Алън Кол, Крис Бънч

Краят на империята

(книга осма от поредицата "Стен")

Книга първа

Индийско начало

1.

Останките от имперския щурмови флот се носеха през мрака между звездните купове. Имаше един тактически носител на изтребители, два тежки крайцера, един лек, тяхната флотилия от пазачи-разрушители, спомагателни съдове и кораби, транспортиращи оцелелите от Първа имперска гвардейска дивизия.

Във фланга на формацията бе разположен огромният боен кораб „Виктори“.

На неговия мостик Стен гледаше към тактическия екран, но не виждаше нито сиянието „отпред“, изобразяващо Империята… нито символите „отзад“, които съответстваха на разкъсвания от анархия Алтайски куп.

Два И-дни по-рано:

Стен: Пълномощен посланик. Личен емисар на Вечния император. Адмирал. Безчет медали и награди, от Галактически кръст надолу, включващи Почетен кавалер на Имперския двор. Герой.

Сега:

Стен: Предател. Ренегат. „И да не забравя — помисли си той, — убиец.“

Сред символите, изобразяващи това, което е „зад“ „Виктори“, имаше и един сочещ доскорошното местонахождение на имперския разрушител „Калигула“, с неговия адмирал Мейсън и над три хиляди лоялни имперски моряци. Всичките изтребени от Стен, задето бяха изпълнили пряка заповед да разрушат планетата, помещаваща алтайската столица — заповед, издадена лично от Вечния император.

— Шефе, трябва да ти кажа нещо.

Погледът на Стен се фокусира отново. Алекс Килгър. Неговият най-добър приятел, доста закръглен обитател на свят със силна гравитация, който вероятно единствен знаеше повече от Стен за смъртта и разрушението.

— Давай. — Част от съзнанието на Стен успя да се откъсне от мрачните мисли и дори му се стори малко странно, че двамата все още използват техния сленг от отдавна забравените дни в секция „Богомолка“, свръхсекретното подразделение на Императора.

— Кат’ се има предвид, че ти нямаш никакъв опит на престъпник и си прекарал досегашния си живот кат’ пееш химни и прочее, сигур няма как да знайш, че таквиз кат’ теб нямат време да миришат цветенца, щото ще им се разтегне вратлето.

— Благодаря ви, мистър Килгър. Обещавам да се стегна.

— Не го приемай навътре, момко. Това е шибана служба, но все някой трябва да я кара.

Стен извърна очи от екрана. Около него в очакване стоеше вахтата на „Виктори“. Командният състав на неговия отдавнашен личен отряд, хора, които по-скоро представляваха цяло едно разузнавателно управление, отколкото сбирщина потенциални затворници.

Двайсет и трима гурки — непалски наемници, прочути с това, че служат само като лична охрана на Императора, — но тези бяха постъпили доброволно на служба при друг: бяха се заклели да охраняват своя бивш началник Стен.

Ото. Шестима други бори. Набити космати чудовища с дълги бради, жълтеникави зъби и висящи почти до земята юмруци. Биха били еднакво щастливи да разкъсват някой противник с голи ръце или да опустошават банковата му сметка при някоя хитроумна междупланетна търговска сделка. Освен това си падаха по едаична поезия. Още сто от тях в момента се намираха на други места из „Виктори“.

И най-важният — макар и оставен накрая — техният командир.

Синд: Човек. Снайперист експерт. Наследник на отдавна изчезнал култ на воини. Високоуважаван боен командир.

Красива. Приятелка и любовница на Стен.

Стига съм ровичкал остатъците, помисли си той. Килгър беше прав — не му е присъщо на вълка да лежи на слънчева полянка и да слуша жуженето на пчелички, не и ако не е решил да започне нова кариера като постелка пред камината.

— Оръжейно?

— Сър? — Младата жена го гледаше очаквателно. Стен си спомни, че името й беше Рензи.

— Върнете хората в дневните помещения. Командир Фрестън — този беше дългогодишен комуникационен офицер — искам да, уф, какъв съм тъпак. Отменете.

— Вие двамата — заговори отново Стен, като повиши тон. — И всички останали заинтересувани — слушайте внимателно. Нещата се промениха. Току-що обявих война на Императора. Което ме превръща в предател. Никой не е задължен да изпълнява заповедите ми. Никой, който остане верен на клетвата си, няма да бъде наказан. Ние ще…

Думите му бяха прекъснати от воя на сирените, след като оръжейният офицер бе изпълнил първата му команда.

И това беше единият отговор.

Следващият дойде от Фрестън:

— Извинете, сър. Имаше статичен шум и ви изгубих за малко. Вашите заповеди?

Стен вдигна ръка, давайки знак на Фрестън да почака.

— Оръжейно, искам всички станции „Кали“ и „Гоблин“ в пълна бойна готовност. Някои от нашите имперски приятели може да се втурнат на лов за ренегат. А и „Калигула“ се ескортира от четири разрушителя. Ако някой от тези кораби започне атака, пратете един „Гоблин“ в околността и го взривете без предупреждение.

— А ако продължат да нападат?

Стен се поколеба.

— Ако продължат, потърсете ме. Няма да изстрелвате „Кали“ без моя заповед и всеки запуск трябва да бъде потвърден от мен или от мистър Килгър.

„Кали“ бяха насочвани от оператор кораборазрушители.

— Това е в разрез…

— Това е заповед. Изпълнявайте я.

— Тъй вярно, сър.

— Командир Фрестън, осигурете ми безопасна връзка с генерал Сарсфийлд, на който и кораб да се намира. — Сарсфийлд беше командир на гвардейците и следващ по ранг след Стен. Фрестън се наведе над пулта.

— И още нещо — рече Стен. — Нали сте завършил пилотското училище?

— Тъй вярно, сър.

— Да имате някакви ужасни грехове в миналото си, които да ви пречат да се превърнете в корабен капитан, достоен за подражание? Да сте се удрял в адмиралския кораб? Да сте лъскал оръдията с карболова киселина? Да сте пренасял контрабандна бира? Да сте говорил цинизми? Да сте се отдавал на полови извращения?

— Не, сър.

— Чудесно. Чувал съм, че пиратите правят блестяща кариера, преди да ги обесят. Сега „Виктори“ е твой кораб, господинчо.

— Да, сър.

— Не ми благодари. Това означава само, че ще си следващият след Килгър за високия пост. Мистър Килгър?

— Сър?

— Всички свободни от вахта да се съберат в главния хангар.

— Да, сър.

И в този момент Стен забеляза, че ръката на Алекс се отделя от кръста му. Би могъл да опипва неволно някоя стара бойна рана около опашката. Но не и Килгър — пръстите му докосваха дръжката на миниуилигъна, затъкнат отзад в колана. Алекс не обичаше да рискува: верността към Императора в абстрактния й смисъл бе приемлива, но ако някой се опиташе да изпълни обещанието да „защитава Империята и нейните добродетели до смърт“, щеше да е сред първите кандидати за мъченичество. И нищо чудно Килгър да посрещнеше със задоволство подобен изблик на вярност.

Екранът примигна. Сарсфийлд.

— Генерале, имате ли представа какво се случи?

— Тъй вярно.

— Много добре. В светлината на новите събития сега вие сте най-старшият офицер във флота. Докато не получите други заповеди от Империята, съветвам ви да продължавате да поддържате курса към най-близките имперски светове. Освен това бих искал да ви предупредя, че всеки опит да попречите на курса на „Виктори“ или на неговите маневри ще бъде посрещнат с максимална сила. Но, от друга страна, нито един от корабите ви няма да е изложен на опасност, стига да спазвате тези инструкции.

Старият воин се намръщи. Пое си дълбоко дъх и понечи да каже нещо, но явно промени намерението си.

— Съобщението ви е прието.

— От мен край.

Екранът угасна. Стен се зачуди какво се канеше да каже Сарсфийлд — че никой от имперските кораби не разполага и с една четвърт от огневата мощ на „Виктори“, нито е командван от самоубийци? Или — Стен дори се наруга за романтичното настроение — щеше да му пожелае успех? Вече нямаше значение.

— Джемедар Лалбахадур?

— Сър!

— Изведете хората си отвън. Искам да охраняват периметъра.

— Сър!

— Капитан Синд, вашите хора готови ли са да се присъединят към забавата?

— Вече вадят оръжията — отвърна Синд.

— Командир — пардон, капитан Фрестън, наредете да приготвят за полет личния катер на капитана. Ще ви отмъкнем друг отнякъде.

Интересно, помисли си Стен, колко бързо човек може да забрави строгата дисциплина, налагана във флота.

— Слушам, сър.

— Мистър Килгър? Да очертаем ли кръг с върха на сабята, за да проверим дали някой оттатък е в настроение за кървава баня?

Алекс се поколеба.

— Ако щете, сър. Но има и друг шибан проблем. Става въпрос за сигурността… Мисля, че е най-добре да…

— О, за Бога!

Едва сега Стен си спомни за сигурността — нямаше представа за какво шикалкавеше Алекс, — но разполагаше с два собствени коза. Ако все още имаха някаква стойност. Той разкопча ципа на пилотския си комбинезон и извади малка кесийка, завързана с каишка на шията му. Извади отвътре два пластмасови фиша и нареди:

— Всички да са в готовност.

Прекоси забързано мостика и спря при пулта на главния компютър. Нареди на операторите да опразнят станцията, включи защитния екран и изтегли пулта към себе си.

