте поет домігся зарахування на військову службу й дозволу стріляти з лівого плеча. Він обрав кавалерію. За окрему плату, приватно, навчився володінню шашкою й списом.

«Не тільки мені здалася дивною ідея без будь-якої необхідності вдягати солдатську шинель і відправлятися в окопи. Гумільов думав інакше», — згадував про нього поет Георгій Іванов. А сам Гумільов 2 січня 1915 року писав із діючої армії: «У житті поки що в мене три заслуги: мої вірші, мої подорожі й ця війна. З них останню, яку я ціную найменше, з прикрою наполегливістю роздувають усі в Петербурзі».

— Гумільов був нагороджений двома Георгіївськими хрестами. До речі, він воював у наших краях — на Волині.

Мабуть, вловивши у моєму голосі нотки поваги, Дайта цікавиться:

— Два — це багато?

— Один Георгієвський хрест — це вже багато, — кажу я. — А два — це дуже багато.

— Ти маєш на увазі, як для письменника? — допитується Дайта.

— Не тільки, — відповідаю. — Наприклад, знаменитий маршал Жуков заслужив стільки само. У Блюхера також було два, плюс Георгієвська медаль. У Рокосовського — один та дві медалі: четвертого й третього ступеня. У Чапаєва — три й медаль.

— У Василя Івановича? — дивується Дайта. — Нічого собі! Оце так компанія в Гумільова! А я думала, він — типовий поет. А в кого було найбільше Георгіївських хрестів?

— Будьонний був повним кавалером.

Ще один радянський маршал — Михайло Тухачевський — під час Першої світової війни за півроку був представлений до п’яти (!) орденів. Що за часів війни в Афганістані просто було неможливим, оскільки нагороджували не з огляду на реальні бойові обставини та кількість вояків, які заслуговували на відзначення, а згідно з рознарядкою. На бойовий підрозділ виділяли певну кількість нагород, скільки не було шкода, а скупилися дуже, принаймні в перші роки, коли війну «ховали» від власного народу. Якщо на бійця вже було оформлено нагородний лист, то наступне подання можна було робити лише через півроку, навіть якби боєць щодня відзначався подвигами. Існувала практика «занижувати» нагороду. Наприклад: якщо подавали на орден Червоного Прапора, міг прийти орден Червоної Зірки; якщо представляли до медалі «За відвагу», присилали медаль «За бойові заслуги». Це однаково стосувалося і рядових бійців, і офіцерів. Від них я згодом і довідався про всі ці «нагородні тонкощі». Фактор «заниження» заслуг позначився навіть на статусі бригади, в якій я служив. Я вже казав, що за бойові дії в перші півтора року наша військова частина була відзначена орденом Леніна (вручили, здається, в травні 1981). Після Вітчизняної війни жодна інша в/ч такої високої нагороди не отримала. Але річ у тому, що подавали на звання гвардійської. Таке вже наше щастя чи, як кажуть поляки, льос. Ми були громадянами країни, в якій бажане видавали за дійсне, а дійсне приховували, в якій економили на нагородах, але не зважали на людей.

А ось цікавий факт.

У «Листі до РКП(б)» (16 червня 1929) воєнно-політичний комісар Дмитро Фурманов (той, що був комісаром у Чапаєва) написав, зокрема, таке: «Говорячи відверто — нагороди часто видаються з плеча. Є випадки, коли їх отримують за жеребом. Траплялися випадки бійок і кривавих зіткнень. На мій погляд, нагороди чинять дію найбридкішу й розкладницьку. Вони породжують заздрість, навіть ненависть поміж найкращих бійців, вони підгодовують усякі підозри, поговори найнижчого штабу, розмови на тему про повернення до минулого тощо… Я ще не чув від жодного нагородженого, щоб він захоплювався нагородою, щоб цінував цю нагороду глибоко й високо. Нічого такого немає. Багато з ким доводилося мені говорити з командирів і рядових червоноармійців, нагороджених чи ні, — всі однаково обурюються і протестують проти системи нагород».

Як казав наш новозборишівський колгоспний бригадир на прізвище Романюк: «Радянська влада — добра влада, тільки дурному в руки попалася».

Що тут ще додаси?

― А так би ти розмовляла тепер із гвардійцем. — Роблю жест, ніби вибачаюся.

— Якби я одразу знала, що ти не гвардієць, то, може, й заміж за тебе не вийшла б, — каже Дайта.

До кімнати зазирає Міка.

— Ви чого смієтеся?

— Я мамі анекдот розповів, — відповідаю.

— Розкажи мені, я теж хочу посміятися. Тільки мені непристойних не можна, — попереджає.

— Вибач. — Розводжу руками, а Дайті кажу: — Усі історії про війну (воєнні історії) варто вважати непристойними.

Дайта дивиться на мене запитально. Міка лиш коротко глипає.

— Якщо у вас немає нічого смішного — я піду, — каже він.

Міка зникає.

— Та-а, — тягне Дайта. — Смішного мало.

— Ну, чому ж? — не погоджуюся. — Якщо зайти з іншого боку, то все це тільки й варте того, щоб із нього посміятися.

Мені чомусь пригадався американський полковник Девід Хекворт. Здавалося б, якщо вже когось не обділили нагородами — то Хекворта. За свою службу у війську він отримав понад дев’яносто різних нагород. Дивовижна біографія. П’ятнадцятилітнім записався до армії США. У Другій світовій, здається, повоювати не встиг. Але вже під час Корейської війни (потрапив на неї, будучи сержантом, а закінчив, відбувши два строки, офіцером, у званні капітана) заслужив три Срібні зірки. Якщо не помиляюся, ця медаль займає третє місце в ієрархії військових нагород США. Навіть одна Срібна зірка — серйозна підстава для гордості. І що ж ви думаєте?! За В’єтнамську війну (відбув чотири строки) Хекворт отримав ще сім (!) Срібних зірок. Вісім Бронзових зірок. Вісім Пурпурних сердець — медаль за поранення. Два хрести «За видатні заслуги» — ця нагорода друга за старшинством. А ось на Медаль Пошани (найвища військова відзнака) тодішній американський президент чомусь поскупився. А представляли Девіда Хекворта до неї тричі. (О, нам це знайоме!). І що ж ви думаєте?! (Не втримаюся, щоб не повторити цей риторичний вигук). Після двадцяти п’яти років служби він розчарувався в армії. Розчарувався у війні. У якомусь скандальному інтерв’ю передрік поразку. Викинув усі свої нагороди й подав у відставку. Успішно займався бізнесом. Потім був воєнним експертом та оглядачем. Критикував війну в Іраку. До самої смерті головував у організації «Солдати за правду».

Хіба не смішно?

Шукачі правди завжди викликають сміх.

Бо де вона, та правда?

Тож не будемо смішити людей і повернемося до Гумільова.

Свої враження про війну Микола Гумільов зафіксував у «Записках кавалериста». Він писав їх, як тепер сказали б, онлайн. Кореспонденції з фронту. Разом близько двадцяти подач у газеті «Біржові новини». Цікавий документ епохи. І його особистий документ. Іноді масштабність явищ легше зрозуміти не через загальне й офіційне, а через особисте. «Я часто думав відтоді про глибоку відмінність між завойовницьким і оборонним періодами війни, — писав Гумільов у першому розділі своїх нотаток. — Звичайно, і той, і інший необхідні лише для того, щоб знищити ворога й завоювати право на міцний мир, проте на настрій окремого воїна діють не тільки загальні міркування, — кожна дрібниця, випадково роздобута склянка молока, навскісний промінь сонця, що висвітлює групу дерев, і власний вдалий постріл часом радують більше, ніж звістка про битву, виграну на іншому фронті».

Як на мене, надзвичайно цінне зауваження. Мабуть, лише переживши екстремальні обставини, людина може прийти до розуміння (чи відчуття), що головне не просто складається з дрібниць, а що саме дрібниці є тим головним, що наповнює життя, дає йому смак і забарвлення, але ми цим зазвичай нехтуємо, тягнучись і прагнучи чогось значущішого.

Мені пригадується дзенська притча.

Коли Банкей проповідував у храмі Рюмон, священик із секти Сінсю, із тих, хто вірить у спасіння через повторювання імені Милосердного Будди, заздрив величезній кількості слухачів Банкея і вирішив із ним посперечатися.

Банкей уже прочитав половину проповіді, коли з’явився цей священик, наробивши при цьому стільки гуркоту, що Банкей перервав мову й запитав, у чому річ.

— Засновник нашої секти, — почав хвалитися священик, — володів такими чудесними силами, що коли він стояв на березі річки з пензлем у руці, то написав священне ім’я Аміди на папері, який тримав його помічник на протилежному березі річки. А ти можеш зробити таке чудо?

— Можливо, твій ловкач і зробив цей фокус, — недбало відповів Банкей, — але це не у звичаї дзен. Моє чудо — те, що коли я відчуваю голод, я їм, а коли відчуваю спрагу — то п’ю.

До речі, не зле було би чаю випити.

— Мабуть, непросто бути героєм, — каже Дайта. — Треба буде обов’язково перечитати Гумільова.

— Краще Анну Ахматову перечитай, — усміхаючись, раджу їй. — Із геройством не так усе просто.

— Що ти маєш на увазі?

— Мотивацією для геройства може бути страх.

Популярний норвезький філософ Даре Свендсен у книзі «Філософія страху» написав: «Один страх може витісняти інший. Страх утратити лице може пересилювати страх бути покаліченим… Солдати нехтують страхом загинути в бою, оскільки ще дужче бояться осоромитися перед своїми товаришами. З цього погляду „сміливі“ вчинки можуть бути, фактично, зумовлені страхом».

— Ось так.

— Це ж треба! — хитає головою Дайта. — Як усе непросто і як усе занедбано!

Існує інша хоробрість.

Олександр Блок занотував 28 червня того самого 1916 року: «Я не боюся шрапнелі. Але запах війни і спряженого з нею — хамство. Воно підстерігало мене з гімназичних часів, і ось — підступило до горла. Запах солдатської шинелі — неможливо стерпіти. Якщо говорити далі, то ця безглузда війна нічим не завершиться. Вона, як усяке хамство, безпочаткова й безконечна, безобразна».

У своєму ставленні до війни я більше схожий на Миколу Гумільова (звісно, з вирахуванням двох Георгіїв), а хотів би бути подібним до Олександра Блока.

― І що тобі заважає? — цікавиться Дайта.

— Я, — відповідаю. — Я сам собі заважаю.

— Якщо так, то ти ще матимеш із цим мороку, — каже вона співчутливим тоном.

— Сподіваюся, що ні.

Хотілося би бути в цьому певним.

Здається, я не кваплюсь поквитатися з війною. У мені є і Гумільов, і Блок. Але не окремо. Обидва вони складаються в мені в Жана-Поля Сартра, який писав: «Треба зізнатися, що коли брати тільки мене, виключно мене, то я був би дуже розчарований, якби ця війна через місяць раптом завершилася. У цей момент, коли мене в неї закинуто, мені хотілося би побачити, як вона, перш ніж зникнути, покаже себе в усьому розмаху (в усьому розмаху шахрайства й махінації)».

Я — Сартр!

Колись молодий Андрій Вознесенський вийшов на сцену і заявив: «Я — Гойя!».

― У чому, на твою думку, полягає шахрайство війни? — запитує Дайта.

Гадаю, Чеслав Мілош уже відповів: «Людська природа марнотратна: невтомно плодить дітей, які займають місце загиблих у війнах, але виникає запитання, чи нічого не втрачається, коли надто багато мужніх зникає в землі. Ці поля битв, на яких лежать герої, які загинули в битвах проти інших, таких самих сміливих, як і вони, — німці, французи, англійці, поляки, українці, росіяни — ці мільйони, чи не наказують вони запитати, який вплив має на живих утрата найкращих генів?»

— Війна забирає найкращих, — кажу я.

Лиддел Гарт, англійський воєнний історик і теоретик, сказав, що мета війни — досягти кращого стану миру, ніж він був до війни, хоча б тільки на ваш погляд.

Чи можна сподіватися на кращий мир після того, як війна забрала найкращих людей?

Залишаю це питання відкритим.

П’ємо з Мікою чай. Дайта пішла до крамниці. Чи, може, ще кудись. Вона казала — я забув.

— Чогось солодкого хочеться, — каже Міка.

— Що тобі дати? Цукерків чи печива?

Непевно стенає плечима.

— Може, ковбаси з сиром.

Продовжуємо чаювати. Я догоджаю душі своїй голим чаєм, а Міка — чаєм із «солодким».

— Як твій роман? — запитує Міка. — Пишеться?

Я здивований. Пора мені з цим романом закруглятися. Коли вже малолітній син, як у хворого про здоров’я цікавиться…

— Дякую, — відповідаю чемно. — Рядок за рядком…

— Коли ти закінчиш роман, може, ми вечірку влаштуємо?

— Вечірку?! — продовжую дивуватися. — І як ти собі уявляєш цю вечірку?

Знову непевний рух плечем.

— Ну, музика, танці, напої…

— Напої?! Це суттєво! — кажу я.

— Безалкогольні, — уточнює Міка.

— А дівчата будуть? — запитую.

Син дивиться мені в обличчя, щоб з’ясувати, чи я часом не жартую. Здається, моє запитання його дещо збентежило.

— Може, мама…

У його голосі бракує впевненості. Але це й зрозуміло. Щодо дівчат — ніколи не можна бути до кінця певним, включань чи їх у свої плани на вечірку. Як і у випадку з війною.

Я сиджу перед комп’ютером і, відкинувшись на спинку та поклавши голову на сплетені пальці рук, дивлюся в стелю.

Мене переслідує запах солдатської шинелі. Не годиться дихати цим запахом. Але й жити в протигазі також не слід.

Марк Аврелій писав: «Я роблю те, що мені належить робити, і ніщо інше мною не помикає — ні неживе, ні нерозумне, ні те, що заблукало, не відавши дороги».

— Тату, що ти робиш? — цікавиться із сусідньої кімнати Міка.

Заплющую очі.

Я пишу роман. Ніби навпомацки шукаю вікно. Щоб провітрити цей світ, як казарму.

І знову цей клятий пафос!

Танець довкола милиць

Молода жінка кивнула головою на знак згоди, але коли вона схвильованим і розгубленим голосом попросила відповісти, він нічого не сказав їй, хоча, пішлося між іншим, цього він і не обіцяв.

Реймон Русель

Проїжджаючи мимо, вирішила навідатися до свого дітища — фітнес-клубу. Якоїсь організаційної потреби в її візиті не було, просто цей об’єкт, як полюбляв висловлюватися її покійний чоловік, вона підняла з нуля, зробивши найпрестижнішим, елітарним (ідея елітності — це її фішка) закладом для міських товстосумів. Після смерті чоловіка (уже четвертий рік добігає) їй зосталася у спадок маленька імперія — бізнес у чоловіка був об’ємний і різношерстий — цех із виготовлення металевої сітки та цвяхів, ковбасний цех, млин, ресторан тощо. І все це втрималося, не завалилося попри скепсис покійного та декого із нині живих. Чоловік, який узяв її заміж за вроду (мала бути його прикрасою, як шпилька на краватці), не був високої думки про її бізнесові здібності — вона мала залишатися частиною декору, одним із предметів розкоші, котрими він любив себе оточувати. Проте самодуром не був, радше, навіть лібералом — потурав її примхам, а те, що їй заманулося погратися у бізнес-вумен, вважав саме жіночою примхою. У свій бізнес він її не втаємничував і близько не підпускав. Дозволив погратися у власний, відгородивши клаптик пісочниці. Стартувала вона перукарнею «Надія», а згодом доросла до ось цього фітнес-центру, який назвала «Осанна». Чоловік хвалив її, інвестував, але так і помер, не змінивши своєї стриманої думки про її підприємницькі таланти, царство йому небесне.

Припаркувала свого міні-ніссанчика біля центрального я входу. Оглянула вдоволеним поглядом густо заставлену автостоянку. А колись із неї кпили: навіщо, мовляв, такий аеродром біля спортзалу із лазничкою. Її увагу привернув галас на протилежному кінці майданчика. Двоє охоронців вели словесну перепалку з чоловіком на інвалідному візку. Чоловік був у камуфляжі, на грудях виблискували медалі…

— Коля?! — вихопилося в неї.

«Як він мене знайшов?!» — майнула чи то злякана, чи то радісна думка.

Рвучко ступила перший крок, ніби зібралася бігти. Ногу вона притримала, а от серце прискорилося щодуху. Якби ж іще була годна з’ясувати, навздогін воно рвонуло чи навтьоки. Контролюючи дихання, намагалася вгамувати прискорений пульс. Цокання власних каблучків по бруківці гулко відлунювало в голові.

«Не він! Не він!..» — полегшено перевела подих.

— Що тут відбувається? — запитала строгим холодним голосом.

Молодий охоронець повернув до неї голову — мабуть, із новеньких, бо з виразу його лиця здогадалася, що не впізнав її, проте начальницьку манеру поведінки відзначив і взяв до уваги.

— Та ось, — кивнув у бік візочника, — уже другий день біля стоянки ошивається, чіпляється до клієнтів…

Його колега, вайлуватий здоровань, судячи з того, як він напружився й почав робити належне (за формою) обличчя, либонь, уявляв, хто вона така, й спробував навіть виструнчитися, одначе мові його стрункості явно бракувало — шпортався в словах, мов п’яний дяк у гарбузинні.

— Ми його по-хорошому просили… Жебрачить тут…

Довкола них почав збиратися натовп. Одні ставали на захист інваліда, інші брали бік охоронців.

— Він же не винен, що йому держава таку пенсію назначила, на яку ні прожити, ні вмерти…

— Туфта це все… Маскарад. Ніякий він не «афганець». Начіпляв брязкалець… Бо так грошей більше дають.

— За ці брязкальця чоловік кров проливав…

— Може, хтось і проливав, та тільки не він…

― Нехай документи покаже…

Окинувши поглядом зборище, лише винуватця оминула очима, не кажучи більше й слова, розвернулася на шпильках і подалася в зворотному напрямку. Від корпусу до неї квапливо на напівзігнутих наближався головний менеджер.

— Надіє Ярославівно, вибачте, зараз ми все владнаємо…

— Будь такий ласкавий, — мовила не зупиняючись.

«Може, і Коля десь отак…» — вигулькнула непрохана думка.

Озирнулася. Підкликала менеджера. Дістала гаманця й протягнула кілька купюр.

— Дай йому, тільки нехай розгортає свій бізнес деінде.

— Надіє Ярославівно, це зайве, зайве… Він і так…

Подивилася прямим поглядом йому в обличчя.

— Як скажете, Надіє Ярославівно… Буде зроблено.

При вході зупинилася, щоб перекинутися кількома люб’язними словами з клієнтом, якого ледве знала. Розцілувалася із типу подругою, якої терпіти не могла. А тут і Аліна, виконавчий директор, підоспіла — мабуть, менеджер посигналив. Як завжди, виважено-стримана й елегантно-підтягнута, ніби вона щойно не з директорського крісла звелася, а зійшла з рекламного біґборду.

«Добру форму тримає, стерва, — заздрісно подумала Надія. — Коли тільки встигає?!»

Сама вона в цю мить почувалася загнаною старою конякою.

— Треба було б і мені до вас у клієнти записатися. Не знаю тільки, чи по кишені мені ця розкіш, — пожартувала.

Надія попрямувала до свого авто. Мабуть, Аліна подумала, що вона щось забула в салоні, та коли побачила, що начальство сідає за кермо, не змогла приховати занепокоєного подиву:

— Ви не зайдете?

— Іншим разом.

Запустила двигун.

— Я просто так заїжджала, провідати, — мовила заспокійливо.

Дала задній хід. Зупинившись, пальцем підкликала менеджера.

— Якщо цей ветеран знову тут намалюється — здайте в міліцію, тут не місце для жебракування, нехай іде на паперть…

І, вивернувши кермо, натиснула на акселератор.

Решту дня провела у звичних справах. Додому приїхала пізно. Стягнувши з себе одяг, присіла на канапу, вагаючись, прийняти душ чи поніжитися у ванній. Схоже було, що ця дилема загнала її в глухий кут. Непорушно сиділа, дивлячись перед собою відсутнім поглядом. Оговтавшись, стрепенулася. Згадала, що не вечеряла. Пішла до холодильника, налила в склянку морквяного соку. Потримала її в руці, понюхала й відставила. Випила мінералки. У ванній довго стояла, втупившись у дзеркало. Вмила лице (косметикою не зловживала), почистила зуби і, прийнявши снодійне, лягла в ліжко.

Уночі пробудилася. Довго лежала в темряві із розплющеними очима.

— Навіщо мені все це? — сказала вголос і здригнулася, ніби це мовив хтось сторонній.

Потягнулася до телефону, набрала секретарку.

— Попередь водія, завтра їдемо у відрядження. Відміниш усе, що в нас призначено на найближчі два дні, а там побачимо.

Та уточнила час, запитала, якою машиною поїдуть (від чоловіка цілий автопарк зостався).

— Нехай позашляховика бере — може нам сільською місцевістю доведеться покататися.

До ранку так і не заснула.

Дрімала на задньому сидінні. З динаміків линула легенька музичка. Водій запитав дозволу, чи можна поставити диск.

— Тиша на голову тисне, — пояснив.

«Може, мені його ще розмовами розважати», — подумала невдоволено.

Її водій гуляв свою законну відпустку. Цього їй порадив начальник охорони як найдосвідченішого. Низькорослий, але кремезний, майже квадратний, у шкірянці, він нагадував бандита із дев’яностих. Раніше був особистим водієм та охоронцем Іларіона Аристарховича, її чоловіка. Ще й нині тримався самовпевнено, наче досі возить великого боса.

— Іван Миколайович, — відрекомендувався так, ніби це не він до неї, а вона до нього водієм найнялася.

Їй захотілося нагадати, що його зоряний час давно минув.

— За Іларіоном Аристарховичем не скучаєте?

— Я за мертвими не скучаю, тільки за живими, — відповів не змигнувши.

«Дивний тип», — відзначила з неприязню.

Зрідка голосом Михайла Горбачова озивався GPS, даючи рекомендації.

Музика заспокоювала, GPS дратував.

— Якимсь іншим голосом він може говорити? — запитала крізь стиснуті уста.

— Може, — із незворушним виглядом відказав водій. — Голосом Вєрки Сердючки.

«Ніколи в цій блядській країні не буде толку, — подумала, приборкуючи в собі злість. — Куди не поткнись — як не пародія, то порнографія».

Уголос Надія принципово не лаялася, подумки ж інколи дозволяла собі вжити міцне слівце. Інші використовували матюки для зв’язки слів, вона ж тільки для висловлення суті.

Віддалася дрімоті.

Вона штовхала поперед себе Миколиного візка. Поруч шкандибав Котяра. Він уже зовсім зміцнів, на близьких відстанях обходився без милиць. Лише по місту ще стрибав, як кенгуру.

— У тебе є заповітна мрія? — причепився до Миколи. — Чого ти хотів би найбільше?

— Щоб у мене ноги виросли, — буркнув Микола.

— Ну, це само собою, — не вгавав Котяра. — А щось романтичне?

— Не знаю. Досить уже з мене тої романтики.

Котяра завернув голову до неї.

— Ну, а ти, мала, про що мрієш?

«Щоб Коля сьогодні мене поцілував», — відповіла подумки.

Прощаючись, Надя нахилялася до Миколи, він легенько цілував її в щоку. Жодного разу хлопець не спробував зазіхнути на її вуста, хоча вона підставляла лице так, що йому це легко вдалося б. Зазвичай додому вона поверталася завидна (такою була вимога її тітки), це сьогодні вони трохи припізнилися. Їй здавалося, що в темряві Микола поводився б не так стримано. Принаймні сама вона в сутінках почувалася вільніше. Це могло би трапитися сьогодні, якби Котяра за ними не посунув. Надя не могла більше чекати.

— Котику, ти не міг би трішки відійти? — попросила Котяру. — Мені треба сказати Колі дещо інтимне.

— Завжди так, — пожалівся той, — аби справа дійшла до інтиму — Котяру одразу ж гонять у шию…

Однак відгріб трохи вбік.

Вона стала поруч із візком на коліна (тепер була нижча від нього), обхопивши Колю за шию, притягнула до себе, знайшла вустами його губи. Спочатку знайшла їх твердими й непорушними, але одразу ж вони ожили, відповіли на її ніжність. Поцілунок вийшов не дуже зграбним, але палким і затяжним. Коли їхні вуста роз’єдналися, Надя почувалася на сьомому небі від щастя.

На подвір’ї верещала тітка, невдоволена Надіїним спізненням. Котяра також щось занервував:

— Кінчайте там смоктатися…

— Не хочу нікуди йти, — прошепотіла Надя. — Усю ніч би так на колінах перед тобою простояла.

Відтак Коля мав би поцілувати її у відповідь, але від хати до хвіртки чимчикувала тітка, і він не зважився. Надя звелася на ноги.

— У нас попереду ще два дні, — заспокоїв її Микола.

«Лише два дні! Лише два дні!» — тьохкало в її голові.

За два дні мала приїхати бабця.

Бабця прибула назавтра зранку. Більше вони з Колею не побачилися. Це був їхній перший і останній поцілунок.

Хоч це й дивно, Зоя одразу впізнала її. Дала навіть знати, що в курсі стосовно окремих сторінок Надітої біографії.

— О-о! Невже це наша міс Жмеринка?! Вибач, вибач, міс Довкілля.

У сімнадцять років Надія брала участь у конкурсі краси, навіть, хоч це й дивно, отримала корону переможниці, офіційно ставши першою красунею області. Не вважала себе вродливою настільки, щоб ставати на прю за лідерство. На конкурс потрапила випадково, за компанію з подругою. Пишнотіла подруга вилетіла після першого туру, а плоскогруда (нульовий розмір ліфчика), сухоребра, з вузькими стегнами Надія стала, врешті, як згодом жартував чоловік, міс Усього В Світі. Подругу вона тоді втратила, однак у нагороду доважком до корони отримала чоловіка. Скільки літ збігло, а досі кожна бабиська, котра відрізняється від каракатиці тільки тим, що має дві ноги, вважає за потрібне нагадати їй про це таким тоном, ніби Надія промишляла проституцією.

— Ну ходи, ходи, поцілуємося. — Зоя розкрила руки для обіймів. — Ми ж не тільки родичі, ми з тобою давні подруги… Хіба ні? — прямо таки проспівала, вдаючись до інтонаційних перепадів.

Розцілувалися.

Низькоросла, товста тітка з кривими ногами та золотою коронкою в роті. Отакою постала перед нею Зоя. Проте лице мала рожеве й свіже, як дупця немовлятка. Надія пригадала своє втомлене пом’яте обличчя у вчорашньому дзеркалі.

— Ти чого така кусюча? — поцікавилася, підшукавши більш-менш нейтральний тон.

І на своє, по суті, риторичне запитання отримала цілком конкретну й вичерпну відповідь:

— Якби тебе трахали в прямому сенсі раз у три місяці, а в переносному — триста разів на день, і то в хвіст та гриву, то й ти не складала б губки бантиком, а так само клацала би зубами…

— Ти думаєш, я в якомусь іншому світі живу?

— А то ні?! Оце все, — озирнулася довкіл, — я своїми руками звела… Я пахала як каторжна… Де Польща, де Турція, де Китай — я там… По всіх базарах світу. Чим я тільки не торгувала, чим я тільки не торгувала!.. — Зоя зробила паузу, перевела подих. — Я собою не торгувала. Ось! А ти свої мільйони під себе підім’яла своєю пілоткою — можна подумати, вона в тебе золота, — знову зробила паузу, ніби давала Надії можливість для спростування, але та промовчала. — Ти тільки не ображайся. Я кажу так, як є.

— Добре, що ти знаєш, як усе є, — мовила та із блідим усміхом.

«Правильно зробила, що сюди приїхала, — подумала з якимсь полегшенням, Зоя зовсім не змінилася, така ж стервозна, безцеремонна й нелукава. — Хто б іще наговорив мені стільки гидоти».