Натисна копчетата.

Станцията беше една от трите на борда на „Виктори“ с пряк достъп до ВСЕОБХВАТЕН — централната компютърна мрежа, която можеше да достигне всяко имперско командване на всеки свят и кораб на Империята.

„Поне би трябвало“ — помисли си Стен.

Най-вероятно „Виктори“ вече бе отрязан от всичко, също както Вечният император бе прекъснал директната линия в апартамента на Стен.

Изминаха седмици. Месеци. Десетилетия. Стен имаше чувството, че скоро ще подложат тялото му на въглероден тест за определяне на възрастта, когато екранът неочаквано се изчисти и ВСЕОБХВАТЕН внезапно примигна пред него, сетне изчезна.

После: Въведи парола.

Стен въведе кода за достъп на „Виктори“.

Ново продължително чакане.

Вече очакваше да види симулация на вдигнат среден пръст и отговора „Достъпът отказан“.

Вместо това: Програма за достъп.

Стен пъхна първия фиш в четеца. Отново чакане, после:_ Продължи_. Той пъхна и втория фиш. И отново имперският ВСЕОБХВАТЕН прие програмата. Сега оставаше да се моли и да се надява, че тези две дяволчета ще си свършат работата.

Фишовете бяха подарък от Йън Махони, някогашния командир на Стен в „Богомолка“, флотски адмирал и — откакто се помнеше — най-голямото приближение до приятел, който Императорът някога бе имал. Но сега Махони бе мъртъв — обвинен в предателство от Императора и впоследствие екзекутиран.

„Жалко — мислеше си Стен, — че Йън не можа сам да се възползва от нещицата в тези чипове, преди Императорът да го убие“. Сепна се. Сега не беше време за съжаления.

Дръпна обезопасителната завеса и откри, че зад нея го чака Алекс.

— Шефе, право ли мисля, че ми топлиш креслото? Не е ли време да тръгваш?

— Тъй вярно, мистър Килгър. Поемам веднага, сър, вече съм на път. Искате ли да ви пратя някой с чаша чай, сър?

— Шибана течност, дето става само да пълни вените на проклетниците. Не я близвам. — Килгър махна с ръка и пусна завесата.

Стен тръгна към един от страничните коридори, свързващ мостика с централната транзитна линия на кораба и следователно с хангара близо до кърмата. Без да чакат заповеди, гурките подтичваха след него, извадили уилигъните.

Синд и нейният бор чакаха на едно разклонение. Тя даде знак на гурките да продължат напред.

За един кратък миг със Стен останаха сами на разклонението.

— Благодаря — рече Синд и го целуна.

— За какво?

— Задето не питаш.

— Какво да питам?

— Ама че си загубеняк!

— Искаш да кажеш…

— Искам да кажа.

— Но аз не съм си и помислил, че ти няма да…

— И си прав. Това е мое решение. А и никога не съм давала клетва на император. Освен това умея да избирам победителя.

Стен я погледна внимателно. Не изглеждаше, че се шегува, нито че се опитва да му повдигне духа.

— Моите предци са били джанисари — продължи тя. — Служили са на тирани, които са се прикривали с лъжата, че са гласът на бога. Заклех се, че ако стана воин, няма да съм като тях. В интерес на истината службата ми помогна да се отърва от разни копелдаци като Пророците. Или като Искра. Или Императора.

— Това си ми го казвала и преди — рече Стен. — А сега, предполагам, получи желаната възможност. Или поне ще можеш да напуснеш този свят обгърната в пламъците на славата.

— Ни най-малко — поклати глава тя. — Мисля да им сритаме задниците. Хайде да вървим. Трябва да изнасяш проповед.

Стен стоеше на терасата на хангара и гледаше надолу към почти двете хиляди същества — това бяха онези моряци от „Виктори“, от които не се изискваше в момента да са на оръжейните станции или да поддържат корабните системи, плюс останките от неговия посланически екип. Съмняваше се, че се е справил кой знае колко добре в опита си да говори срещу тираничното управление. Стараеше се да не поглежда към металните мостчета, надвиснали над хангара, където дебнеха борски и гуркски снайперисти, в случай че някой се опита да отправи несловесни възражения.

— И така — резюмира той. — Това е положението. Подиграх се право в лицето на Императора. Няма никакъв начин да ме остави да се скрия и да се престори, че не се е случило нищо. И без това нямам такова намерение. Няма да кажа какво следва сега. Защото не мисля, че който и да било от вас трябва да се записва доброволец за моята кауза. Ако сред вас има хора, които ги бива да съставят програми и не заспиват по време на тактически анализи, могат лесно да предскажат какво ще стане. Разполагам с „Виктори“ и малко същества, които вярват в същото като мен. Което, казано накратко, е, че е време да се опълчим. Смятам да го сторя.

Служих на Императора почти през целия си живот, но нещата се объркаха. Като на Алтай, например. Добре де, онези нещастни същества жадуваха за кръв. И поддържат това състояние от поколения. Но ние сме тези, благодарение на които всичко се разпадна. Ние носим пряка отговорност за суматохата и кървавия хаос. — Стен помисли малко, преди да продължи. — Не — рече той и гласът му се снижи съвсем. — Не трябваше да казвам „ние“. Защото вие, аз, ние всички направихме това, на което сме способни. Но и то не се оказа достатъчно. Имаше едно същество, което изпълняваше собствената си програма. Императорът. Ние следвахме заповедите му — и вижте докъде ни доведе. Не бях съгласен всичко да се прикрие с разрушаването на планетата. Мисля, че това е всичко, което трябва да ви кажа. Скоро катерът на капитана ще е готов. Той ще осъществи връзка с останалия флот. Имате един корабен час, за да си съберете багажа и да се натоварите. Действайте, хора. Ще живеете доста по-дълго, ако останете на страната на Императора, независимо какъв е той и какво прави. Аз нямам друг избор. Вие имате. Един час. Махнете се от огневата линия. Веднага. А всички останали — всички, на които им е писнало да служат на един безумец, готов да хвърли Империята в хаос като този, който оставихме зад себе си, да се отдалечат към преградата на хангара. Това е. Благодаря за помощта. Благодаря ви за службата. И успех на всички, независимо от взетото решение. Свободни сте.

Стен се обърна. Престори се, че разговаря със Синд, но беше настроил слух за разговорите долу и трополенето на крака. Синд не гледаше към него, а над рамото му — търсейки потенциална опасност.

И тогава гласовете в помещението утихнаха.

Стен пое дъх и се обърна. Облещи се от изненада. Преди да успее да попита, Синд вече му докладваше:

— Първите, които тръгнаха към преградата, бяха хората от твоята група. Не зная какво си направил с тях.

— По дяволите! — бе всичко, което Стен съумя да каже.

— Дракх — съгласи се Синд. — Но като гледам, последва ги към две-трети от тълпата. Мислех, че никой във флота не е склонен да става доброволец. Но ето че сега разполагаш с далеч повече многообещаващи бунтовници.

Преди Стен да направи нещо — като да падне на колене или да благодари на неколцина борски божества, задето „Виктори“ е бил благословен или прокълнат с над хиляда моряци с промити мозъци — говорителите изпращяха.

— Стен на мостика! Стен на мостика!

В гласа се долавяше известна нотка на вълнение, което почти със сигурност означаваше, че назрява катастрофа.

— Образите на шестте екрана се прехвърлят директно от интеркома на „Бенингтън“. Пристигнаха веднага след първоначалния контакт.

Стен погледна към тях — виждаха се оръжейни станции и пултове за управление на ракети, всичките пусти.

— Не мисля, че това е предаване в реално време — коментира Фрестън.

Стен погледна към главния екран. На него се виждаше „Бенингтън“ — тактически носител на изтребители, най-тежкият кораб във флотилията на Сарсфийлд. От двете му страни мъждукаха точици, обозначени на екрана като разрушители. Носеха се право към „Виктори“ с максимална тяга. Или Сарсфийлд бе заповядал самоубийствена атака, тъй като изтребителоносецът не би могъл да се мери по въоръжение с бойния кораб, или там ставаше нещо странно.

— Наредих — продължи Фрестън — да активират шест от станциите за „Кали“ и да проследяват приближаващите цели с готовност за четирисекундно изстрелване.

— Повтори първото излъчване от „Бенингтън“.

Фрестън прехвърли записа на втори екран.

На него се виждаше мостикът на „Бенингтън“, който изглеждаше като бар след сериозен бой. Офицерът на екрана беше с превързана ръка и униформата й бе разкъсана.

— „Виктори“, говори „Бенингтън“. Моля, отговорете на същата честота, кодиран сигнал. Аз съм командир Джефрис. Поех командването на „Бенингтън“. Офицерите и моряците на този кораб отхвърлиха имперското командване и в момента изпълняват моите заповеди. Бихме желали да се присъединим към вас. Моля, отговорете. — Екранът трепна и съобщението се повтори.

— Освен това — обади се Фрестън — получихме сходно излъчване от един от разрушителите — „Аойфи“. Другият е „Айслинг“. И двата са от клас „Емър“. Техните съобщения бяха по-кратки, но в същия дух. „Аойфи“ и „Айслинг“ искат да се присъединят. Приемат командването на Стен. И двата кораба са от системата Хонджо. Това обяснява ли нещо, сър?