Чи торгувала Надія собою? У неї були (і досі залишаються) довгі ноги та довге волосся. А Іларіон Аристархович був головним спонсором того конкурсу краси. Після першого туру він підійшов до неї, зробив кілька компліментів, поставив кілька запитань, а під кінець розмови відверто дав зрозуміти, що вона йому сподобалася. І все, жодних нескромних пропозицій, навіть до ресторану не запросив. Просто на фініші призначив її першою красунею. Хоча навіть не був членом журі, проте саме його голос і гроші виявилися вирішальними. Опісля ще близько року використовував її як елітну (міс Красуня все-таки) дівчину для супроводу. Проте під спідницю не ліз, до ліжка не тягнув.

— Я візьму тебе заміж, — сказав якось під час спільного обіду. — Але в мене три умови: ти обітнеш коси, носитимеш брючні костюми і…

Надія прийняла всі три. Дуже вже хотілося змінити своє життя. Та й період у неї був тяжкий. Померла бабця, і Надія розгубилася, втративши єдину людину, яка її любила і дбала про неї. Ні, вона тоді вийшла заміж не за гроші, а за чоловіка, який у потрібний момент підставив їй своє плече. Іларіон Аристархович був добрим чоловіком. Не без дивацтв, можна навіть сказати, фанаберій, але добрим.

Зоя провела Надію на веранду й посадовила за стіл.

― Перекусиш з дороги? Тільки ти ж, певно, на дієті, чогось не їси. Ти ж у нас модель, ти в нас тілом працюєш…

― Стосовно дієти: із задоволенням з’їла б стегенце жайворонка. А щодо праці: я, сестро, працюю тією частиною тіла, що зветься головою.

Зоя розсміялася.

— А ти ще та сучка, — мовила ці слова із щирою приязню. — Здається, бабло тебе не дуже зіпсувало. Я б на твоєму місці, певно, вже скурвилася.

Поставила на стіл пляшку вина.

— Давай, вип’ємо. Тільки без тостів. Просто так, для кайфу, щоб голова обертом…

Надія пригубила вино, за малесеньким ковточком зробила більший, а потім ще. Поставила порожній келих. Ворухнула вологими вустами, ніби примірялася до слів.

— Ти пам’ятаєш Колю? — Облизнула губи.

Зоя подивилася на неї так, ніби заблукала на її обличчі поглядом. Надія зауважила, що очі в співрозмовниці зараз змучені й вицвілі.

— Пам’ятаю.

— Ти не знаєш, що з ним зараз — де він, як?..

— Не знаю.

Надія проігнорувала Зоїну явну нехіть продовжувати цю розмову.

— У тебе не збереглося його адреси?

— Тобі навіщо?

— Хочу його провідати, — і чи то пояснюючи, чи виправдовуючись, додала: — Я колись йому обіцяла.

Смеркалося. Як потім виявилося, цей вечір був прощальним. Вони сиділи біля басейника з лебедями. Микола курив, дивився, як Надя годує птахів шматками батона. Це було їхнє місце. Тут вони проводили час за балачками.

— Ти любиш Зою? — запитала Миколу, хоча й знала, що не почує «ні».

— Вона моя дівчина, — відповів. — У хлопця має бути дівчина, а в чоловіка — жінка.

«Тепер я твоя дівчина», — мовила подумки, а вголос запитала:

— А я?

Микола ніби здивувався.

— Ти?! — Подивився на неї уважно. — Ти мені, як сестра. Дуже рідна й дорога для мене. Ріднішої людини немає в цілому світі, окрім мами, звичайно…

Ну, як він не розуміє?!

— Це зараз… А потім… Колись, коли я виросту… Ти міг би в мене закохатися?..

— Коли ти виростеш, я вже буду старим. — Микола усміхнувся.

Кинув недопалка у воду, лебідь вхопив його дзьобом.

— Тобі буде двадцять чотири…

Вона довго не зважувалася на цю розмову. Лише сьогодні зібралася з духом. Час підганяв.

— Я до тебе обов’язково приїду, тільки раніше школу закінчу…

— Звичайно. — Микола кивнув. — Я хотів би бачитися з тобою часто, як зараз… О, Котяра пхається. Здається, він запав на тебе…

Надя сполохано стрепенулася й квапливо зашепотіла:

— Ось побачиш, що приїду… Ти будеш на мене чекати?..

Підійшов Котяра і вщипнув її за худеньке стегно.

— Довго ж ти збиралася, — процідила Зоя їдуче.

Вона, либонь, уже змирилася, що таки доведеться витрясати нафталін зі старих спогадів.

— Довго, — погодилася Надія. — Хоча я ніколи про нього не забувала.

На останні її слова Зоя тільки іронічно ворухнула вищипаними бровами.

—І Колю, і все те, що мені тоді відкрилося, — продовжила мову Надія. — Пригадуєш, як на день десантника хлопці, обійнявшись, танцювали довкола милиць? Без сліз на це не можна було дивитися… Потім усі ці переживання й почуття притлумилися, з’явилися нові враження, спокуси дорослого життя і всяке таке, та тільки на якийсь час… Що далі, то очевиднішим і переконливішим стає відчуття, що тільки тоді все й було справжнім… Останні рік-два мені часто сниться той танець, і щоразу я пробуджуюся із відчуттям страху…

— Усе наше життя схоже на цей танець, — сказала Зоя, беручись за пляшку. — А оці твої закидони про справжність — від хорошого життя. Дай тобі чоловіка-алкаша й двох дітей на шию, ти б не тужила за якоюсь своєю придуманою справжністю.

Зоя закурила, запропонувала Надії, та відмовилася.

— Не куриш? Ну так, ти ж у нас правильна. Знаєш, мене завжди дивувало поєднання в тобі правильності із якоюсь витонченою блядськістю.

Надія пропустила її слова повз вуха.

— Невже ти ніколи не шкодувала, що не зійшлася з Колею?

— Про що ти говориш?! Ти ще згадай, кому я в дитячому садочку першому піську показала. Я, подруго, шкодую не за тим, чого немає, а за тим, що є. Це ти в нас спрагла справжнього, а я ним по горло сита. Мій нинішній Стьопа нічим не гірший від тодішнього мого Колі: так само «афганець», аякже, герой, йоб його мать, так само, як нап’ється до втрати людської подоби, то плаче крокодилячими сльозами, ось тільки руки-ноги на місці, але мозку так само немає…

На обличчі в Надії застиг сухий жорсткий вираз.

— Ти зрадила Колю, — кинула звинувачення.

Надя знайшла Миколу біля фонтану. Він смоктав цигарку й замислено дивився на оголену купальницю, яка стояла посеред фонтану. Фонтан не діяв, купальниці хтось домалював крейдою труси. Вигляд у Миколи був самотній і нещасний. Він курив так, наче це була остання цигарка перед розстрілом.

— Ти чого сам? А Зоя де?

— У долині блаженств.

Наді здалося, що він п’яний — у нього заплітався язик.

— Тобі щось болить?

Він кивнув.

― Що?

Надя підступила впритул і торкнулася його руки.

— Знаєш, я дуже боявся потрапити на війну. — Щиглем відправив недопалка купальниці в обличчя. — А тепер так само боюся з цієї війни повернутися.

Тремтячими руками прикурив іншу цигарку.

Вона мовчала. Не знала, що казати. Ледве стримувала сльози.

Несподівано Микола п’яно розсміявся.

— Якби ти мене зрадила — я тебе вбив би.

На якусь мить Надя розгубилася. А потім ляпнула, що до голови прийшло:

— А Зою?

— А Зою віддав би роті солдат. — Він знову хрипко розсміявся. — Відправив би її в долину блаженств…

Надя зважилася погладити його по голові.

― Я тебе ніколи не зраджу…

Він звів на неї очі. Очі в Миколи були тверезі й тужні, аж їй моторошно зробилося.

— Ти його зрадила, — повторила Надія.

Зоя сприйняла звинувачення на диво м’яко.

— Ти все така ж максималістка, — зауважила, посміхаючись. — Скажи, а ти хіба ніколи не зраджувала свого татуся?

Надія спочатку прокоментувала:

— Не люблю цього слова. Він був моїм чоловіком, — а потім відповіла: — Ні, не зраджувала.

— Знаєш, я тобі вірю. Тільки така дурепа, як ти, може жити зі старим лисим пердуном і не зраджувати його. А я свого трутня зраджую, якщо є з ким.

— Навіть після його смерті я ще ні з ким не була, — навіщось сказала Надія.

— Та тобі не Коля потрібен, а хороший психіатрі — вигукнула Зоя, пахкнувши хмарою диму. — Чи, може, це умова заповіту? Удова має право розпоряджатися спадком за умови подружньої вірності покійному, а в разі порушення цього пункту позбавляється права на спадок, — наче з писаного прочитала й розреготалася. — З тобою не скучишся, незрадлива ти наша. А на мене дарма наїжджаєш. Чоловіка свого зраджую, не без того, а от перед Колею я чиста.

— І це після того, як ти тоді лягла під Сірого?! — обурилася Надія. — Мені Котяра все розповів.

— Була, була справа, — розсміялася Зоя. — Але ж і Коля не святий. І ти також. Хіба він не заліз тобі в труси…

Надія несподівано для себе зніяковіла.

— Ти знала?!

Це трапилося в літньому кінотеатрі. Зоя кудись відлучилася, а Надя якимсь чином опинилася в Миколи на руках. Може, місць не було, а, швидше, просто скористалася нагодою, щоб опинитися на насидженому Зоєю місці. Мабуть, Микола тоді зробив це сп’яну, на автоматі, ніби це була Зоя. Не відомо, чи він хоч зауважив відмінність. Надія страшенно комплексувала, в неї довго не росли груди, вона боялася, щоб він не поліз їй під кофту… А волоссячко на лобну вже пробилося, чим вона тішилася, і коли відчула там Колину руку, мало не зомліла від щастя. Видавалася собі дорослою дівчиною, як Зоя, або й справжньою жінкою, як Лариса… Пізніше, коли Зоя поїхала, Надя чекала, коли Микола знову нап’ється, щоб повторити це приємне для неї непорозуміння. Однак тепер він завжди був незвично тверезим. Котяра навіть якось зауважив:

— Ти, мала, благотворно впливаєш на нашого Коляна, він уже в своїй праведності випередив Папу Римського.

Коли вони зупинялися під час їхніх прогулянок, Надя залазила до Миколи на візок, сідала на покалічені ноги й терлася об них тілом.

— Тобі не важко? Може, тобі болить?

— Ні. Можеш сидіти, скільки хочеш…

Якби ж він ще сам здогадався, чого вона хоче.

― Знала й не ревнувала?! — перепитала Надія.

Зоя зблиснула золотим зубом, здвигнула плечем, мовляв, що тут такого.

― А я ревнувала, — зізналася.

— Дурепа ти кінчена, — підсумувала Зоя й затягнулася так, наче цілувалася взасос. — Хоча я тебе розумію. Я й Сергієві дала… Ясна річ, він мені подобався, але не через це… Я тоді стільки всього пережила, що не могла більше целкою зоставатися…

― Чого ж ти Колі не віддалася?

— А ти ніби не знаєш? — Зоя сердито розчавила в попільниці недопалка. — Якби він міг, то мав би мене в усі діри.

— А він і міг.

— Не бреши! — випалила Зоя, збагнувши, куди Надія хилить.

— Я з ним стала жінкою…

— Не бреши! — повторила Зоя так само категорично.

Їхні погляди зустрілися. Очі в очі. І Зоя здалася.

— Хіба, може, щось уколов. Ти ж уже доросла — знаєш, що є такі укольчики.

Надія не поступалася:

— Звідкіля в нього тоді міг узятися такий укол?!

Зоя потягнулася до пачки з цигарками.

— Ну, що ж, значить, тобі пощастило. А мені тільки в ліжко налюрив. — Скривила губи, затискаючи в кутку рота цигарку.

— Зі спинальниками таке трапляється, — примирливо зауважила Надя.

— Мій он не спинальник, а як нап’ється, то обісциться по самі вуха. — Гримаса невдоволення все ще судомила м’язи Зоїного обличчя.

— Як же ти з ним спиш?

— А я з ним не сплю. Виперла його в літню кухню, щоб хату не засмородив. У нього все одно не стоїть. — Глипнула на Надію хитрим стервозним оком. — Що, думаєш, тільки на мене? Думаєш, на тебе встав би?

Голосно розсміялася. Здасться, їй попустило.

«Якесь дежавю», — подумала Надія.

Вони тоді засмагали біля озера. Дивне таке озеро, не для купання: води зверху — на п’ядь, а внизу — грязь лікувальна. Микола був похмурий і мовчазний.

— Ви що, посварилися? — запитала Надя в Зої.

— У нього моральна травма, — відповіла та жовчно.

— Як це?

Зоя не пояснила. Трималася вона задерикувато, безперестанку зачіпала й дражнила Котяру, обмінюючись із ним плоскими жартами. Врешті Котяра цитьнув на неї:

— Злипнися, коза, поки Колян не засадив тобі по самі помідори!

— У Коляна на мене не стоїть.

— І в мене на тебе не встав би. — Захихотів Котяра.

— Ех ви, імпотенти нещасні! — Зоя рвучко перевернулася зі спини на живіт.

— Чого це імпотенти?! — Не бентежився Котяра. — У мене, наприклад, на Надьку ще й як стоїть. Правда, Надь?

Надя не озвалася.

Микола не втручався. Лежав, ховаючи під панамою лице. Коли Надя ненавмисне зазирнула під панаму, їй здалося, що на очах у нього сльози.

— Ти поводилася, як шалава, — не стримуючи зневаги, мовила Надя Зої в обличчя, щойно вони попрощалися з хлопцями.

Та скорчила єхидну міну:

— Що, думаєш, на тебе в Колі встав би?

— Мені бридко тебе слухати! — вигукнула Надя й, розплакавшись, побігла алеєю вперед.

Увечері вони помирилися. Надя із Зоєю, а Зоя з Миколою.

Надія роззирнулася по веранді, не помічаючи речей, наче дивилася в безодню. Вона справді брехала. Сама не знала навіщо. Може, щоб роздразнити Зою, змусити пошкодувати за минулим. Спочатку на якусь мить здалося, що Зоя повелася. А тепер скидається на те, що та розкусила її.

— Пляшку розпили, й ні в одному оці, — озвалася Зоя. — Може, ще одненьку порішимо?

Надія заперечливо похитала головою. Зоя уважно розглядала її крізь марево цигаркового диму.

— Як хочеш знати, Микола сам домовився з Сірим, аби той мене трахнув. Навіть дивився, як той мене дер. Знаєш, після цього я хоч би з ким трахалася, завжди відчуваю, що мені бракує глядача.

Надія мовчала.

— Кинь ти цю затію. Навіть якщо він іще живий і до решти не спився, нічого, окрім розчарування, ти там не знайдеш…

І знову заколисувала легенька музичка. Надія поринала в дрімоту, віддаючись течії мелодії.

«На меломана він не схожий». — Розглядала бичачий карк водія.

— Диски від Іларіона Аристарховича залишилися, — пояснив водій. — Йому якийсь спеціаліст нарадив. Машина була його місцем відпочинку. Так само всю дорогу дрімав.

— А вас на сон не хилить? — не змогла приховати занепокоєння; бракує тільки у детепе втрапити.

— Нєа, я звик, — заспокоїв її водій. — Коли музика звучить, то я її не чую, а як немає, то якось мені незатишно. Особливо, якщо дорога далека.

«Ти ба, яка тонка натура». — Приховала іронічну посмішку.

Коли озивався GPS, Надія збудилася.

«Може, скоро вигадають GPS для заблудлих душ, — думала, не розкліплюючи очей. — Цікаво, чиїм голосом він промовлятиме?»

— Я чув голос Бога, — мовив Микола.

Присутні замовкли й звернулися поглядами до нього.

— О, розкумарило чувака! — кинув хтось.

А Сірий поцікавився:

—І що він тобі сказав?

— Я не зрозумів…

Котяра реготнув.

— Я знав одного кренделя, який після двох косяків починав із власною тюбетейкою базарити, а вона, бля, так жорстоко з ним поводилася, так на нього наїжджала, що він падав перед нею на коліна, пускав шмарки й заливався сльозами, вимолюючи в неї прощення…

Усі розсміялися.

— Та нє, мужики, я серйозно…

— Може, ти його ще й бачив? — запитала Зоя своїм блядським тоном, яким зазвичай розмовляла з Миколою на людях (наче вона не з ним, а проти нього). За це її Надя просто ненавиділа.

Микола покрутив головою.

— Я не бачив… Мій ангел бачив…

— Кінчай гнати! — обірвав його котрийсь із хлопців. — Ти ще розкажи, як ти два духівські танки підірвав однією гранатою…

Знову здійнявся регіт.

— Дурні ви всі, — ображено мовив Микола і повернувся до Наді. — Ти мені віриш?

Вона ствердно кивнула. Він узяв її за обидві руки й притягнув до себе, наблизивши її обличчя до свого.

— Він сказав страшну річ… Дуже страшну… Мені досі страшно…

Його розширені зіниці вбирали її очі, її обличчя, всю її… Відчула, як дикий незборний Миколин страх перетікає в неї. Микола з відчаєм стиснув їй долоні.

— Я тільки не можу пригадати, як це висловити людською мовою…

Переночували в мотелі, а другого дня після обіду вже були в Зарівному. Від першого стрічного дядька дізналася, що Микола Корнелюк жив не в самому селі, а на хуторі. Тепер до того хутора не тільки дороги, а й стежки не було. Не було, власне, й самого хутора. Знайшли посеред порослого бур’яном поля єдину стару перекособочену хату й кілька румовищ. Надія здивувалася, вгледівши біля хати стару бабу. Та незрушно сиділа під стіною на грубій лавці, схрестивши на костурі великі грубі долоні, й незмигно дивилася перед собою. Спочатку стара видалася Надії і сліпою, і глухою, і навіть (аж моторошно зробилося) мертвою, оскільки не подавала жодних ознак життя, коли вона зупинилася перед нею на відстані кроку.

— Доброго дня, бабусю! — привіталася Надія, не сподіваючись на відповідь.

— Добре здоров’я! — несподівано озвалася стара якимсь дзвінким нестаречим голосом; звела на Надію голову. — Задрімала трохи на сонечку. Ти чия будеш?

Попри живий голос, міміка на бабиному обличчі майже відсутня, а очі взагалі не змінили виразу.

«Мабуть, таки сліпа, — подумала Надія. — Бо ж як іще з розплющеними очима можна дрімати?»

― Я нетутешня. Я шукаю Колю Корнелюка. Ви не пам’ятаєте такого?

Стара дрібно закивала.

— Хороший був хлопчик.

Надія в одну мить наповнилася радістю, як од благої звістки.

— А ви не знаєте, де він зараз?

— На войні його вбили, — без заминки відповіла бабця.

— Як убили?! Його ж тільки покалічило…

«Вижила стара з розуму», — відчула розчарування.

— Він сам так про себе казав. Одних, каже, вибили зразу, а мене так, шоб помучився…

Розчарування змінилося подивом: «А ця бабулька ще б мене в шахи обіграла, якби я вміла грати».

— Отамики їхня хата була. — Бабця вказала скрюченим коричневим пальцем у бік одного з румовищ. — Акурат на Покрову Микольцьо спалив її.

«Цікаво, справді бачить чи навмання пальцем тикає?» — Надія шукала у виразі бабиних очей якихось ознак, що підказали б відповідь.

— Як це спалив? Навіщо?!

— Казав, шо й сільраду спалить, і обком партії, якшо йому кватири в городі не дадуть…

—І що?

— Спалив тіко хату свою. Бог милував, моя од неї не зайнялася. Дві ночі в мене ночували. А ліжко ж у мене одне, то Ганка на перині долу спала, а Микольцьо зі мною на ліжку. Пробудився вранці та й каже: тепер бабо, я, як порядний чоловік, мушу з вами оженитися. — Стара захихотіла.

«Прикольна бабця». — Надія теж усміхнулася.

— А далі? Далі — що?

— До шпиталю його забрали, а Ганка, мати його, зосталася в мене жити… А потім Горбачов виписав для них обох кватиру…

«Треба їхати до міста». — Надія озирнулася на авто, біля якого в розхристаній сорочці стояв водій і, закинувши голову, стежив за жайворонком. Відшукала очима пташину, що бриніла в небі срібним дзвоником. Озирнула зелену пустелю лану.

— Бабцю, як же ви тут самі живете?

— То так, як у раю живу, а то так, як у пеклі. Залежить від того, шо мені пригадається…

— Я вам грошей зоставлю, або поїду продуктів куплю ― все, що скажете…

— Нічого мені не тре, дитино. Усе в мене є. І для життя, і для смерті. Тільки ні життя нема, ні смерті. Не клопочися. Мене Свєтка Полундра доглядає, їй за те гроші з району платять…

Авто рушило, Надія озирнулася, помахала бабці рукою. Та сиділа в тій самій позі, у якій вона її застала. Може, натомлена розмовою в свої дев’яносто з гаком, знову задрімала із розплющеними очима. А може, склепивши набряклі повіки, з яких обсипалися вії, прозирає в суть речей та явищ… Навіть якби Бог сподобив Надію також прожити сто літ (або й двісті), їй однаково не вдасться осягнути це мистецтво сліпоти й прозріння. Але вже тепер вона почувалася такою ж самотньою й покинутою, як ця стара.

— Іване Миколайовичу, якщо чоловік служив у Афганістані, а зараз на інвалідності, він залишається на обліку у військкоматі? — звернулася до водія. — Потрібно роздобути адресу однієї людини.

— Бачу, краще через спілку ветеранів шукати, — відповів той.

Він зробив кілька дзвінків, і ще не виїхали з села, а Надія вже мала кінцеву адресу подальшого маршруту.

— То ви також «афганець»? — запитала, не дивуючись цьому збігові.

Водій спочатку подивився в дзеркало заднього виду, ніби перевіряв, чи ніхто їх не наздоганяє, і тільки після цього відповів:

— Повен комплект: поранення, контузія, орден Червоної Зірки, медаль «За відвагу»…

— Не шкодуєте?..

Не встигла розгорнути своє запитання сповна, як отримала однозначну відповідь:

— Війна зробила з мене людину.

Категоричність тону співрозмовника не заохочувала продовжувати зачеплену тему.

«Солдафон довбаний. Голова в нього, мабуть, — суцільна костомаха, — із неприязню втупилася в круглу червону потилицю ― У кулі від боулінгу й то мозку більше».

Заплющила очі.

Друге, що вразило тринадцятилітню Надю, після того, як вона пережила шок, побачивши в одному місці таку кількість покалічених хлопців, було те, що вони сприймали війну і власне каліцтво без осуду й нарікань, як щось належне й виправдане. Це не була звичайна покірність чи приречення, а якщо й так, то якась їх вища форма. Можливо, за цим стояло самозречення, відмова визнавати за собою право на власне життя. Коли Надя поділилася своїми спостереженнями з Миколою, він насупився і знизав плечем.

— Війна п’янить, — мовив замислившись.

— І тебе?

Микола наче не розчув.

— Ти подивись на них, вони ж усі, як обкурені…

— А ти?

— Але вони ще завиють, суки, ще настане час похмілля…

Надю здивували його слова.

— А ти хіба не з ними?

— Тоді вони дізнаються, як мені зараз…

Дивним він був, звичайно, хлопцем. Коли напивався — як усі, а коли тверезий — якийсь нетутешній, як із іншого світу чи іншої планети.

— Ця війна ще всім дасть пизди, — казав злісно.

І, не соромлячись Наді, плакав.

Розклепила повіки тільки тоді, коли авто зупинилося.

— Зачекайте, я піду розвідаю, — кинув водій, вибираючись із салону.

Надія дістала косметичку, подивилася в дзеркальце. Вологою серветкою прибрала з обличчя жирні полиски, підвела губи. Вийшла, щоб розім’яти ноги. Примружившись на сонце, згадала, що має чорні окуляри. Повернувся водій, доповів:

— Там тільки секретарка. У неї немає потрібної інформації. Каже, що голова буде через годину.

Подивився на неї запитально.

«Службу знає», — зазначила, цього разу схвально.

— Я тут зачекаю. Посиджу в кафе, кави вип’ю. — Кивком вказала у бік червоних парасольок, що майоріли навпроти через дорогу. — А ви знайдіть готель і замовте дві кімнати на добу.

Виявилося, що всі столики зайняті. Проте вільні стільці були.

«Доведеться проситися до чужої компанії», — подумала прикро.

Замовила в офіціантки каву. Роззирнулася, до кого б підсісти. Її увагу привернули двоє чоловіків, власне один із них, — у камуфляжі, що навело Надію на думку про його причетність до ветеранської спілки. Обидва — з вигляду сорокарічні, той, що в плямистій уніформі, — фізично міцний, самовпевнений, не позбавлений привабливості, якщо судити по-жіночому; другий нагадував інтелігента-доходягу: вутлий, сутулий, в окулярах, коротше, нічим не примітний і ні на що не придатний. Чоловіки грали в шахи і, здається, інтелігент програвав, оскільки закляк, утупившись у дошку з фігурами, натомість суперник знуджено потягував коньяк, розглядаючи присутніх і перехожих дівчат та жіночок.

«Дивна парочка», — відзначила, простуючи до їхнього столика.

— Дозволите? — Взялася за спинку пластикового стільця.

— Матимемо за честь, — відповів вояка. — Приєднуйтеся, Надієчко.

Від здивування вона навіть завмерла.

— Ми з вами знайомі?!

— Знайомі? Ні, куди нам, ми люди прості. Це ви знаменитість… А окрім цього, ми багато чули про вас від Колі.

А тепер Надія цілковито розгубилася.

— Від якого Колі?.. Ви знаєте Колю?!

— Не просто знаємо — ми його найближчі друзі. Ми з Кульчиком-Мурчиком — нерозлийвода. — Широко й білозубо всміхнувся. — Хіба він вам про нас ніколи нічого не розповідав? Мене звуть Цезарем, а ось цього мудрагеля — Янеком.

Янек, не відриваючи погляду від дошки, кивнув.

Надії здалося, що вона й справді колись чула від Миколи ці імена (мабуть, поганяла).

«Вони могли бути тоді в санаторії, — знайшла для себе більш-менш вірогідне пояснення. — А тепер темнять, щоб поприколюватися або справити на неї враження».

— Коли так, то вам має бути відома нинішня його адреса. — Нарешті опанувала себе. — Не підкажете?

Офіціантка принесла каву. Запитала, чи потрібна їй індивідуальна попільничка. Надія подякувала офіціантці, заразом відмовляючись від запропонованої Цезарем цигарки.

— Вибачайте, не уповноважені. — Відкинувшись на спинку стільця, Цезар затягнувся. — Кого Колян бажає бачити у себе вдома, тому він сам дає адресу.

Говорив він жартівливим тоном і дивився дещо насмішкуватими очима. Підіграючи йому, Надія підібрала інтонацію, що пасувала би до його тону.

— Здається, ви не дуже хочете, щоб я знайшла Миколу.

Янек підвів голову від дошки й уперше подивився на Надію. Вона вгледіла шрам, що проліг від надбрівної дуги біля правого ока вниз по щоці майже до підборіддя. Очі мав серйозні й пронизливі. І мова його звучала серйозно:

— Так і є, ваша правда. Він не хоче, бо думає, що ви — Миколин рай, а я тому, що переконаний — ви станете для Миколи пеклом.

Надія повторно збентежилася.

Янек підніс до рота склянку з соком, зробив ковток і скривився. Поставив склянку й тією самою рукою обережно пересунув фігуру, а після цього натиснув на важіль шахового годинника, що стояв поряд із дошкою. Потім ще раз промочив горло. Але Цезар не дозволив йому довго розслаблятися, він зробив миттєвий хід, і Янек знову, обхопивши голову долонями, замислився над ходом у відповідь.

Цезар розвалився на стільці, закинувши ногу на ногу (його грубий черевик із високою халявкою мало не вперся їй у стегно), з виглядом господаря життя. Надія обережно посунулася разом зі стільцем. Цей її маневр не пройшов непоміченим, головне, судячи з виразу Цезаревого обличчя, був сприйнятий неадекватно.