Обясняваше — но само донякъде. В пределите на Империята хонджойците се смятаха за прославени търговци. Освен това се радваха на всеобща омраза. Те бяха етноцентрични до фанатизъм, винаги търсещи максимална изгода, но и абсолютно лоялни на господаря, комуто са избрали да служат — стига и той да им отвръщаше със същото. Освен това бяха смъртоносно опасни, до степен на расово самоубийство, както бе открил тайният консул по време на Междуцарствието, когато се бяха опитали да откраднат запасите от АМ2 на Хонджо.

Стен бе чувал слухове, че след завръщането на Императора хонджойците живеят с мисълта, че не са били възнаградени достатъчно за лоялността им към Империята.

— Преустановете проследяването на тези два кораба. Свържете се с тях веднага щом приключа. Кажете им, че посланието им е прието и да чакат инструкции. Скоро ще узнаем докъде са готови да ни подкрепят. Свържете ме с тази Джефрис на „Бенингтън“.

Връзката бе установена бързо. Разговорът беше кратък. На „Бенингтън“ наистина имаше бунт. Капитанът бе мъртъв, петима офицери и двайсет моряци бяха приети в лазарета. Около трийсет процента от екипажа бе останал верен на Императора и сега беше под стража.

— Очакваме заповеди, сър — приключи Джефрис.

— Първо — заговори Стен, премисляйки бързо събитията, — добре дошли в кошмара и мисля, че вие всички сте обезумели. Второ, подгответе всички лоялисти за прехвърляне. Ако разполагате със совалка за доставки, използвайте я. В противен случай разоръжете такткорабите, ако това е единствената алтернатива. Трето, никой да не заема местата си по бойните станции. Съжалявам, но не сме в положение да вярваме на когото и да било. Четвърто, подгответе се да приемете гости. Пето, прехвърлете комуникациите си на подчинение на този кораб. Ще пътуваме доста и вие ще сте ни ескорт. Това е всичко.

— Да, сър. Ще бъде изпълнено. Готови да приемем ваш персонал на борда. И… благодаря ви.

Стен изключи екрана. Нямаше време да си блъска главата защо тези идиоти бяха избрали доброволно килията на смъртника. Огледа се за Алекс и го видя да седи с мрачно изражение до един от пултовете. Килгър го извика с пръст и Стен, изпълнен с желание да изръмжи, се приближи.

— Прощавай, шефе, ама преди да продължим, ще ти кажа нещо… Още сме богати, момко.

Стен овладя самоубийственото желание да го изрита. За Бога, какво общо имаше това с…

— Тъй кат’ бързаме, ще гледам да съм кратък. Докат’ ти се занимаваше да вдъхновяваш тез идиоти, аз проверих банковата ни сметка. Защото ако на нас, престъпниците, ни е нужно нещо, туй ще е парата. Та всички мангизи, на които успях да турна ръка, прехвърлих в една стара перачница за парици от времето на „Богомолка“.

Стен понечи да отвърне нещо, но в този момент си даде сметка, че Килгър съвсем не проявява алчност — революциите, както и политиката, се подхранваха от финанси. Стен щеше да се нуждае от всички кредити във вселената, до които би могъл да се добере, ако иска да оцелее в тази война, камо ли да победи.

И Килгър съвсем не бе преувеличил за тяхното богатство. Преди доста години, когато бяха военнопленници в Таанската война, бившата им колежка от „Богомолка“ Айда бе събрала спестяванията им и бе организирала гигантска пирамида. Сега двамата бяха достатъчно богати, за да си купят собствена планета, на която Килгър да построи половин дузина замъци, каквито имаше на родния му свят Единбург.

— После, кат’ си помислих, че някой може да се опита да проследи таз следа, постарах се да я замета и оставих кратко послание на Айда да е в готовност, щото може да ни потрябва. Туй е всичко, шефе. Сега да имаш няк’ва друга работа за мен?

Алекс се бе изправил и очакваше отговор. Стен му кимна с благодарност.

— Свършил си точно каквото трябва. Императорът сигурно ще прати хората си след нас. Но това да не ни притеснява. Вземи половината бори и се прехвърли на „Бенингтън“. Искам да се увериш, че нещата там са такива, каквито ни ги представят.

— А ако не са?

— Направи каквото сметнеш за правилно. Но ако е клопка, нека те храчат кръв, а не ние. Ще държа в готовност две станции за „Кали“, докато не пратиш отмяна, и ще изкарам едно крило с тактически кораби.

— Вече съм тръгнал. — И Килгър се отправи към изхода.

Стен искаше да си почине, за да обмисли някакъв план, но нямаше време. Обърна се отново към командир — сега капитан — Фрестън.

— Добре, капитане. Чу какво ще направим. Искаме и трите кораба да преминат в подчинение на „Виктори“. И нека подготвят навигационния компютър с маневра за внезапна промяна на курса.

— Да, сър.

— Едно крило тактически изтребители да се върти около „Бенингтън“. А друго крило… нека начело да е онзи кораб на — как беше — Ла Сиотат… да следва на половин светлинна секунда формацията, като ариергард.

При всеки хиперскок ще оставяме по едно от калитата на „Бенингтън“ зад нас, управлявано от някой от офицерите на Рензи. Не искам да ни проследят.

— Разбрано, сър.

— А сега да идем да навестим онези твърдоглавци хонджойците.

— Тъй вярно, сър. Имаме ли окончателна цел?

Стен не отговори.

Не защото не искаше да отговаря, а тъй като тайната на живия конспиратор бе никога да не издава докрай всичко, което възнамерява да направи. Нещо повече, сега той не само имаше две цели, но и разполагаше с бързо разрастващ се флот.

За първата от двете цели все още не бе решил. Но всички успешни въстания изискваха в началото да се срине някоя Бастилия.

Втората?

Махони — докато го влачеха към смъртта му — бе извикал „Върви у дома“.

И Стен най-сетне бе разбрал какво е имал предвид. Макар все още да не знаеше защо или как.

Или поне се надяваше.

2.

Ранет заби лакът в ребрата на сънения чиновник, настъпи пръстите на флотския офицер и изля с обиграна безгрижност горещото кафе в скута на охранения бюрократ.

Докато си пробиваше път през тълпата, тя сипеше извинения наляво-надясно.

— Пардон… съжалявам… колко съм непохватна…

Ако някой си бе направил труда да я проследи внимателно, неминуемо щеше да забележи, че се движи с гъвкавата лекота на военен ветеран. Носеше се в избраната посока с максимална скорост. Прескачаше откритите места. Създаваше пролуки там, където не съществуваха. И през цялото време не сваляше очи от избраната цел — високите врати, водещи към залата за пресконференции на замъка Аръндел.

При вратата я спря огромен като планина мъж. Златистият герб на ръкава му бе „В“, с извито около него като змия „С“.

„Чудесно — помисли си тя. — Шибаната Вътрешна сигурност е тук.“

Тя го дари с най-подкупващата си усмивка. Гарантирано разтопяваща сърцата на всички хетеросексуални мъже.

— Простете, моля… — Понечи да се шмугне под ръката му и да влезе в залата. Отвътре се чуваше сух равномерен глас. Негодниците вече бяха започнали. „Ще обеся някого за това“, помисли си тя.

Но мъжът от ВС отново й препречи пътя и избоботи:

— Само за журналисти.

Все така сладко усмихната, Ранет измъкна картата си и я размаха под носа му.

— Ами значи е точно за мен. — Мъжът погледна картата, сетне лицето й. Хич не бързаше.

— Вярно е, че прилича на теб — рече той. После се ухили злобно. „Няма що — рече си Ранет. — Още един, който мрази журналистите.“ — Но пак няма да те пусна.

— И защо?

Мъжът от ВС подскочи. Сладникавата нотка в гласа на Ранет бе изчезнала, от тона й повя вледеняващ хлад.

— Защото такива са ми заповедите — изръмжа пазачът. — Пресконференцията вече започна… Никой не може да влиза или да излиза след началото.

Но миг по-късно самодоволната му усмивка изчезна, защото Ранет даде пълна воля на гнева си.

— Разкарай се от пътя ми, надут нещастник — озъби му се тя. — Ако не ме пуснеш веднага, ще ти изпържа очичките за закуска.

Близо минута и половина тя го засипва с проклятия и заплахи, половината от които той сигурно не беше чувал през живота си — включително и обещанието да го запознае с личния палач на Императора.

Името от журналистическата карта изглежда най-сетне пробуди отглас в миниатюрния му мозък. Жената, сипеща заплахи, бе истинска репортерска легенда. Ранет бе проследявала Таанските войни от самото им начало. Бе оцеляла през кошмарните години на управлението на пълномощния консул. Беше автор на печелили многобройни награди репортажи, от които дори той бе настръхвал. Могъщи правителства и корпорации се криеха като малки деца там, където тя се появяваше със своя репортерски екип.

Когато Ранет спря да си поеме дъх — или да получи вдъхновение, — мъжът от ВС побърза да се дръпне от пътя й. Беше готов да се изправи срещу злобното лице на своя началник, но не и да изтърпи атаката на тази жена. Озърна се, пое си дъх и неволно потрепери. Тя вече беше вътре. Майната им на заповедите.

Флотски адмирал Андърс — шеф на Отдела за флотски операции на Негово Величество — отдели няколко секунди за мислени ругатни, когато видя Ранет да се провира през тълпата и да гони някакъв млад глупак от стола му.

Досега всичко вървеше идеално. Когато научи вестта за дракхската история в Алтай, той задейства офицерите си за връзка с пресата, преди още да е получил заповеди от Императора.