— Знаєш, яка в неї партійна кличка? — Цезар звертався начебто до Янека, хоча свердлив Надію нахабними очима. — Міс Золотий Анус. Так називали її всі, хто був у курсі сексуальних збочень її чоловіка. Нічого серйозного — просто дядькові хлопчики подобалися, а він сам собі боявся в цьому признатися. Мучився, бідолаха, аж поки знайшов компромісний варіант. Підібрав дівчинку, у якої, як мовиться, ні сіськи, ні піськи, та й зробив із неї хлопчика. А, знаєш, яке виправдання знайшла наша міс цій специфіці сімейного життя?.. Що так збереже цноту для нашого Колі. Уявляєш, вона ще спереду нечепана!..

Янек продовжував сидіти, втупившись у шахівницю. Здавалося, він не чує й не бачить нічого, що діється довкола (а діялося, на думку Наді, щось незбагненне), а переймається лише грою. Проте зовнішні процеси таки фіксувалися десь на периферії його уваги. Нервово шорхнувши під столом босоніжкою, озвався до Надії механічним голосом:

— Це провокація. Я радив би вам устати й піти.

Надія, яка за мить до того, саме так і збиралася вчинити, несподівано для себе, закусивши нижню губу й випрямивши спину, рішуче відповіла:

— Я не боюся провокацій.

Янек лише двічі коротко кивнув, чи то на підтвердження її слів, чи то в такт своїм думкам. Надія глянула Цезареві у вічі, від нервового напруження хребтом побігли мурашки.

— Звідкіля така поінформованість? Ви що — свічку тримали?

Мова її була повільною й холодною, слова ледве протискалися крізь стиснуті вуста.

— Свічку не тримав, свічки по його парафії, — відповів Цезар, киваючи на Янека. — Але інформація достовірна. Хіба ні?

Очевидно, такий розвиток подій його цілком влаштовував. Він відверто розважався, спостерігаючи за нею.

— А якщо й так, то що?

— Ніщо. — Цезар скорчив єхидну міну. — Ось тільки чи зможе наш Колян, цей статевий гангстер, оцінити ваш дорогоцінний дар, а головне, чи зуміє ним скористатися.

Цезар розсміявся. Надія вже ледве стримувалася.

— Ви не можете бути другом Колі…

Янек, ніби його штурхнули, підвів голову й уважно подивився на Надію. Потім швидким рухом переставив фігуру.

— Шах! — Пацнув долонею по важелеві годинника.

Цезар цього не чекав. Пиха в одну мить злетіла з нього, усім тілом подався до столу, його очі гарячково бігали шахівницею.

— І мат! — Янек допив сік, смачно прицмокнув і облизав губи.

Цезарів погляд перестав метатися. Тепер він тупо дивився в одну точку.

— Не може бути!

Янек неквапом дістав із пошарпаного портфеля, прихиленого до ніжки стільця, револьвер із глушником і, приставивши Цезареві до чола, вистрелив.

Ніби пляшку шампанського відкоркували.

Цезар упав обличчям на стіл. Окремі фігури на дошці повалилися. Долу зацяпотіли краплі крові.

Надія страшенно перелякалася.

«Господи! Що ж це робиться?!» — Думки в голові плуталися.

А що коли Янек і їй приставить дуло до лоба… Треба втікати, кликати на поміч… Але продовжувала непорушно сидіти, заклякнувши й занімівши… Зоставалася надія, що зараз здійметься ґвалт, гукнуть пробі, викличуть міліцію, чим відволічуть увагу вбивці… Проте ніхто не помічав того, що відбувалося за цим столом, усі були заклопотані собою, продовжуючи пити, жувати, правити теревені… Надія вирішила, що настав її смертний час.

— Це входило в правила гри, — спокійно мовив Янек, ховаючи револьвер до портфеля. — Не переймайтеся, Цезар був не дуже хорошим…

У неї дещо відлягло від серця. Ось тобі й ботан! Завалив цього крутого рейнджера, наче пил зі столу змахнув. Надія дивилася на Янека розширеними очима.

— А ви? Ви хороший? — запитала з тремтінням у голосі.

Янек непевно здвигнув вутлим раменом.

— Я не дуже поганий.

Він розглянув стіл, ніби перевіряв, чи нічого не забув. Підсунув до себе шахового годинника, вагаючись, що з ним робити.

— Може, візьмете собі?

Надія здивувалася цій пропозиції. Активно захитала головою.

— Я не вмію грати в шахи.

— Ще навчитеся. Ніколи не пізно. Я також не вмів, а ось, бачите…

«Та ж бачу…» — Надія намагалася оминати очима тіло Цезаря.

Подумала, що цей годинник — речовий доказ із місця злочину.

— Тоді чому би вам не подарувати мені пістолета?

Янек усміхнувся.

— Можливо, Цезар і був правий щодо вас. — Він зняв окуляри (наче забороло, лице одразу ж набуло беззахисного виразу) й, похукавши на них, узявся протирати носовичком скельця. — Принаймні в почутті гумору вам не відмовиш.

— Дякую.

Якщо вже вона веде світську бесіду із цим тихонею-маніяком у товаристві свіжого трупа, то, мабуть таки, самовладання повернулося до неї.

Поклавши годинника до портфеля, Янек звівся. Надія наслідувала його приклад. Затиснувши портфеля під пахвою, другою рукою він легенько взяв її під лікоть.

— Ходімо.

Знову занепокоїлася. Кортіло запитати, куди, однак не зважилася.

― А розрахуватися?

— Уже заплачено.

Нічого не залишалося, як підкоритися його несильному, але наполегливому потиску.

— Там зосталися відбитки ваших пальців, — мовила Надія. ― На склянці…

— Ви пропонуєте перемити в цій забігайлівці посуд? Чи підбиваєте мене поцупити склянку?

— За дрібну крадіжку багато не додали б, а в разі успіху — ви замели би сліди.

Янек знову всміхнувся.

— З вами приємно мати справу. — Його пальці на її лікті трішки змістилися. — На взаємність я не сподіваюся.

— Куди ми йдемо? — тепер уже без остраху запитала Надія.

— Я переведу вас через дорогу, щоб ви випадково не потрапили під трамвай.

— У цьому місті трамваї не ходять.

― У тім-бо й річ.

Янек озирнувся, наче хотів пересвідчитися, що тіло Цезаря зосталося на своєму місці.

Благополучно добралися до протилежного хідника. Спинилися перед входом до приміщення спілки ветеранів. Він розпрощався. Ступивши крок, зупинився.

— Якщо це вас заспокоїть… Усе це відбувається не в реальному світі, а в уявному — в голові…

— Ви хочете сказати, що все це коїться в моїй голові?

«Може, Зоя й права — мені справді потрібен психіатр». — Ця думка, зблиснувши, не просто освітила весь абсурд і сюрреалізм ситуації, а й вказала з неї вихід.

Психіатр вилікує.

Янек заперечив:

— Ні, не у вашій, у Миколиній голові.

Поки Надія в’їжджала в сенс почутого, Янек зник. Утім, вона й сама вже про нього забула. Замислилася про своє.

«Якщо все це діється в Колиній голові, отже, він мене пам’ятає, отже, я йому потрібна». — Захоплено відзначила залізну міць власної логіки й усміхнулася своїй думці.

Її це справді заспокоїло.

Проблема глибинної пам’яті та пошуки іншої краси

Тільки тут нагромаджені борги виплачує все поко-ління, у глибині душі воно переживає крах цілої епохи і її світогляду. І хоча більшість переживала його подібно до тварин, котрі страждають, не відаючи, чому, однак це байдуже, оскільки доля не розкриває своїх підстав, а людина доволі пізно здогадується про безумовну необхідність.

Ернст Юнґер

Так само, як не знав, із чого розпочати цей роман, тепер не відаю, чим його закінчити. З цим романом я не квапився. Недавно надибав записника, в якому зафіксовано, що перші три новели були написані ще 1990 року. Від цих новел не зосталося слова на слові, що не було би перевернуте. Мабуть, це був фальстарт, мені довелося розпочинати все спочатку. Утім, мушу зазначити, роман, який я пишу нині, це не той роман, який я написав би тоді. Я не поспішав. Герман Гессе 1945 року писав, що якби він був молодим і повним сил, то не займався б нічим іншим, окрім видавання книг: «Ці труди в ім’я неперервного життя духу нам не можна відкладати до того часу, коли держава залікує рани, завдані війною, не можна й займатися цією роботою похапцем, догоджаючи кон’юнктурі, не переймаючись тим, щоб бути скрупульозно совісними. Оскільки для світової літератури не меншу небезпеку, ніж війна і її наслідки, становлять погано й наспіх видані книги». Продовжуючи цю думку, можна зауважити, що більшою небезпекою від погано й наспіх виданих книг, є книги, які з тією самою недобросовісністю написані. Хочеться по-дитячому запевнити: я старався. І це правда. Однак є проблема. Сомерсет Моем у книзі «Узагальнюючи підсумки» зізнався: «Я пишу цю книгу, щоб витрясти з голови деякі думки, які щось надто міцно в ній застрягли і бентежать мій спокій». На жаль, я не можу з такою ж чіткістю формулювати, що спонукало мене до написання цієї книги.

Тук-тук! З’явилася Дайта.

— Я прийшла позаважати. Що читаєш?

Згортаю книгу, заклавши сторінки пальцем. Читаю з обкладинки, наче забув ім’я автора:

— Фердинанд Фош, «Спогади».

— Не знаю такого письменника.

― Це не письменник. Французький воєначальник, головнокомандувач об’єднаних збройних сил Антанти під час Першої світової війни. Слухай, що написав: «У кожної армії власний, відмінний від інших напрям думки; кожна повинна виконувати вимоги свого уряду, а той має свої приватні інтереси й потреби. Окрім цього, кожна армія має свій гонор».

— Кожна сільська баба має свій гонор, — наче між іншим відзначає Дайта. — І навіть останній у цій країні дядько, який літо й зиму ходить у зимовій шапці, має свої приватні інтереси та потреби, до яких та баба повинна пристосовуватися…

— Моя дружина сьогодні налаштована критично, — кажу тоном, яким на театральній сцені говорять «убік».

— Але зауваж: моя критика конструктивна. Ось, наприклад, ти… Щоб написати три сторінки, перекопав тридцять книжок… Ти в них натхнення шукаєш?

Дайта дивиться на мене, наче я прийшов до неї на перше побачення посеред літа у валянках і з кактусом у вазончику замість квітів.

— Намагаюся відкопати живу пам’ять, — пояснюю.

—І що це означає?

Автор передмови Фошевих «Спогадів» застерігає: «Перед нами проходять лише абстрактні армії й корпуси — яке це знайоме з вітчизняних робіт, присвячених Другій світовій війні!» Мені одразу пригадалася післямова до російського видання «Зневажених дітей» Жоржа Бернаноса, у якій перекладач цієї книги В. Бистров висловлює впевненість, що авторові вдалося знайти в мові миру слова, які здатні передати Війну: «Саме цим книга щоденників Бернаноса „Зневажені діти“ цікава читачеві нашої країни. Країни, де пам’ять про ту війну пройшла, через усі ступені й стадії брехливих спогадів — маршальських, генеральських, — через лейтенантську й окопну „правду“. Було вирубано не один ліс задля того, щоб усі ці спогади побачили світ, а насправді для того, щоб назавжди поховати під грудою багатотисячних накладів живу пам’ять».

— Угу, — каже Дайта. — І що — багато накопав?

— Ну, це ж не хробаки для рибалки, — відповідаю ухильно.

— Угу, — повторює Дайта, мовляв, усе з тобою ясно. — І чому ж вони — всі ці маршали-лейтенанти-рядові — брешуть?

— Я не висловлювався б так категорично. Існує так звана проблема «глибинної пам’яті». Ця проблема не тільки психологічна, а й лінгвістична, оскільки потрібно не лише пригадати витіснені в безпам’ять події, а й найти для оповіді про них відповідну мову. Розумієш, дуже складно знайти в людській мові слова для передачі нелюдських станів…

Дайта не погоджується:

— Ця проблема актуальна хіба що для рядових, ну, може ще стосуватися якимсь боком лейтенантів, але найбільше мемуарів строчать генерали і найбільше в них брешуть… Я знаю, що кажу. Мій тато колись за радянських часів збирав військову мемуаристику… Так ось, коли за перебудови почала з’являтися правдива чи більш правдива інформація, він так у тих мемуарах розчарувався, що навіть не здав їх на макулатуру, а скинув на купу й підпалив…

— Ну, генерали, маже, заради статистики стараються, — роблю припущення. — Військові завжди применшують власні втрати і приписують втрати противнику… Зрозуміло, що й сили в супротивника завжди переважають, і нападає він підступно тощо. Я тобі не розповідав про Тору-Бору?

(Існує інше прочитання цієїж назви — Тура-Бура).

— Схоже на приспів дитячої пісеньки, — каже Дайта і зачинає мугикати: ― Тора-бора, тора-бора…

— Веселенький мотивчик. — Киваю в такт мелодії.

— То чим славнозвісна ця Тора-Бора?

— У цій місцині мене підстрелили. Нинішній рік ювілейний ― тридцять літ минуло.

— Вибач, — Дайта кидається мене обіймати ― так, як це робить Міка, коли вибачається або жаліє мене.

Повертаюся до ноутбука, штрикаю його сонного пальцем у кнопку. Ноутбук неохоче будиться.

— Зараз покажу тобі, що я нарив.

Шукаю потрібний файл.

Ось: «Тора-Бора — печери в афганській провінції Нангархар, де обладнали укріпрайон міжнародні терористи на чолі з Усамою бен Ладеном. Розташовані в горах на висоті 4 км. Становлять собою лабіринт тунелів, що йдуть на глибину 400 м. У ньому пророблені численні кімнати — сховища, житлові приміщення, бункери й склади. Їх загальна довжина — близько 25 км. Розташована ця сітка природних печер за 85 км на південь від афганського міста Джелалабада». І ще: «Печерний комплекс Тора-Бора — одна із найнедоступніших фортець Афганістану. Він розташований у горах на південний захід від Джелалабада і активно використовувався з воєнною метою у 1979–1989 роках, під час боротьби моджахедів проти радянських військ». О! Це, так би мовити, топографія. А заговорили про Тору-Бору після того, як у грудні 2001 року в ході військової операції проти руху Талібан комплекс було захоплено Об’єднаним антиталібським фронтом за підтримки міжнародної коаліції. Тут таки виявилося, що ще раніше, «у лютому-березні 1987 року під час проведення операції „Шквал“ ця цитадель була взята підрозділом спецназу ГРУ СРСР „Вимпел“ (за іншими даними — підрозділом спецназу КДБ СРСР „Каскад“)».

― І що? ― Не терпиться Дайті.

— А потім я знайшов в Інтернеті документальний фільм, у якому закадровий голос тупо стверджував, що Тору-Бору штурмували ті ж таки славнозвісні спецназівці, лише в жовтні 1980 року. Хоча з розповідей самих спецназівців та нашого комбрига (в кадрі він у мундирі генерал-лейтенанта) Смирнова й комбата Уразматова чітко зрозуміло, що бригада штурмувала Тору-Бору, а спецназівці в той самий час визволяли заручників у сусідній ущелині Пачір Агам. Хоча весь сюжет фільму побудований на тезі, що Тору-Бору брав спецназ (мовляв, які вони круті хлопці). Американці штурмували фортецю п’ять діб, а радянські специ — лише за дві (на цьому особливо наголошувалося). За фільмом після захоплення базу підірвали. А я думаю: що ж тоді ми штурмували через півроку?! Чому мої командири не кажуть, що їм ще 1981 року довелося розкушувати цей горішок?! Чомусь на 1980 році робився особливий наголос, підписи вказували, що Смирнов командував бригадою, а Уразматов, відповідно, батальйоном 1980 року, хоча і той, і той помінялися, мабуть, під кінець 1981-го. Ні комбриг, ані комбат жодних дат не називали. Комбриг видав, що під час штурму попереду йшли афганські військові, а радянські слідом за ними на відстані 50–60 метрів. Чого ні-ко-ли не було! Хіба, може, були такі вказівки з центру, що саме так це потрібно подавати, і Смирнов їх досі дотримується. Комбриг узагалі обережненько так балакав… Моїх командирів невигадливо використали ті, які зліпили всю цю хроніку… Ось! А потім я надибав на ще один документальний «шедевр», зроблений не просто за подібним, а за тим самим сценарієм, тільки з іншими спецназівцями; бригаду представляють також інші особи, події відбуваються начебто 1981 року… Цей «документ» узагалі наскрізь білими нитками шитий… Аж зло бере!..

— Ти так не нервуйся. — Дайта заспокійливо гладить мене по плечу. — Це ж справи давно минулі…

— Ну так, і давно забуті, — кажу сердито.

Пізніше мені на очі потрапила «Коротка хронологія подій», із якої виокремив таку інформашку: «1981 року 40-а армія проводила великомасштабні операції, вела бойові дії в „зонах відповідальності частин і з’єднань“. Бої йшли на всій території республіки. Особливо можна відзначити такі, як: Третя Панджшерська операція (квітень); розгром бази моджахедів в ущелині Тура-Бура в провінції Нангархар (червень); операція „Мармоль“ із розгрому баз на південь від Мазарі-Шаріфа в провінції Балх (вересень); Четверта Панджшерська операція (вересень); Ургунська операція (жовтень). У першій половині грудня 1981 року — перша крупна спільна операція радянських і афганських військ із розгрому базового району моджахедів Дарзабе (провінція Джаузджан)». Хоч щось. І, нарешті, знайшов таке: «В ущелині Тура-Бура (провінція Нангархар) було виявлено велику базу заколотників. 18 червня почався її штурм підрозділами радянської 66-ї мотострілкової бригади й частинами 11-ї джелалабадської дивізії. Другого дня базу було розгромлено. Противник зазнав втрат, було захоплено 3 зенітно-кулеметні установки, 11 РПГ, стільки ж ДШК, 129 одиниць стрілецької зброї, 1600 протитанкових мін і близько 250 000 боєприпасів. Але дещо заколотники встигли евакуювати».

Так ось я вийшов на інформацію про події, учасником яких був. Зауважте, кінцівка з претензією на об’єктивність — мовляв, не все йшло гладко. Хоча про наші втрати — жодного слова. Головне, щоб статистика не потерпала. Насправді наш третій батальйон за підтримки авіації, артилерії, ракетних установок і т. д. човпся в тій Турі-Бурі півмісяця — від 4 червня. Щоденні бої. А нам і ночами діставалося, наш взвод стояв у кільці оборони, тому навіть у таборі не мали змоги ні відпочити, ні відіспатися. 17 червня нам на підтримку прибув перший батальйон. Піднялися вночі, у темряві зробили марш-кидок, на світанку залягли, перечекали годину, поки базу обробляли артилерія та авіація, а потім пішли на вирішальний штурм… Захопили базу вночі, але вже без мене, мене підстрелили вдень, коли ми на одному з рубежів прорвали оборону, і по нас стріляли з усіх боків…

Мабуть, ми непогано воювали, якщо тепер така кількість спецназівців хоче видати нашу роботу за свою. За цю операцію нікого з наших не нагородили, навіть тих, кого було поранено. Нещодавно прочитав статтю, в якій було оцінено нинішню нагородну систему Росії. У ній, зокрема, йшлося про таке: «Конфлікт із Грузією приніс небувалий урожай зірок Героя Росії. Звання Героя було присвоєно, якщо рахувати за відкритими джерелами, не менше ніж 19 разів. І це за п’ятиденну війну! Якщо вилучити з цього списку шість посмертних нагороджень, можна відзначити примітну закономірність: із 12 живих Героїв солдатський склад представляє лише один — сержант-танкіст, ще троє — молодші офіцери, зате старших офіцерів — восьмеро». Можливо, тепер нагороди не так дорого коштують. За роки Афганської війни лише п’ятеро (четверо офіцерів і рядовий; рядовому навіть не довелося задля цього померти) із нашої бригади вдостоєні звання Героя Радянського Союзу, троє з них — посмертно. Серед них — Олександр Стовба, йому звання присвоєно через десять років після загибелі. Довше довелося «чекати» лише лейтенанту Амосову та рядовому Гаджієву, котрі посмертно стали Героями Росії, один 1994, а другий 1997 роках.

Лейтенанти Демченко та Амосов і рядовий Гаджієв загинули в одному бою в травні 1983 року. Тоді полягла сила-силенна люду. Проте після цього бою йшлося не про Геройські Зірки. Аж до навпаки: їх намагалися тупо «злити». Почитайте, це рядки з біографії лейтенанта Амосова: «Одночасна загибель 16 людей, зокрема двох офіцерів, неминуче повинна була погубити кар’єру деяких їхніх командирів. Тоді, рятуючи свою шкуру, кілька вищих офіцерів пішли на підлість — у загибелі групи звинуватили самих загиблих! Народилася „версія“ про те, що група розташувалася на відпочинок і була знищена під час сну. Для розслідування обставин на місце бою виїжджала комісія з Головної Військової прокуратури. Її висновок свідчив — бійці загинули в бою з переважаючими силами ворога, борючись до останньої хвилини. Одначе тоді нагородили тільки лейтенанта Демченка…»

— Після такого легко можна втратити віру не тільки в людей, а й у все людство, — каже Дайта.

— А ти питаєш, чого вони неправдиві спогади пишуть.

— Невже все так безнадійно й примітивно?

Стенаю плечем.

— Є люди, які визнають героями тільки мертвих.

А була колись така країна — СРСР. «Живими в нас нехтують, — занотував Олександр Бек у фронтовому записнику за 1943 рік. — Із нагороджених тільки 6 осіб живих і 46 — мертвих. Уся кореспондентська й письменницька маса заражена цим політиканством. Дали героєві загинути. Загиблому героєві приписали, чого не було. Цим завдали образи бойовому колективу. Дали йому загинути. Якщо герой загинув — друкують, живий — не друкують. Приписують навіть убитим те, чого не було…».

— Це факти, а я хотіла би дізнатися причину, — напосідає Дайта.

Мене це трохи сердить. Можна подумати, в мене ключі від комори з відповідями.

Кличу на допомогу В. Бистрова, який щодо цього питання висловлює таку думку: «Річ у тому, що всі, хто писав про війну, завжди знали, в чому правда (а те, що їй не відповідало, було, отже, несуттєвим і таким, що не заслуговує на увагу). Тоді як від часів Сократа відомо: істина на боці тих, хто не знає». Дайта задумливо покусує нижню губу. Не схоже, що її вдовольнила відповідь.

— Спокусливо думати, що істина на твоєму боці, — озивається врешті.

Щодо істини. Цзе Сюань у «Воєнному каноні в ста главах» написав: «Розмірковувати про події минулого гірше, ніж займатися справами теперішнього. Коли справ багато, то й способів дати їм раду також велика кількість. Часи міняються, і разом із ними змінюється те, що істинно в даний момент».

— А ще спокусливіше нічого не знати, — кажу я. — Так само спокусливо, як і знати все.

Помовчали.

Чи можна після такої практики вірити теоретичним розмислам Юліуса Еволи: «Базовим принципом, що лежить в основі будь-якого виправдання війни з погляду людської особистості, є героїзм. Війна дає людині можливість пробудити героя, що спить усередині неї. Війна руйнує рутину комфортабельного життя і за допомогою суворих випробовувань пропонує перетворююче знання життя, життя зі смертю. Момент, у який індивід стає героєм, навіть якщо це останній момент його земного життя, своїм значенням безкінечно переважує тривале існування, що проводиться в монотонному споживанні посеред сірості міст. Із духовного погляду така можливість компенсує всі ті негативні та руйнівні аспекти війни, що однобоко й тенденційно підкреслюються пацифістським матеріалізмом. Війна дає змогу людині усвідомити відносність людського життя, і, відповідно, пізнати закон „більшого-ніж-життя“, тому війна завжди має антиматеріалістичний, духовний сенс».

— Хто такий цей Евола?

― Мислитель, який сподівався, що італійський фашизм переросте в лад, базований на традиційних цінностях.

Дайті здається, що я беру її на кпини.

— Що ж це за такі традиційні цінності?

— Найбільше Евола цінує героїчні традиції.

Наприклад: «Вважаємо доречним відтворити таку чудову формулу настанови воїну в стародавній кельтській традиції: „Бийся за свою землю і, якщо потрібно, прийми смерть, оскільки смерть є перемогою й визволенням душі“». Або: «В ісламі „священна війна“ — джихад — і „шлях Бога“ є взаємозамінними поняттями. Той, хто воює, перебуває на „шляху Бога“. Така добре відома приказка, що характеризує цю традицію: „кров героїв дорожча Господу, ніж чорнило вчених і молитви набожних“». І підсумовує: «Завершуючи цю екскурсію в форми героїчної традиції, запропоновану нам різними часами й народами, ми хочемо додати кілька слів. Ми зробили це з певним наміром показати, що сакральність війни, цебто те, що забезпечує духовне виправдання війни і її необхідність, є традицією в вищому смислі слова: це те, що виявлялося завжди і всюди, у висхідному циклі будь-якої великої цивілізації; натомість воєнний невроз, гуманістичне й пацифістське осудження війни, а також концепція війни як „печальної необхідності“ або суто політичного або природного явища — жодна з них не відповідає ніякій традиції: усе це — лише сучасне творення, народжене вчора як побічний ефект розкладу демократичної й матеріалістичної цивілізації…».

— Коротше кажучи, Юліус Евола мріяв про те, щоб кожна людина сприймала своє існування як службу у війську.

— Який жах! — Хитає головою Дайта.

Коли в Ейзенштейна поцікавилися його військовою спеціальністю, він відповів: «Мабуть, рухома мішень».

— Ще можна зрозуміти, коли військові виправдовують війну, бо без роботи бояться зостатися, — продовжує Дайта.

— А ось коли інтелектуали — робиться страшно…

— Війна завжди вабила інтелектуалів, — кажу я. — Може, навіть більше, ніж військових, для яких це, як ти мовиш, тільки робота, фізична чи розумова, але робота. Тут усе пристойно — в межах матеріалізму. А для інтелектуалів війна — метафізична, ботаніки тягнуться до неї, як до місця прозрінь та осяянь. Я тільки те й роблю, що посилаюся на їхні одкровення.

Барікко писав: «Рятуючи від оніміння почуттів і усередненої моралі повсякденності, війна змушувала світ рухатися, а людей — зазирати глибоко в себе й знаходити приховані від усіх куточки душі — мета будь-якого пошуку й бажання. Я не кажу про далекі варварські часи, зовсім недавно витончені інтелектуали Вітгенштейн й Гадда вперто прагнули потрапити на фронт, на нелюдяну війну, переконані в тому, шр тільки там зможуть знайти себе».

Щодо Гадда мені мало що відомо, а от Вітгенштейн — особа доволі знаменита й навіть популярна. Свої враження від війни та її переживання Вітгенштейн занотовував у щоденнику. Наведу кілька витягів: «Обмундирували як рекрута. На те, що можна використати мої технічні знання, надії мало. Потрібно дуже багато доброго настрою й філософії, щоб тут зорієнтуватися» (10.8.14). «Майже голий я вибіг на капітанський місток. Крижане повітря, дощ. Я був переконаний, що зараз же помру. Увімкнув прожектор — і назад, одягатися. Я був страшенно схвильований. Я відчув жах війни» (18.814). «Почуваюся цілковито знесиленим і не бачу жодної надії ззовні. Якщо мій кінець близький, нехай я помру гідно, не втративши голови від страху, в цілковитому усвідомленні себе. Нехай я ніколи не втрачу себе самого» (13.9.14). «Мені стає моторошно, коли я думаю про те, що мені ще належить пережити на цій війні» (29.9.14). «Живу з останніх сил. Просвітління ще не зійшло на мене. Сьогодні побачив своє відображення в дзеркалі; я цілковито розчавлений!» (10.4.16). «Зголосився піти в розвідку, можливо, завтра. Тільки тоді для мене почнеться війна. І може статися — життя! Можливо, близькість смерті відкриє мені світло життя. Нехай Господь просвітить мене. Я хробак, але з Божою допомогою стану людиною. Господи, поможи мені. Амінь» (4.5.16). «Учора нас обстріляли. Я у відчаї. Я боявся смерті. Тепер у мене тільки одне бажання — жити! А дуже важко відмовитися від життя, якщо так його любиш. Саме це і є „гріх“ — нерозважливе життя, помилкове розуміння життя. Часами я перетворююся в звіра. Тоді я не можу думати ні про що, окрім їжі, пиття, сну. Жахливо! Я й мучуся тоді також, як звір без можливості внутрішнього порятунку. І тоді я відмовився від своїх примх і пристрастей. Не потрібно відкладати думи про правильне життя на потім» (29.7.16).