Критиците на адмирала — които сега до един мълчаха — смятаха, че е твърде млад за заемания пост. Освен това бе прекалено хубав и изискан. Човек, издигнал се доста бързо на този пост благодарение по-скоро на талант в политиката, отколкото на военни успехи. Всъщност всички получени досега медали бяха от инсценирани щурмове на наскоро прочистени от врага територии. Разбира се, по-важното бе как всичко това е било представено пред обществото.

Първото му решение като шеф на Флотски операции бе да създаде специален център за работа с медиите. Правилата в центъра бяха прости: 1. На пресконференции можеха да присъстват само същества, одобрени от неговия център. 2. Позволяваха се само въпроси, съобразени с изложените на пресконференцията „факти“. 3. Въпросите можеха да се задават само на оторизирани същества говорители. 4. Нарушаването на първите три правила се разглеждаше като опит за престъпване на Имперската сигурност и виновните се наказваха като изменници.

И въпреки това съществуваха и определени затруднения при работата с медиите. Някои от съществата пред него бяха популярни колкото актьори в сълзливи сериали. Заплатите им бяха толкова големи, че сами по себе си ги превръщаха в могъщи компании.

За щастие повечето от тях бяха опитомени. Андърс си даваше сметка, че дори конската муха трябва да се присъедини към институцията, която тормози, за да стане богата и прочута конска муха.

Ранет не принадлежеше към тази група. Тя беше само известна. Нямаше никакъв стремеж към богатство. Дори не се интересуваше от славата… освен като могъщо средство, за да изпълни замисленото.

Това принуди адмирал Андърс да включи и нейното име в списъка на поканените журналисти. Но го постави най-отдолу. И даде изрично нареждане съобщението да достигне Ранет твърде късно, за да успее да се яви навреме.

Ала ето че беше тук. С цялата си шибана прелест. Въпреки часа — Андърс нарочно бе назначил пресконференцията за два И-часа преди изгрев — Ранет изглеждаше застрашително бодра. За разлика от подпухналите й колеги, които се прозяваха, кимаха и слушаха с видима досада монотонния глас на говорителя.

— … по въпроса за историята и устройството на Алтайския куп. Ще намерите допълнителна информация за планетата, гравитационната константа и часовата конверсия сред материалите, които ви раздадохме — продължаваше офицерът. — Освен това сме добавили и документ, посветен на четирите основни раси. Джохианци и торкийци. И двете са хуманоидни. Сулздали и богази. Извънземни. Хубаво ще е да запомните, че джохианците са доминиращата раса. И всяка от изброените раси таи историческа омраза към другите. — Докато офицерът си поемаше дъх, из залата се чу разчистване на хартия. — Следващата тема е политическата обстановка. Подробностите са ви добре известни. Но нека сумираме. След смъртта на верния съюзник на Императора, Какана, имаше опасност от анархия. Каканът беше член на джохианското болшинство. За нещастие твърде многото задължения му попречиха да остави наследник. Императорът назначи доктор Искра — прословут джохиански учен и верен поданик на Империята — за нов водач…

Ранет вече започваше да си изяснява картината. По разсеяните погледи на колегите си виждаше, че досега не е казано нищо важно. А от началото на пресконференцията бе изминал повече от час. Суховатият лектор на катедрата бе поредният от няколкото, заставали там. Очевидно и предишните бяха изреждали само незначителни факти. Нищо ново нямаше в това, че от известно време на Алтай нещата не вървят. Тази новина се процеждаше въпреки наложената изолация. Самата Ранет бе върната при един опит да проникне в сектора. Наредиха на кораба й да обърне тъкмо когато наближаваше целта си.

Тя прелисти набързо материалите, оставени на стола й. Названието бе „Пресконференция, посветена на Алтайската криза“. В началото имаше предистория, следвана от текущи събития: по тях щеше да говори лично флотски адмирал Андърс, шеф на Отдела за флотски операции на Негово Величество. Накрая идваше време за въпроси. Никъде в програмата — или в някой от материалите — не се обясняваше каква всъщност е целта на тази пресконференция. Очевидно беше под егидата на военните, след като щеше да говори самият флотски адмирал.

Тук имаше нещо страшно объркано. Опитът й в лутането из лабиринтите на имперската политика й подсказваше, че добрите новини се съобщават незабавно. Лошите отиваха за накрая, като се произнасяха полугласно.

Тя забеляза, че адмирал Андърс я поглежда крадешком. Очевидно бе обезпокоен от присъствието й. Чудесно! Дари го с най-ехидната си усмивка. Андърс се престори, че не я забелязва, и насочи вниманието си към говорителя.

— … най-голямото затруднение — казваше той — се оказаха многобройните въоръжени сили под командването на няколко враждебно настроени раси. В началото бяха предприети дипломатически усилия за установяване на връзка с противниците на доктор Искра. Същевременно пратихме с максимална бързина подкрепления, които да помогнат на доктор Искра да опази застрашения мир. Тези сили бяха командвани от един от най-способните и верни офицери на Императора — адмирал Мейсън…

В главата на Ранет зазвъня аларма. Защо бе необходимо точно сега да четкат Мейсън? А и това странно минало време: „бяха командвани…“ После всичко си дойде на мястото. Офицерът бе пропуснал да спомене името на човека, ръководещ дипломатическата мисия. Пълномощен посланик Стен. Тя знаеше, че Стен е един от най-верните сподвижници на Императора. Бедният нещастник. Според нея имаше само две възможности — или го бяха използвали за изкупителна жертва, или е бил екзекутиран.

— … въпреки безбройните трудности — говореше офицерът — със задоволство ви съобщаваме, че ситуацията на Алтай се стабилизира. Редът бе възстановен. Съвсем скоро ще ви бъде разрешено да пътувате до звездния куп.

„Съвсем скоро“ бе доста разтегливо понятие.

— С което приключваме с общото описание на обстановката — обяви офицерът. — Благодаря ви за вниманието, благородни същества. А сега адмирал Андърс ще ни запознае с последните новини от района. Ако обичате, посрещнете го с добре дошъл.

Чуха се разпокъсани ръкопляскания и адмирал Андърс зае мястото си. Ранет се озърна. Повечето аплодисменти идваха откъм секцията на звездните репортери. Хора или извънземни, те всички й изглеждаха еднакви — богати, доброжелателни, самодоволни.

— Това е печален момент за мен, благородни същества — поде Андърс. — С болка в сърцето трябва да ви съобщя, че един от нашите най-верни офицери предаде това, в което вярваме… аз и стотиците хиляди служещи на имперските сили.

Ранет се наведе напред. Започваше се.

— Преди броени часове адмирал Мейсън се е натъкнал на заговор срещу Негово Величество Вечния император.

Сред публиката се разнесе шепот. Андърс вдигна ръка за тишина. И я получи.

— Опитът за преврат — използвайки суматохата в Алтайския куп като димна завеса — е бил разкрит минути след началото. Адмирал Мейсън се е изправил срещу предателите и докато им нанасял съкрушителен удар… е изгубил живота си. Както и всички служещи на борда на неговия кораб.

Ропотът прерасна в глъчка. Репортерите наскачаха, но Ранет не помръдна от стола. Беше се втренчила в Андърс и забеляза, че лявата му буза потрепва. Лъжеше като стар търгаш.

Андърс отново даде знак да запазят тишина.

— Превратът е бил замислен от човек, когото смятахме за верен поданик и който е таял в себе си желанието да убие нашия Император и отново да хвърли Империята в хаос. Пълномощен посланик Стен! Човекът, на когото Императорът толкова вярваше. С радост мога да ви съобщя, че макар този престъпник да е още жив, флотът му беше разрушен, или разпръснат. В този момент останките са преследвани навсякъде и унищожавани. — Едва сега Андърс позволи да го отрупат с въпроси.

— Адмирале, някакви сведения за местонахождението на предателя? — попита една от самодоволните медийни звезди.

— Не и такива, които бих могъл да ви съобщя — отвърна Андърс. — Но бъдете спокойни, Стен и неговото вярно оръдие Алекс Килгър могат да избягат, но не и да се скрият.

— Имало ли е участие на бунтовници от Алтай? — дойде следващият въпрос.

— Отново ще се въздържа от отговор, заради сигурността на Империята. Мога да кажа обаче, че Стен е имал директна връзка със споменатите бунтовници.

— Съществува ли опасност от разпространение на конспирацията?

— Не мога да го отрека категорично. Но съм сигурен, че опасността е локализирана. Вътрешна сигурност ще се погрижи да залови бунтовниците.

„Време е за лов на вещици“ — помисли си Ранет.

— Какви са общите загуби на адмирал Мейсън?

— Съжалявам… отново въпрос, касаещ сигурността. Ще разкрия само, че при атаката на страхливците са загинали всички на борда на флагманския кораб.

— Каква част от силите на Стен са избити или пленени?

Андърс повдигна рамене.

— Ще трябва да се повторя… заради сигурността на Империята и тъй нататък. Обещавам в най-скоро време да получите изчерпателни отговори на тези и всички други въпроси.

Ранет реши, че моментът е настъпил. Обиграният й глас с лекота надвика останалите.

— Адмирал Андърс! Адмирал Андърс!

Андърс нямаше как да я игнорира. Въздъхна и й даде знак да продължи!

— С какви доказателства разполагате срещу така наречените конспиратори?

Той смръщи вежди.

— Доказателства? Нали ви казах… имало е опит за преврат. Ранет, зная, че е раничко, но ми се щеше да обръщате повече внимание на това, което се говори.

— Чух ви добре, адмирале — озъби се тя. — Но предполагам… ако този Стен бъде заловен…

— Когато, Ранет! Когато!

— Вие го казахте, адмирале. Вие — не аз. Ако — когато — Стен и неговото приятелче Алекс Килгър бъдат заловени… какви доказателства ще извадите срещу тях? За процеса, имам предвид. Например разполагате ли със записи от разговори? Кореспонденция между предполагаемите конспиратори? Свидетели на срещите им с известни врагове на Империята? Ей такива неща.

— По дяволите — изпусна се Андърс. — Те атакуваха и разрушиха кораба на адмирал Мейсън. Какви доказателства повече са ви нужни?

Ранет не бе готова да се предаде тъй лесно.

— Един честен обвинител би поискал нещо повече от думата ви, адмирале. Давате си сметка за това, нали? Покажете ни записи от атаката. Разпечатки на разговори между командни центрове. Дайте някакви доказателства.

— Отново ще трябва да се извиня с въпросите на сигурността. Но с течение на времето ще ви бъдат предоставени.

— Изчерпателно и подробно.

— Доколкото ни е по силите — отвърна Андърс.

В този момент Ранет осъзна, че никой няма намерение да залавя Стен. Във всеки случай не и жив.

Адмиралът прикри усмивката си и понечи да се оттегли.

— Още един въпрос, адмирале… ако обичате.

Андърс едва потисна стенанието.

— Ваш съм, Ранет. Но само един.

— Инцидентът с посланика не говори ли за сериозни слабости в дипломатическия корпус?

Андърс бе стъписан.

— Не разбирам. Това е изолиран случай. Сам човек, действащ с ограничена група умопобъркани сподвижници. Нищо повече.

— Тогава какво ще кажете за Йън Махони?

Андърс почервеня.

— Едното няма нищо общо с другото — изръмжа той.

— Така ли? Йън Махони не беше ли назначен също на Алтай? Дори, ако не се лъжа, преди време е бил началник на посланик Стен? Не беше ли екзекутиран съвсем наскоро? И освен това обявен — с много шум — за предател? И също като Стен, не беше ли прекарал живота си в служба на Императора? Хайде, адмирале. Или трябва да съберем две и две, или става въпрос за случайно съвпадение, говорещо за сериозни несъгласия с политиката, водена от Императора. Честни и лоялни същества, отдали живота си да се сражават за Императора, не се превръщат току-тъй в предатели. Освен ако нещо наистина не се е объркало.

— Вече пишем уводната статия ли, Ранет? — тросна се Андърс.

— Не, адмирале. Просто задавам въпроси. Това ми е работата. Вашата е да им отговаряте.

— Няма да търпя подобни забележки — навъси се Андърс и се обърна към останалите новинари. — И… искам да ви предупредя… Въпросите, които вашата колежка засегна току-що, са забранена тема, поне докато не бъде отменено кризисното положение. И нека тя и всички вие да се придържате към установените от мен правила. Ясен ли съм?

В залата внезапно се възцари тишина. Никой не поглеждаше към Ранет. Твърде разгневена, за да се съобразява с адмирала, тя отвори уста, за да изстреля следващия въпрос.

Но в този миг съгледа убийствената заплаха в очите му. Видя и пристъпващия към нея офицер от Вътрешната сигурност, готов да изпълни командата на адмирала. Стисна зъби, усмихна се, повдигна рамене и наведе глава над бележките.

Ранет знаеше как да оцелява. Щеше да получи отговори на въпросите си — по един или друг начин.

Докато хората се разотиваха, тя отново си спомни за Стен.

Бедният нещастник. Нямаше никакви шансове.

3.

— Обречен съм да си имам работа с глупаци — изрева Вечният император. — Свръхплатени, свръхзадоволени, подсмърчащи егоистични глупаци.

Голям брой същества пристъпваха от крак на крак, докато императорът даваше воля на недоволството си. Тук беше Аври, младата жена с много стари очи, шефът на политическия му щаб. Уолш, красивият, но невероятно глупав началник на Дюсейбъл, имперски подлизурко в парламента. Андърс, адмиралът, натъкнал се на Ранет по време на пресконференцията. Блейк, имперският шамбелан. И дузина други същества — униформени и цивилни, — които се прозяваха по ъглите или бяха увесили засрамено носове, докато Императорът ги кастреше.

Императорът се надвеси над Андърс. Сините му очи святкаха като заточена стомана.

— Каква беше тази пресконференция, адмирале? Нали уж бяхте експерт по тези неща? За Бога, сигурно ще се напикаете в ботушите, когато опре до истински военни действия.

— Да, сир — отвърна адмиралът. Беше изпънал гръб и прибрал пети като новобранец.

— А ти, Аври… не трябваше ли да обмислиш всичко предварително?

— Тъй вярно, сир. — Аври облиза устни в нервна усмивка.

— Хора! Нямам време да ви обяснявам основите на политиката — скръцна със зъби Императорът. — Заради действията на предатели Империята е в най-тежкото си положение от две хиляди години насам. Този път едва успях да я спася. Сега съм обременен от дългове, преследван от мънкащи съюзници и всеки път, когато обърна някой камък, очаквам отдолу да изпълзят поредните предатели. По мое мнение — а то е единственото, което има значение — Стен е най-лошият от всички. Отглеждах тази змия в пазвата си през целия му мизерен живот. Обсипах го с почести. Богатство. И как ми се отплати? Като заговорничеше с враговете ми. Подготвяше убийството ми. А когато беше разкрит, изтреби невинни моряци и уби един от най-добрите ми адмирали в страхлива вероломна атака.

Императорът понижи глас и поклати уморено глава.

— Но и от това положение могат да се извлекат дивиденти, дявол го взел! Не е толкова трудно, нали?

— Съжалявам, сир — обади се Андърс. — Не зная как онази репортерка се е промъкнала.

— О, адмирале, просто си затвори устата — кресна Императорът. — Ако не можеш да надхитриш човек с толкова малко мозък, по-добре си намери друго прозвище.

— Да, сир.

— Аври, време е да запушваме пробойните. Искам всички новинарски емисии да минат под стриктно наблюдение на нашите пиаристи. Ударете здраво редакциите. „С лице към Империята“. „Свидетели на историята“. „Последни мигове“. От този тип. И най-вече държа да се намъкнете в гащите на онзи клоун Пит’р Джинингс от Кей Би Ен Си О. Половината Империя гледа онази дракхска фъшкия на име „Нощен преглед“. Нямам понятие защо. Предполагам, че с тъпотата си кара всички да се чувстват ужасно умни.

— Ще бъде изпълнено незабавно. Ваше Величество.

— Уолш!

Глупакът, управлявал Дюсейбъл, се поизправи в някакво подобие на внимание.

— С какво… ъъ… мога да… ви… ъъ… бъда… полезен… Ваше… ъъ… Величество? — запелтечи той.

— Искам тези мързеливи негодници в парламента да се размърдат. Нека гласуват някаква декларация, заклеймяваща Стен и онова негово приятелче. И ако посмеят да гласуват анонимно, собственоръчно ще те одера.

— Тъй вярно, сир — извряка Уолш.

— И още нещо. Намерете ми Кенна. Имам персонална задача за него.

— Още сега, Ваше Величество — обеща Уолш. Кенна вероятно бе единственият политик, на когото още му сечеше пипето в свят, в който политиците се научаваха да казват „подкуп“, преди да научат думата „мама“.

— Андърс. Искам най-добрите от флота да се захванат с това. Не ме интересува откъде ще ги прехвърляш, но Стен трябва да бъде заловен.

— Разбрано, сир.

— Блейк! — Шамбеланът застана мирно. — От теб…

Императорът млъкна насред изречението, когато вратата се плъзна с тихо свистене и в залата влезе Пойндекс, шефът на Отдела за вътрешна сигурност. Лицето му беше пребледняло, но Императорът бе твърде разгневен, за да забележи това.

— Къде, по дяволите, се губиш, Пойндекс? Казах ти, че очаквам незабавно информацията за Стен и Килгър. Не утре. Не вдругиден. Сега, дявол го взел! Сега!

Пойндекс огледа присъстващите, после се обърна към Императора.

— Трябва да разговаряме насаме, сир.

— Нямам време за игрички, Пойндекс. Говори!

Пойндекс се поколеба. В очите на Императора внезапно се мярна заплаха. Диагнозата на Пойндекс бе клинична параноя.

— Щом настоявате, Ваше Величество — рече той. — Но бях длъжен да ви предупредя, че това е въпрос, който се обсъжда на четири очи. Искрено ви моля да промените решението си.

Императорът погледна към присъстващите.

— Вън!

Те се надигнаха с наведени глави и след малко помещението беше празно. Императорът се обърна към Пойндекс.

— Добре. Докладвай!

Пойндекс замръзна.

— Сир, съжалявам, че трябва да ви разочаровам, но няма нищо за докладване. Всички файлове за Стен и Алекс Килгър са изтрити.

— Я повтори?

— Сякаш въобще не са съществували, сир. — Сърцето на Пойндекс блъскаше в ужасен ритъм, докато съобщаваше новината.

— Това не е възможно — рече Императорът.