Просвітління так і не зійшло на Вітгенштейна. Принаймні, в щоденнику цього не зафіксовано. Хіба, може, дещо пізніше, коли Вітгенштейн потрапив у полон, адже саме там він написав «Логіко-філософський трактат». Однак не знаходимо й свідчень того, що філософ розкаявся в тому, що добровільно прирік себе на воєнні страждання.

Мені пригадався мій однополчанин Міша (той самий, із яким ми в Афганістані навіть словом не перемовилися). Часом він навідується до мене, а 15 лютого, у день виведення, обов’язково провідує. Сам я вже кілька років як перестав ходити на ці збіговиська. На таких заходах не можу позбутися відчуття профанації ідеї пам’яті і щодо мертвих, і щодо живих. Вигляд у Міши не геройський, як в останнього батальйонного чмошника. Хреновий, коротше, вигляд. І війну він тяжко пережив, і мирне життя його добряче задовбало. Досі в парубках ходить. Але Міші ж не в рекламі з таким виглядом зніматися. А на війні бійці з таким виглядом, як правило, безвідмовні й безсловесні: що на них навалиш, те й тягнуть. Коли Міша прийшов, і ми обійнялися, він розплакався. Зараз вже заспокоївся й збадьорився. Ми випивали й говорили. Виникла пауза, Міша притих, замислився. І враз озвався:

— І нашо воно нам, блядь, треба було?!

У мене не було відповіді на це філософське питання.

Не знати, чи поставало воно перед Вітгенштейном. Коли в 1920-ті роки Бертран Рассел збирався приєднатися до «Міжнародної організації за мир і свободу», Вітгенштейн не приховував своєї прикрості й обурення. Ображений Рассел на це йому зауважив, що сам він, мабуть, прилучився б до «Міжнародної організації за війну і рабство», з чим той негайно погодився. А навесні 1945 року, коли російські самохідки прямою наводкою били по Рейхстагу й англійці плакали від радості, Вітгенштейн адресував їм питання: «Уявіть, у якому жахливому становищі має перебувати нині така людина, як Гітлер».

Утім, хто знає, яке воно — просвітління?

Можна пригадати ще двох інтелектуалів — Ремарка та Юнґера, цих антиподів, твори яких, можливо, й дотепер впливають на юначі уявлення про війну, як це трапилося із Гюнтером Грассом. «Не можу сказати, коли саме я витягнув із книжкової шафи мого дяді роман Ремарка „На Західному фронті без змін“. Чи він трапив мені, коли я вирішив піти до армії добровольцем і чекав на виклик, чи то я прочитав його разом із воєнним щоденником Ернста Юнґера „У сталевих грозах“? — написав Ґрасс. — Я досі відчуваю на собі вплив цього роману. Як пара чобіт змінює своїх власників… Як гинуть солдати, один за одним… Книга і її автор продовжують нагадувати мені про юнацьку недоумкуватість, але, водночас, і про те, що можливості витверезного впливу художньої літератури обмежені». Ґрасс не писав, чи доводилося йому зустрічатися з Юнґером, адже той жив десь неподалік, натомість до Ремарка, будучи в Америці, у гості напросився: «Я розповів йому, як паралельне читання двох книг викликало в мене відчуття контрастного душу: з одного боку, захопливе юнґерівське живописання війни крізь призму пригод і випробовувань мужності, з другого — мене жахнула, потрясла думка Ремарка про те, що війна робить кожного солдата вбивцею».

Пізніше Ґрасс звів Ремарка з Юнґером у своїй книзі «Моє століття» і, посадовивши за один стіл, заставив вести діалог. Я не сказав би, що це була змістовна розмова. Я чекав від цієї бесіди чогось більшого. Особисто мені цікаво було би поспілкуватися з Ернстом Юнґером — його життєва й творча еволюція не може не викликати захвату. Мабуть, приваблює й те, що він вийшов із війни переможцем. Натомість Ремарк зазнав на ній втрат. «Якби у цієї війни не було смислу, то його потрібно було б вигадати», — писав Юнґер, і це не так бажання виправдати війну, як намагання зберегти опору для тих, кого пізніше назвуть «утраченим поколінням». Утрата смислу для нього означає втрату себе. Саме тому він знаходить сенс у поразці: «Ми програли війну, тому що повинні були її програти; для нас цей факт стане не кінцем, а початком». Така позиція заслуговує на повагу. Однак обов’язково із озиранням на Ремарка. Доля Юнґера виняткова, ним можна захоплюватися, але майже не можливо пройти (повторити) його шлях. Доля Ремарка і доля героїв його роману «На західному фронті без змін» — типові, кожен солдат на війні, якщо не вбитий, то вбивця. А якщо вижив, то почувається зайвим або втраченим. Як це було одразу після війни (чи й не завжди опісля неї?) із Ремарком. Ось рядки якогось із Ремаркових біографів: «Навряд чи ми знали б нині письменника Ремарка, якби в 1916 році Еріха не забрали до армії. Його частина не потрапила в саме пекло, на передову. Але фронтового життя за три роки він сьорбнув. Приніс на собі в госпіталь смертельно пораненого товариша. Сам був поранений у руку, ногу й шию». На жаль, у герої Ремарка не записали. А він, либонь, таки приміряв до себе долю Юнґера. Недарма ж «після війни колишній рядовий повівся дивно, немов напрошуючись на неприємності: носив форму лейтенанта і „залізний хрест“, хоча нагород у нього не було». А якби були? І чин лейтенанта… Чи став би тоді Ремарк войовничим пацифістом? Чи написав би антивоєнний роман? Хтозна. Я переконаний, що Юнґер себе зберіг. А ось чи знайшов себе Ремарк — не знаю. І попри це, якщо ви зібралися на війну — читайте Ремарка. Це про вас.

Проте героями та жертвами воєнні типажі не вичерпуються. Дуже рідко, однак, зустрічаються типи, які не вкладаються в традиційну схему, а з грюкотом із неї випадають. Випадають настільки, що видаються карикатурними й пародійними. Це антигерої, антивоїни, антипатріоти… Індивіди, на яких не впливають ідеологічні гасла та колективний воєнний психоз, які мислять, діють і живуть на власній хвилі. Прикладом такого індивіда є персонаж, про якого я майже забув, — Швейк. І нагадав мені про нього дуже доречно польський письменник Анджей Стасюк: «Чи, маючи такого ординарця й вислуховуючи його нескінченні абсурдні оповідки, Юнґерові ще вистачило б відваги написати „У сталевих грозах“? Чи йому не забракло б сил знести пафос і значущість власної оповіді?». Добре запитання. Як і ідея звести Юнґера зі Швейком. Ще та колізія. А Стасюк продовжує розмірковувати: «Чи Перша світова дала ще якогось героя його масштабів? Ніхто не спадає мені на думку. Ні герої Селіна, ані Ремаркові герої не мають Швейкової виразності. Вони надто перейняті собою, бо війна їх знищує. Тим часом Швейк своєю гіпнотичною балаканиною знищує війну. Принагідно він руйнує весь сенс дотеперішнього світу. Швейк нічого не жаліє. Він сміється і танцює на могилах. Він нігіліст, бо це єдиний спосіб протриматися».

Мені Швейк не видається нігілістом. Усе, що він робить, він не робить зумисне. Він не протистоїть і не заперечує, просто живе, керуючись не загальними, а власними уявленнями про цей світ. Швейк — не позиція. Швейк — аномалія.

Мало забити на війну, треба ще й бути для неї невразливим.

— Та-а, начальнику, тобі б книжки писати, — каже Дайта.

— Посмійся мені! — лякаю її.

У Кабулі, коли ми на летовищі дожидалися гелікоптера, до нас підсіли двоє чи троє солдатів, які займалися на аеродромі поштою. Дізнавшись, що нас відправляють до Джелалабаду, поспівчували нам, повідавши, що це найнебезпечніше місце в усьому Афганістані. Я тоді замість злякатися відчув гордість. Гадаю, що ця дурна гордість досі не вивітрилася. Бо навіть тепер, знаходячи підтвердження словам тодішніх військових поштарів, як ось: «За часів присутності радянських військ район міста Джелалабад вважався одним із найбільш напружених в Афганістані, навіть великомасштабні операції із залученням авіації, десанту і спецназу не могли погасити активність душманів», — я все ще думаю, що мені пощастило з місцем служби. Іноді мене це злить, часом я з цим мирюся. Чоловіки в контексті війни залишаються вічними підлітками. Як тільки вони вдаються до споминів, починають хвалитися. Рідко кому вдається зоставатися тверезим, не упившись пафосом. Сомерсет Моем 1941 року занотував: «Коли ми виграємо війну, я всією душею надіюся, що не подурнішаємо настільки, щоб намислити, ніби перемогли завдяки певним рисам, яких немає в наших ворогів». Не кажучи вже, що нам завжди бракує розуму в той момент, зазвичай опісля ми таки ще більше дурнішаємо. І витворюємо міф, посилаючись на правду… Джелалабад був першим містом, яке таліби захопили після виводу радянських військ. Ще одне підтвердження. Чим би я ще себе потішив? Хоча інформація різна трапляється. Наприклад: «66-а і 70-а окремі мотострілецькі бригади були створені для придушення повстань. Вони мали по три батальйони мотострільців, десантно-штурмовий батальйон, артдивізіон гаубиць, ракетний дивізіон, розвідбат, танковий батальйон і сили підтримки. У цих двох бригадах у ротах було по чотири взводи, замість звичайних трьох».

— Тепер я схожий на якогось карателя-есесівця, — жаліюся Дайті.

— А тоді так не здавалося? — зривається у неї.

— Я стріляв лише в бою, — кажу похмуро.

Війна зсуває, розмиває межі дозволеного. На війні дозволено вбивати. Ворогів, звісно. А якщо зброю до рук узяла жінка чи дитина?.. А якщо й без зброї, але ти вважаєш їх своїми ворогами?.. Не маю на увазі умови, коли доводиться робити те, чого не хочеш, коли немає вибору (хоча, пригадуєте, Сартр запевняв, що вибір завжди є), а ситуації, коли солдат сам вибирає, кого й за що йому вбивати.

Зі мною служив хлопець на ім’я Арсен — наш, українець. Звичайний боєць. Якось у кишлаку, не пам’ятаю, чи це було прочісування, чи він туди попхався по бакшиш, Арсен зайшов до будинку, де на нього напали двоє афганців. Один стукнув Арсена по голові сокирчиною, але без сподіваних наслідків — боєць був у касці (отже, все-таки зачистка), а другий напав із ножем: почали відбирати автомат. Арсен отримав кілька ножових поранень у шию, мав порізані руки — хапався за ніж, проте зумів вирватися й вибіг із будинку. Тут нагодився ще хтось із наших і закинув у двері гранату. Звичайний епізод, мовляв, отакі вони — воєнні будні. Але це ще не вся війна. Бо далі Арсен перестріляв усю родину, скільки їх було в тому домі, від старого до малого — всіх. Не знаю, як йому живеться з цим тепер, а тоді Арсена совість не мучила, наші ліжка були поруч — спав він спокійно. Він учинив це, а потім жив — із відчуттям власної правоти. Він лише помстився за те, що його хотіли вбити. Поза цією ситуацією Арсен не виділявся якоюсь надмірною чи неконтрольованою жорстокістю. Арсенова мама не повірила б, що її син на таке здатен. А якби дізналася? Розплакалася б, розпереживалася… А потім знайшла б оцій страшній історії пояснення й виправдання — війна. Мабуть, так. Я не знаю…

Еренбург говорив, що війна без ненависті так само відразлива, як секс без любові. Ми ненавидимо ворогів за те, що вони нас убивають, або за те, що ми їх мусимо вбивати. У мене був просто секс. Я не відчував до афганців ненависті. Тим більше мене дивували середньоазіати, які виявляли свою ненависть до людей, які, як мені здавалося, були близькими їм за кров’ю, які вірили в того самого Бога. Сам я визнавав за цими людьми право вбити мене. Проте й сумнівами не мучився. Якщо моїй Батьківщині потрібно, щоб я був тут, — я тут. Якби мене прислали сюди копати криниці, я копав би криниці. А мені дали автомата. Щоб стріляти в людей, ненависть не потрібна. У цьому сенсі я, мабуть, був більш збоченим, як ті, котрі керувалися ненавистю. Мені здавалося, ми робимо одну справу, тільки й того, що моджахеди стріляють у мене, а я — в них. Давалося взнаки, що я був вихований на книжках.

У тодішніх книжках не писали й половини того, що тепер можна побачити в телевізійних новинах.

Ларс Свендсен у книзі «Філософія зла» писав: «Ми стежили за подіями в колишній Югославії, дізнавалися про масові вбивства, насильство й страхітливі звірства. Читали про безглузду жорстокість, коли сербські війська примушували мусульманських батьків і синів спарюватися один з одним або іншими чоловіками, про те, як роздягнутих догола мусульман змушували дивитися на оголених жінок і при виникненні ерекції відрізали пеніс. Складно знайти хоч якесь пояснення, чому це відбувається. Події в Югославії стали потрясінням для нас, оскільки ми не уявляли собі, що таке може трапитися в наші дні і, тим паче, в тій самій частині світу».

Звичайно, в нас цього бути не може. Це не ми.

Ми, ми! Може! Особливо, коли війна.

Тому й війна.

— Кант казав, що війна — знаряддя прогресу, — кажу я.

— От сучий син! — відгукується Дайта.

У її голосі мені чується, якщо не ненависть, то принаймні виразна особиста неприязнь.

Мені пригадався кантівський категоричний імператив.

— Вибач, я вже трохи призабула…

— За Кантом, існує єдиний фундаментальний моральний принцип: чинити так, аби завжди розглядати інших людей як мету, а не як засіб. Цей принцип є імперативом, сказати б, наказом, і він категоричний — застосовується без винятків, у всі часи, в усіх місцях і обставинах.

— А-а, так-так-так, — пожвавлюється Дайта. — Знаю-знаю: зоряне небо наді мною і моральний закон у мені… І що?