— Но се боя, че е самата истина. Ваше Величество — отвърна Пойндекс. — Проникнали са дори в компютрите на „Богомолка“. Няма никакви сведения за Стен — или за Алекс Килгър — в който и да било компютър на Империята. Не зная как е направено. Накарах всички специалисти от Вътрешна сигурност да работят денонощно по въпроса. Знаем само, че трябва да е дело на вътрешен човек с много високо положение.

Дълго време Императорът не сваляше втренчения си поглед от Пойндекс. После се обърна и натисна едно копче на бюрото. Персоналният му компютър примигна и оживя.

— За щастие — обяви Императорът — пазя мои лични файлови тъкмо за подобни случаи. — Той се разсмя мрачно. — Когато всичко е изгубено, човек трябва да разчита на себе си.

Пръстите му пробягаха по клавишите.

— Навремето имах хора, на които можех да се опра — промърмори Императорът. — Махони, например. Понякога съжалявам, че наредих да го убият. Йън със сигурност беше незаменима дясна ръка. — Императорът, който обикновено изглеждаше като човек към средата на третото десетилетие, внезапно придоби ужасно застарял вид. Красивите му черти повехнаха. Гласът му изтъня и… стана писклив.

Вечният император погледна към Пойндекс.

— … същото и със Стен. Казвам ти, Пойндекс, проблемът с предателите е, че винаги се оказват най-добрите ти хора. — Още един лишен от хумор смях. — Може би това се е опитвал да каже на Брут старият Юлий.

— Простете, Ваше Величество? Тези същества не са ми познати. Да наредя ли хората от ВС да поставят тези Юлий и Брут в списъка с ваши лични врагове?

Императорът изсумтя.

— Няма значение. Това е друга тема. — Изведнъж подскочи. — Какво е това, мамка му?

— Нещо не е наред ли, сир?

Пръстите на Императора затракаха трескаво по клавишите.

— Не. Сигурно съм се… свети дракх! — Императорът се опули към Пойндекс и изпъшка: — Моите файлове… те са…

Пойндекс погледна към екрана. Там бе изписано:

СТЕН, БИ; КИЛГЪР, АЛЕКС; НЕ БЯХА ОТКРИТИ ФАЙЛОВЕ. ВЪВЕДЕТЕ ИМЕНА ЗА ПОВТОРНО ТЪРСЕНЕ.

Началникът на ВС се олюля, стъписан не по-малко от своя господар. Файловете за Стен и Килгър в компютъра на Вечния император бяха безследно изтрити.

Императорът стовари тежкия си юмрук върху масата.

— Искам този Стен, по дяволите! Намери ми го, Пойндекс! Ако не го сториш, ще го намеря аз. Лично ще набуча главата му на кол — до твоята.

Пойндекс се втурна навън. Докато излизаше, беше готов да се закълне, че чува ниско ръмжене, сякаш зад него се бе притаила огромна хрътка.

4.

— Добър вечер, благородни същества. Добре дошли на тазседмичното издание на „Нощен преглед“. Новинарската емисия, която се занимава с жизненоважни теми от нашето ежедневие. Тази вечер ще посветим отредения ни час на едно събитие, което разтърси Империята. В сърцевината на предаването ни лежи съвсем простичък въпрос… „Стен: предател или неразбран гений?“ Вдясно от мен е професор Новак. Прочут имперски историк и експерт по парламентарни боричкания.

Вляво е сър Уикър. Бивш автор на речите на Вечния император, понастоящем посланик на Таанските светове. Професоре, ще започнем с вас. Какво е мнението ви по въпроса?

— О, той е предател. Няма съмнение в това.

— Ами вие, сър Уикър?

— Не бих могъл да се изразя по-добре, Пит’р. Стен със сигурност е предател.

— Ах! Имаме съгласие! И то… толкова скоро. Какво пък, да огледаме и другата страна на монетата тогава. Професоре?

— Преди малко аз бях пръв.

— Ха-ха. Вярно. Е, сър Уикър, щом така е по-справедливо. Кажете ни какво мислите по въпроса дали Стен е неразбран гений?

— Това е интересен въпрос. Пит’р. Готов съм да го обсъждаме цяла нощ… ако се наложи.

— Добре. Добре.

— Но преди да го направя, мисля, че трябва да поговорим за личността на този човек.

— Така ли? Познавате ли Стен? Персонално?

— Боже мили, не! Искам да кажа… чувал съм за него. И за хората като него.

— Ако обичате, споделете възгледите си с нашите зрители.

— Ами като начало, той се е радвал на благоволението на Императора през целия си живот. Вярно е, че е изпълнявал определена служба. Вършел е полезна работа, ако може така да се каже.

— Но вие бихте ли го казали така?

— Аз мисля… хм, това подлежи на обсъждане. По-важното е, че е бил обсипван с почести. Бил е възнаграден за това, което е вършел. Освен споменатите почести е получил и огромно богатство. Благодарение на приятелството си с Вечния император.

— Професор Новак, вие какво ще кажете за това?

— Мисля, че… този… предател се е сближил с нашия Император в един от редките му моменти на слабост. След онзи ужасен случай с консула. И нашият любим Император е сбъркал амбицията му с обич и вярност. А след това… е отгледал в пазвата си змия.

— Много добре, професоре. Репутацията ви да ковете запомнящи се фрази се потвърди за пореден път. Някакви коментари дотук, сър Уикър?

— Струва ми се, че забравяме онези нещастни същества, които станаха жертва на предателството и подлите действия на Стен. Особено адмирал Мейсън. Помислете си за семейството му! За това каква мъка изпитват сега.

— Много добре казано. Струва ми се, сега е моментът да аплодираме. Или по-добре да отдадем дължимото с минута мълчание. От уважение към адмирал Мейсън, семейството му и екипажа на „Калигула“…

Докато камерите се извъртаха към тях, тримата мъже в студиото бавно склониха глави.

Гласът на режисьора зашепна в ухото на Джинингс:

— За бога, Пит’р! Не започвай пак с тия минути на мълчание!

— Затваряй си устата, Бади — отвърна медийната звезда в ларингофона, без да помръдва устни. — Не ти си този, който трябва да занимава аудиторията цял час с подобни кретени.

— Размърдай се, човече. Остават ти още петдесет минути.

— Ами пусни рекламите.

— Майтапиш ли се? — отвърна Бади. — Кой ще рекламира покрай подобни глупости?

— Тогава защо не опиташ с призива „Дарете кръв“, или нещо подобно?

— Уф, човече. Пак ли семейни реклами? Добре. Щом трябва… на три… едно… две…

И в този момент вратите на студиото се разтърсиха от удара на железен таран.

— На пода! — изрева Стен.

— Размърдайте се, момци — добави гръмогласно Алекс.

Джинингс, гостите му, Бади и останалите членове на екипа се блещиха в продължение на две секунди. Стен и Алекс прекрачиха разбитата двойна врата, стиснали в ръце уилигъни. Зад тях Синд водеше контингент от бори и гурки.

— Това е Стен! — провикна се изумено Джинингс. — И Килгър!

Стен му махна с оръжието.

— Казах на пода! — Той пусна един изстрел в таблото над главата му.

Докато Джинингс се свличаше, единствено режисьорът на продукцията запази достатъчно самообладание да прошепне в микрофона:

— Боже мили… ето го нашият час! Продължавайте предаването, глупаци! Да не сте спрели!

Стен бавно се приближаваше, все още извън обсега на камерата. Вдясно от него изскърца вратата на аварийния изход. Стен мярна святкащи копчета на униформи. Охраната. Сетне въздухът се разтърси. Синд бе пуснала един откос към вратата. Чуха се болезнени викове и униформите изчезнаха.

От сенките изскочи едър мъж, размахващ метален абажур.

— Леко, момко — рече Алекс, хвана дръжката на абажура и я дръпна. — Май нещо си се объркал. — Алекс пусна внезапно абажура, наведе се и преметна мъжа през рамо. Едрият мъжага се стовари на пода с трясък. — Имаш късмет, че не съм злоблив. — Той се обърна към Стен. — Ето че им приковахме вниманието, момко.

Стен пристъпи пред камерата и поде:

— Благородни същества, поданици на Империята. Името ми е Стен. Аз бях темата на това предаване. Гледате ни на живо от студиото на Кей Би Ен Си О…

Андърс преглъщаше като риба, докато гледаше как Стен се обръща към цялата империя. Човекът, когото търсеха, говореше от телекомуникационния център, намиращ се в орбита на час полет от Първичен свят. Склонният му да открива предимствата на умелата пропаганда ум веднага осъзна въздействието, което ще окаже появата на Стен. Този човек бе изникнал практически в центъра на имперската твърдина, размахвайки подигравателно пръст към най-могъщата военна машина в историята.

— … Императорът обяви мен и другарите ми за предатели — говореше Стен. — Историята ще отсъди дали е бил прав. Също както историята ще оцени самия Император. И ви обещавам, че ще го съди сурово. Моята съдба е без значение. Дошъл е моментът да помислите за своята. И за тази на децата ви.

Обвинявам Императора, че предаде вас… Своя народ. Живеете в нищета, докато той и любимите му сподвижници се наслаждават на разкош. Бъхтите се на студено, горещо и в мрак, а Императорът се къпе в изобилие от светлина и разполага с огромни запаси от АМ2.

Императорът ви предаде. Но това е само едно от многобройните му престъпления. Ще спомена тези от последните дни: Процесът в звездната камера. Арестът, изтезанията и екзекуцията на същества, чийто единствен грях е, че са повярвали на своя император…

Андърс най-сетне се съвзе и погледна адютанта си капитан Лоурънс. Изглеждаше напълно объркан.

— Съберете флота — излая той. — Искам да видя дупка в небето. И то колкото се може по-скоро.

— Но… на станцията има цивилни…

— По дяволите цивилните! Този човек трябва да умре. Действайте!

Тя се втурна да изпълнява нареждането, а Андърс погледна към екрана. Стен продължаваше да говори.

„Добре. Ще те пратя право в пъкъла, кучи сине.“

Алекс даде знак на Стен — прекара пръст през гърлото си — време беше да изчезват.

— … списъкът с престъпленията на Императора е твърде дълъг, а предполагам, че флотът му вече лети насам. Така че трябва да тръгвам. Ще добавя само това: аз, Стен, обявявам война на Вечния император и ви каня да се присъедините към кръстоносния ми поход. Той не ви е оставил нищо за губене. Затова пък само така можете да си върнете свободата. Благодаря ви. И лека нощ.

Стен вдигна оръжието и превърна камерата в разтопен метал и пластмаса. Станцията се разтърсваше отново и отново, докато хората му взривяваха предварително разположените експлозиви. Нито един невинен нямаше да пострада, но щяха да минат доста месеци преди Кей Би Ен Си О да може да излъчва отново. Стен сръчка Джинингс с крак и новинарят изхленчи уплашено. Беше сигурен, че гледа в очите на безумец.

— Благодаря, задето ми зае програмата си — рече му Стен.

— Няма защо — запелтечи Джинингс.

— Изоставаме с три секунди от плана — провикна се Синд.

Стен кимна и хукна през черната димяща дупка на мястото на вратата, следван от хората си. Последна излезе Синд. Тя спря на прага и пусна един откос в помещението, за да добави още малко объркване и уплаха. От димящия таван закапа разтопен метал.

После и тя изчезна.

Джинингс вдигна глава от пода.

— Слава на бога! — промърмори той. — Жив съм.

— Кой го е грижа? — попита режисьорът, докато се надигаше. — Даваш ли си сметка какво излъчихме току-що? Сега рейтингът ни ще скочи до небесата. Направо удавихме конкуренцията.

Бади огледа разрушеното студио, като си подсвиркваше тихичко. Сега вече пътят пред него бе отворен. Можеше да избере каквато иска работа в новинарския бизнес.

Зачуди се дали е останала някоя неповредена линия. Трябваше час по-скоро да се свърже с агента си.

Всички аларми виеха пронизително, докато Стен и хората му се качваха на борда на „Виктори“. Капитан Фрестън си позволи леко да се отпусне.

— Тъкмо навреме — отбеляза той. — Имаме цял проклет флот по петите си. Воден от голям шибан кръстосвач… „Невски“. Сър, разрешение да изчезваме оттук?

— Не разрешавам — отвърна Стен, докато оглеждаше мигащите светлинки. Времето почти щеше да им стигне. — Капитане, бих искал преди това да поразредя малко конкуренцията. — Той се обърна към лейтенант Дензи. — Оръжията?

— Всички „Кали“ и „Гоблин“ са в пълна готовност за изстрелване — отвърна жената, изпълнена с решимост да се бие.

Стен не искаше да я разочарова, но се налагаше.

— Лейтенант, опасявам се, че аз лично ще им отдам дължимото.

Той се отправи към станцията за изстрелване на ракети „Кали“. Докато си нахлузваше шлема, повика лейтенант Фрестън.

— Когато кажа, давай… искам да го направиш, за Бога!

Фрестън кимна. Нямаше нужда да го подканя повече. На мониторите се виждаше бързо приближаващият се „Невски“, придружен от половин дузина крайцери и гора разрушители.

Ръцете на Стен автоматично заредиха ракетата, сетне я изстреляха. Виждаше само черен космос, из който срещу него се носеха разноцветни точици — ала всъщност ракетата летеше нататък.

Един от крайцерите се насочваше право към „Виктори“. Зад него вече се различаваше бойният кораб. Съществуваше съвсем малка възможност да промуши калито покрай крайцера. Но Стен предпочете да играе на сигурно. Особено след като видя, че ракетните силози на крайцера се отварят, готови да открият стрелба по „Виктори“.

На борда на „Невски“ капитан Лийч се беше изправил пред сходен проблем. На бойните монитори се виждаше „Виктори“, в синхронизирана орбита в близост до орбиталната телекомуникационна станция. Тревожен сигнал обозначи приближаването на вражеска „Кали“ към челния крайцер. И крайцерът блокира всякакъв възможен залп по „Виктори“.

Решението дойде от само себе си. Орбиталната станция.

Като млад офицер, прекарал дълго време на далечен пост, Лийч се бе увличал по една древна земна игра. Наричаше се „пул“, макар да не знаеше защо. Никой не излива вода върху покритата със зелен плюш маса. Та тогава главната му стратегия бе да атакува с максимална мощ бялата топка. Лишен от финес, но носещ резултати подход.

Орбиталната станция пред него представляваше сходна ситуация. Един пряк удар по нея щеше да предизвика експлозия, която, ако не друго, със сигурност би повредила „Виктори“. Колкото по-голям е взривът, толкова по-голям бе шансът да удари и дори унищожи кораба на Стен.

На Лийч дори за миг не му мина през ум, че на станцията има поне две хиляди невинни същества. Заповедите му, в края на краищата, бяха да се справи със Стен. На всяка цена.

Той избълва поредица заповеди и подчинените му хукнаха да ги изпълняват.

Минута по-късно три торпеда с ядрени бойни глави се отделиха от тръбите на „Невски“.

Фрестън никога не бе чувал за пул, но пък бе надарен със забележително бърз ум. Когато вражеските ракети се появиха на екрана, той първо си помисли, че капитанът на „Невски“ трябва да е крайно некомпетентен. Траекторията им нямаше да ги отведе дори в околностите на „Виктори“. Той изчисли светкавично курса и… орбиталната станция? Какво е това, за Бога? После се сети.

Нямаше време да предупреди станцията. Още по-малко Стен, който бе впримчен в управлението на „Кали“ и умът му летеше заедно с нея към вражеския крайцер.

Фрестън протегна ръка към пулта за управление.

Крайцерът подскочи рязко към Стен, докато калито го приближаваше. Той се напрегна да овладее ракетата, но съзнанието му започна да се замъглява… да се отдръпва назад… назад… назад…

Имперските ракети удариха станцията едновременно. Ядрените глави се взривиха. Две хиляди същества изгубиха живота си.

В космоса се пръснаха радиоактивни отломки. След броени секунди „Виктори“ щеше да бъде поразен.

Стен освободи съзнанието си в мига, когато „Виктори“ се прехвърли в хиперпространството. Над него се появи размазаното лице на Килгър, бледо и обезпокоено. Отзад се мяркаше Фрестън.

— Кажи си името, момко — подкани го Алекс.

— Кое да ти кажа?

— Името. Това е шибан тест.

Стен се озъби.

— Килгър, дръпни се, че устата ти мирише. Ако продължаваш да висиш над мен, ще те натикам в трюма при арестантите.

Килгър се обърна към Фрестън, на закръгленото му лице играеше широка усмивка.

— Нищо му няма. Макар че говорът му може малко да се рафинира.

— Килгър, какво става, за Бога?

— Трябваше да те измъкваме, дорде е време, момко. Инак щеше да цунеш онзи крайцер.

— Пак ще попитам — какво става?

— Императорът взриви оная станция.

— Че защо ще го прави? — зяпна Стен.

Алекс помръдна с яките си рамене. Беше като началото на огромна вълна.

— Може пък да не му е харесало предаването.

5.

Строго секретно

Не подлежи на разпространение.

Да не се копира.

Да не се завежда като съществуващ файл.

Да се унищожи лично след получаване.

Само устно потвърждение за приемането.

Идентификация на документ: не съществува

До: всички началници на станции, шефове на станционни разузнавателни служби

От: Пойндекс, ръководител, отдел Вътрешна сигурност

1. Всички станции са получили заповеди за незабавното задържане на Стен (Без инициали). Това да се смята за най-първостепенна задача, докато не бъде получено друго разпореждане.

2. Под задържане да се разбира не само поставяне под арест, а в случай на необходимост, унищожаване на обекта, както и на сподвижниците му, указани в имперския бюлетин.

3. За изпълнението на поставената задача получавате правомощия върху всички съществуващи имперски сили, както и реквизирани в случай на необходимост.

4. Освен това всички събрани разузнавателни или други сведения за лицето СТЕН, БИ, както и АЛЕКС, КИЛГЪР да бъдат прехвърлени незабавно на тази станция, приоритет Алфа. Особено полезни са физическо описание, навици, хоби, специални умения, (цивилни и военни), места, където лицата са виждани често, и всякакви други данни, касаещи упоменатите индивиди.

5. Да не се извършва никакво филтриране или сумиране на информацията.

6. Параграфи 4 и 5 не подлежат на обсъждане с местните власти, нито с низовите звена на имперското разузнаване.

7. Да не се отвръща на запитвания от други звена, свързани с издирваните лица (параграф 4) и да се спазва стриктно параграф 6. Да се имат предвид възможни саботиращи действия и дезинформации от страна на упоменатите лица, в случай на разкриването на такива незабавно да се изпраща информация.