— Гарно сказано.

— І що? — наполягає Дайта.

— Шкода тільки, ні з чим це не в’яжеться.

— Як категоричний імператив, то не в’яжеться, а як знаряддя прогресу, то залюбки… Так виходить?

— Ще раз зацитую Юліуса Еволу: «У контексті героїчної традиції мала священна війна, цебто війна як зовнішня боротьба, слугує винятково засобом для реалізації війни великої. Велика священна війна — це боротьба людини з власними ворогами, які перебувають у ній самій».

— Отже, всі війни — лише проекція тих внутрішніх суперечностей, що розпинають людину? — уточнює Дайта. — І ти віриш цьому Еволі?

— Щось подібне казав Ейнштейн, тільки інакше формулював. Та й Сартра згадай…

У Сартрі Дайта, можливо, ще б засумнівалася, авторитет же Ейнштейна для неї беззаперечний.

— Як тоді поліпшити цей світ?

— Удосконалювати себе.

У Барікко є вислів: війна — це пекло, але красиве. Ну, красиве чи не красиве, але привабливе, з цим не посперечаєшся. Підсумовуючи свої роздуми на тему війни, Барікко написав: «Ми повинні навчитися змінювати своє життя, не забираючи його в іншого; пускати в обіг гроші й багатства, не вдаючись до насильства; знаходити свої етичні орієнтири, не рушаючи шукати їх на порозі смерті; відкривати самих себе у звичних місцях і ситуаціях, а не в траншеях; переживати найнеймовірніші емоції, не стимулюючи себе допінгом війни і наркотиком маленької повсякденної жорстокості. Ми повинні створити іншу красу, якщо ви розумієте, про що йдеться».

Лише одна-єдина умова.

Якщо ви розумієте, про що йдеться.

Судячи з усього, не розуміємо.

— Ти так думаєш? — Дайта ставить мої слова під сумнів. — І чого ж нам бракує для розуміння?

— Багато чого, — відповідаю ухильно.

— А конкретніше?..

— Осмислення, — кажу я. — Життя можна змінити, тільки попередньо осмисливши його. Неможливо збудувати й утримувати істинний мир, не осмисливши війни…

― Ти вважаєш, війну мало осмислювали?! — дивується Дайта. ― Та про війну написано гори книг!

— Це правда, — киваю. — Тільки ти вже забула, де тепер воєнні мемуари, які збирав твій тато. Я радив би тобі прислухатися до слів Бродського.

«І ось що цікаво: в російській поезії не відбито досвіду Другої світової війни, — ділиться Бродський думками із Соломоном Волковим. — Існує, звичайно, покоління так званих „воєнних“ поетів, починаючи з повного нікчемства — Сергія Орлова, царство йому небесне. Чи якогось там Межирова — соплі, що не лізуть у жодні ворота. Ну, Гудзенко, Самойлов. Добрі — дуже! — вірші про війну є в Бориса Слуцького, п’ять-шість у Тарковського Арсенія Олександровича. А всі ці костянтини симонови й суркови (царство обом небесне — якого вони, боюсь, не побачать) — це не про національну трагедію, не про руйнацію світу: це все більше про жалість до самого себе. Прохання, щоб пожаліли. Я не кажу вже про післявоєнний грязьовий потік, про махання кулаками після бійки: в кращому разі, це драма, яку позичили за відсутності власної; у гіршому — експлуатація покійників і вода на млин міністерства оборони. Простіше кажучи, охмуряння призовників. Розуміння того, що трапилося з нацією — ні на гріш».

— Не прислухатимуся я до Бродського, — категорично заявляє Дайта. — Після того, як він написав цього пасквільного вірша проти України, я його не люблю й не вірю йому.

Гаразд.

Цій думці знаходимо підтвердження в мемуарах Євгенія Євтушенка «Шістдесантник»: «Старі поети мовчали, а якщо інколи й писали — це було гірше від мовчання. Поетичне покоління, що народилося на гребені війни й подавало великі надії, поникло. Мирне життя виявилося складнішим від фронту».

— Чи Євтушенкові ти також не віриш?

Дайта насуплено мовчить.

Давид Самойлов, один із поетів-фронтовиків, написав таке: «Головна біда нашого воєнного покоління літератури в тому, що більшість її представників у поезії та прозі передморальний стан ретроспективно оцінює як свій найвищий моральний здобуток. Тому й немає „воєнного періоду“ в нашій літературі, точніше, є — тільки за зовнішніми ознаками, кількісно, а не якісно. „Воєнний період“ за моральними рисами не відрізняється від усіх інших часів літератури оспівування влади».

— Самойлову вірю, — озивається Дайта, радіючи, що тепер їй не доведеться утримувати цю принципову, але неконструктивну позицію.

У цього самого Самойлова десь вичитав: «Головний смисл життя — воювати і вмерти за нашу дійсність».

— Однак усе це — справи давні й російські, — каже Дайта.

Внесемо поправку.

«Головний смисл життя — вмерти за нашу дійсність».

Цілком і повністю відбиває реалії нашого українського сьогодення.

— Українські справи щодо осмислення ще занедбаніші, — кажу я. — І давні, і теперішні.

— Що, так усе запущено?

— Безнадійно.

— Чомусь я не здивована.

І хоч Дайта вірить мені на слово, я за звичкою шукаю підтвердження. А на руках у — мене фрагмент із епістоли Оксани Забужко до шановного автора.

До вашої уваги: «Насправді Ви, звичайно, не маєте в нашій літературі того прочитання, на яке заслуговуєте, — по-перше, з тої елементарної причини, що в нас взагалі немає професійної літературної критики як такої, а по-друге, чи пак, за Вінні-Пухом кажучи, „ще найпопершіше“, — немає в нашій культурі Афгану як теми поколіннєвої катастрофи, якою став, наприклад, В’єтнам у американській культурі 1970-х: кажу про це з такою рішучістю тому, що я сама з цього покоління і ця тема в мені від молодих літ щемить, як загнана скабка, — кілька разів я пробувала щось „у той бік“ драмузляти й щоразу кидала: не те, не так, а головне — не з моїм досвідом, і може, взагалі не з жіночим (можна було би, мабуть, і з жіночим — але тільки в тому разі, якби достатньо потужно було вже проартикульвано чоловічий, той, що „з перших рук“, — але, крім Вас, ніхто в нас не має путері за те братися, а відтак і Ви залишаєтеся позбавленим контексту, чи, радше, мусите одночасно творити його для себе самі, а це на порядок утруднює Ваше суто художнє завдання, котре й без того, м’яко кажучи, нелегке, — непевна, чи і наскільки врозумливо я де все викладаю, тож додаю Вам, для ілюстрації, один давній клапоть своєї чернеткової прози, якими в мене дослівно забито мій старий комп’ютер, — от просто, „от нашего стола вашему столу“, аби трошки прояснити свою думку про „жіночий погляд“ на тему). Тим-то я так зраділа, натрапивши у Вашій книжці на прозовий розділ — проза здатна взяти речі соціально куди крупнішим масштабом, ніж поезія, і те, що Вам це вдалося, втішило мене несказанно, обдарувати надією, що, раз почавши нарощувати в цій темі „прозові м’язи“, Ви не спинитеся, доки не висловитеся сповна — за всю українську літературу, яка і цю національну трагедію (як і більшість інших у минулому столітті!), — продрімала, прокліпала, прокутуляла, прочавкала — до остаточної слинявої невиразности… Боюся, пане Василю, що це таки Ваша місія, і Вам її не уникнути — порятувати честь і гідність рідного письменства, котре так видимо в нас на очах сходить на „ні про що“, маючи перед собою ГОРИ! достоту, Монблани непроговореного й неосмисленого, унікального екзистенційно-трагічного досвіду, за сам доступ до якого не один французький чи швейцарський автор дав би собі праву руку врубати — щоб тільки мати змогу писати лівою…»

Дайта пробігає очима текст. У неї виникає правомірне запитання:

— Оригінал чи фальсифікація?

— Ображаєш. — Чіпляю на лице міну враженої гідності.

— Добре, — каже Дайта. — Я перефразую своє запитання: цей текст писала Оксана Забужко чи ти сам його вигадав?

— Звичайно, що сам, — зізнаюся. — Але з її слів та думок.

— Із думок, отже? — Перепитує, прикидаючи на пильне й примружене око рівень моєї неадекватності. — А якщо вона подасть на тебе до суду?

— У такому разі, ми ще й матимемо добру рекламу.

— А нам потрібна реклама?

Безтурботно стенаю плечем.

— Наразі ні. Ми прибережемо її на чорний день.

— Веселенька перспектива.

— Не лякайся, йдеться про чорний день для реклами.

Дайта дивиться на мене поглядом заклинача рептилій.

— Часом я не знаю, коли ти жартуєш, а коли кажеш правду.

— Я завжди кажу правду. Особливо, коли жартую, — кажу я.

Дайта нахиляється й цілує мене в плече. Йде до дверей. Її поцілунок на моєму плечі зостається, мов генеральська зірка. Узявшись за дверну ручку, озирається.

— Взагалі-то, я приходила запитати, чи тобі не потрібна моя допомога?

— Ще й як! — відповідаю. — Зверни увагу: за весь цей час ніхто до нас не увірвався. Ми цілком могли б заходитися вирішувати питання поповнення нашої сім'ї.

— Це тепер так називається?

Дайта повертається.

Із гуркотом розчахуються двері.

— Тату, кіно про війну розпочинається, — кричить Міка (ніколи не забуває мене залучити до свого улюбленого заняття), хекаючи, ніби за ним хто гнався. — Будеш дивитися?

— Ні, дякую, я про війну вже книжок начитався.

— А-а! Ну, добре. Я тобі потім розповім, хто там переміг.

З таким самим грюком двері зачиняються.

— Не з нашим щастям. — Зітхає Дайта.

Я киваю. Морщу чоло. Піднімаю догори на знак уваги вказівного пальця.

— Теза: текст як війна. Розпочни з перемоги — не буде чого закінчувати.

— Звучить як реклама.

— Угу, у її чорний день. І антитеза: війна як текст. Можеш не писати — не пиши.

— Це ти щойно придумав?

— Еге ж, мабуть, із переляку, коли Міка дверима бабахнув.

— Може, тебе частіше лякати треба?

— Думаєш, воно того варте?

Дайта серйознішає.

— Ти мою думку знаєш. Я дочекатися не можу, коли твій текст закінчиться. Ніби це справді війна. Якби моя воля…

Спиняю її жестом. Знову вказую пальцем у стелю.

— Теза: текст як спосіб пригадування. Не муч пам’яті — інакше дізнаєшся те, чого не було. Антитеза: текст як спосіб забуття. Незнання не звільняє від відповідальності.

— Що цього разу тебе налякало?

― Вираз твоїх очей.

Дайта недовірливо мружиться.

— То все-таки, твій роман — це спосіб пригадування чи забуття?

Знизую недавно поцілованим плечем. Чомусь цей рух дається мені важко.

Пригадується вірш Юрія Левітанського. Не втримаюся, щоб не зацитувати його повністю: «Ну, что с того, что я там был. / Я был давно. Я все забыл. / Не помню дней. Не помню дат. / И тех форсированных рек. / (Я неопознанный солдат. / Я рядовой, я имярек. / Я меткой пули недолет. / Я лед кровавый в январе. / Я прочно впаян в этот лед — / я в нем, как мушка в янтаре.) / Но что с того, что я там был. / Я все избыл. Я все забыл. / Не помню дат, не помню дней. / Названий вспомнить не могу. / (Я топот загнанных коней. / Я хриплый окрик на бегу. / Я миг непрожитого дня. / Я бой на дальнем рубеже. / Я пламя Вечного Огня / и пламя гильзы в блиндаже.) / Но что с того, что я там был, / в том грозном быть или не быть. / Я это все почти забыл. / Я это все хочу забыть. / Я не участвую в войне — / она участвует во мне. / И отблеск Вечного Огня / горит на скулах у меня. / (Уже меня не исключить / из этих лет, из той войны. /Уже меня не излечить / от той зимы, от тех снегов. И с той землей, и с той зимой / уже меня не разлучить, / до тех снегов, где вам уже / моих следов не различить.) / Но что с того, что я там был!..»

— Насправді ж, я вже тобі це казав, байдуже, пам’ятаю я війну чи ні, головне, щоб вона про мене забула. А щодо тексту, то це просто текст. Текст, у якому ми щойно хотіли зайнятися коханням.

Дайта мовчки всміхається.

— Хочемо, — поправляю себе, — все ще хочемо…

Час завершувати цей текст, цю війну і повертатися в обійми до Дайти.

Пора!

Але так само, як не знав, із чого розпочати цей роман, тепер не відаю, чим його закінчити. Я так давно пишу цю книгу, що вже забув, із яким наміром її розпочав. Пам’ятаю тільки, що мотивація була поважна. Єдине, що для мене очевидне: на початку я був більшим оптимістом, ніж наприкінці. Звісно, читач зробить власні висновки, відстеживши мій шлях від старту до фінішу. Я ж наразі говоритиму про речі, не відтворені в письмі. Цебто, не про те, як я впливав на цей текст, а як процес його формування подіяв на мене. І хоча Моем застерігав: «Письменникові належить пам’ятати: не можна надто багато роз’яснювати», — чинитиму не на догоду правилам, а керуючись переконанням, що було би нечесно приховати від читача своє збентеження. Я почуваюся розгубленим. Так, ніби я цим текстом збирався врятувати комусь життя, а тепер переконався, що це марна затія.

— Ну, тату, ти загнув!

Це — Дайта, моя дружина. Кожен порядний письменник мусить мати дружину, інакше хто б його хвалив.

Отаке загнув.

І нащо воно мені, блядь, треба було?..

Content

Василь Слапчук
Книга забуття

Здрастуй, зброє!

Бджолиний бог

Війна як засіб спочинку від життя

Ангел-охоронець

Дзен солдата-піхотинця

Сержант Мурчик

Дещо з проблем гужового транспорту

Світло в порожній хаті

Культура війни й культура миру

Хвилювання місцевого значення

Демони хоробрості й страху

Специфіка військових почестей

Запах солдатської шинелі

Танець довкола милиць

Проблема глибинної пам’яті та пошуки іншої краси