8. При никакви обстоятелства информацията от параграфи 4, 5, 6 и 7 да не се споделя с персонал от дискредитирания корпус „Меркурий“, нито, още повече, с хора от секция „Богомолка“. Освен това незабавно да се докладва за всякакви запитвания относно СТЕН, БИ, от бивши служители на тези секции, особено от секция „Богомолка“.

9. Ако е възможно, след залавянето му СТЕН, БИ, да бъде прехвърлен тайно директно на Първичен свят, за да бъде изправен пред съда. Да не се разпространява никаква информация за това, особено пред медиите.

10. В случай че задържането бъде извършено от други упълномощени служители, а не такива на ВС, и разпространението на информация е неизбежно, СТЕН, БИ, да бъде обвинен в държавна измяна, убийство, конспирация и опит за превземане на престола.

11. В случай на осъществяване на контакт със СТЕН, БИ, при който задържането му е невъзможно, или ако задържаният направи опит да избяга, трябва да бъде извършено незабавното му премахване.

12. Като допълнителна задача всички оперативни служители се задължават да издирват и разкриват нивото на конспирация, осъществявано от упоменатия СТЕН, БИ. В никакъв случай тази инструкция да не се прилага като „разрешително за лов“, прехвърляно автоматично и върху други врагове на Империята. Тази задача е твърде важна и неотложна, за да се разреши разширяването й по аспекти и мащаби, макар че служителите трябва да продължат изпълнението на непосредствените си задължения, когато това се налага.

13. Успешното изпълнение на тази изключително важна задача не само ще бъде оценено подобаващо с най-високите отличия на отдела за Вътрешна сигурност, но и с лична служба при Вечния император.

В името на Вечния император

6.

Рибният пасаж изскочи над повърхността, разпръсквайки ситни капки към лицето на разпенената от вятъра вълна, после се разпиля надолу.

Бягството им беше безсмислено. Смъртта — прекалено близо.

Морето изригна, когато огромното чудовище се извиси над водата със зейнала паст, и първите риби влетяха в нея. Гигантската перка се стовари отгоре и още две дълги близо метър сребристи риби се сгърчиха, сетне заплуваха вяло, зашеметени от удара.

Комуникаторът изжужа и Рюкор откъсна поглед от обедното си ядене. Но не бързаше да отговаря. Вместо това нарочно разкъса още две риби, преди да успеят да се съвземат, анализирайки замислено вкуса им.

Да, рече си, тези не са от нашата морска колония. Истинските диви риби винаги се различават. Вкусът е някак по… някак по…

Докато търсеше точния израз, съществото, което беше най-надареният психолог на Императора, се обърна по гръб, без да забелязва бушуващия ураган и вледеняващо ниската температура. Рюкор помаха с перка над вградения в тялото й комуникатор. Беше имплантиран в шията — място, за което Алекс Килгър беше казал: „Трябва да е във врата, тъкмо ще пречи да си удари главата в гърдите, нъл тъй?“

Обаждаше се един от асистентите й, от луксозния апартамент/офис, който бе построила с много обич, стараейки се да запази приликата с морска арктическа пещера.

— Не обичам — заяви Рюкор — да ме прекъсват по средата на ядене. Обядът, както казват хората, е важно занимание.

— Получихме съобщение от първостепенна важност — отвърна асистентът, достатъчно нов, за да изпитва благоговение, когато с него се свържат от имперската столица. — Искат да бъдете в готовност за специални разпореждания, пратени лично от Вечния император.

— Какви разпореждания? — застина Рюкор.

— Не се конкретизират в съобщението, но се казва, че вероятно ви очаква продължителна по време задача. Затова ви съветват да си вземете гравикреслото и необходимите принадлежности.

Нито дума за покойния Йън Махони, помисли си Рюкор. Нито за наскоро обявения за престъпник Стен. Нито пък се намекваше, че Императорът, или по-скоро неговият нов началник на тайната полиция, са в течение на провежданите тези дни и при най-голяма секретност разговори между нея и сър Еку, извънреден дипломатически представител.

Лошо, много лошо.

— И как ще стигна до Първичния?

— Изпратен е имперски кораб. Получих потвърждение от космопорта, че пристига след два И-дни.

Още по-лошо, помисли си Рюкор.

— Да отговоря ли, или да чакам завръщането ви?

— Предай, че… предай им, че все още се опитваш да се свържеш с мен.

— Прието. Но…

— Ако по някаква причина записваш този разговор, съветвам те незабавно да го изтриеш. Между другото, това е заповед.

— Ще се връщате ли скоро?

Рюкор се замисли. Разполагаше с два И-дни преди корабът, който най-вероятно караше гестапоидната група на Пойндекс със заповеди за арест, да пристигне. Предостатъчно време.

— Връщам се, но не веднага. За да изпълня новите разпореждания, ще ми е нужно малко време в морето, да се подготвя и да фокусирам енергията си.

— Разбира се — отвърна обърканият асистент. Като всички обитаващи водна среда раси, и расата на Рюкор се нуждаеше от морето не само за поддържане на здравето и за прехрана, но и за възстановяване на психичното равновесие. — Ще наредя да подготвят обичайния ви пътнически екип.

— Много добре. Скоро се връщам. Край на връзката.

Без да чака потвърждение, Рюкор изключи комуникатора и се стрелна назад към своя дом.

Два дни.

Достатъчно време, за да събере най-необходимото и да стигне до атмосферния флайер, който бе скрила под водата недалеч от пещерата. Флайерът, закупен преди няколко години, когато започна да подозира, че нещата в Империята не вървят.

Познанията й в областта на разузнаването бяха предимно теоретични, но тя бе посветила дълги години да бъде съветник на Махони, когато той бе шеф на корпуса Меркурий. А сетне и на Стен. Знаеше, че всеки конспиратор, който иска да заслужи плаща си, трябва да разполага със задна вратичка.

За нея задната вратичка бе малка яхта, скрита в отдалечен склад от другата страна на света. Оставаха й два дни до тяхното пристигане, после вероятно още два, докато я издирват безплодно из океаните на нейното митично пътешествие към философското познание, и чак след това навярно щяха да се досетят, че е избягала.

Надяваше се, че времето ще й стигне.

Разполагаше дори с убежище — при съществото, което първо бе дошло при нея с ужасяващото подозрение, че Вечният император е изгубил разсъдъка си.

Сър Еку улови възходящото течение, издигащо се почти вертикално покрай огрения от слънцето скален бряг, и го остави да го възнесе над криволичещия каньон и високо в небето.

Пред него, почти в самия център на просторната долина, се издигаше кулата на Манабийския център за гости. Сър Еку бе удължил преминаването си, доколкото бе възможно, следвайки извивките на каньона, който лъкатушеше из долината. Но повече не можеше да се бави.

Не в проява на грубост бе избягвал да отговаря на повикванията, но за да има време да подготви внимателно лъжите, на които щеше да разчита.

Освен това изпитваше едно относително непознато „чувство“, ако трябваше да прибегне до човешкия термин. Страх. Ако върху него падне дори най-малкото подозрение, най-силното защитно оръжие на манабийците, абсолютният неутралитет, нямаше да му помогне.

Самият Еку бе нарушил този политически и морален неутралитет преди известно време, когато бе осъзнал, че Вечният император вече не е в състояние да управлява и че всъщност руши Империята, която сам е създал. След което се обърна към Рюкор, за да потърси потвърждение на теориите си и да се успокои, че не е първият побъркал се манабиец.

А после намери Махони и Стен и не само потърси съвет от тях, а и обяви, че той — и следователно цялата манабийска раса — са готови да окажат съдействие при всеки опит да се предотврати, поне засега, неизбежното рухване на Империята.

Но сега Махони бе мъртъв, а Стен бягаше от своите преследвачи.

А някъде там може би вече го очакваше средството за неговото собствено унищожение и преминаване към нематериалното расово съществуване. Чудеше се кой ли ще е имперският инквизитор.

Издълженото черно тяло на Еку, със зачервени връхчета на крилете и триметрова опашка, се носеше право към Центъра. Еку усещаше, че сетивата му са напрегнати до крайност. Може би, помисли си той, защото това ще е последният път, когато изпитва насладата на родния свят. Понякога се питаше защо въобще бе избрал тази кариера, която го бе отвела далече от Сейличи и от нейните редки планински вериги и надупчен от езера свръхконтинент.

Може би трябваше да остане, да се отдаде на скромно философско поприще, да се рее из нежните ветрове и въздушни течения, да разсъждава, да преподава. Ранните му разработки за оформяне на личностна диалектика бяха съхранени някъде под земята на фиш — там, където манабийците държаха онези машини и устройства, които бяха сметнали за необходими.

Единствените изкуствени конструкции, които се подаваха над повърхността на Сейличи, бяха трите Центъра за гости и съществуването им бе предопределено от онези не-въздухообитаващи същества, които решаваха да посетят планетата. Дори на тях бе придадена формата на угаснали вулканични върхове, със скрити в „кратерите“ площадки за кацане.

Центърът усети приближаването на Еку и порталът се разтвори като зейнала паст. Еку се стрелна вътре, пърхайки с мустачки. Той долови мирисната следа, която използваше, и я последва към определената заседателна зала.

Вътре, седнал в доста нехайна поза, го очакваше имперският емисар.

Солон Кенна изглеждаше още по-напълнял и доброжелателен от предния път. Тези, които през годините бяха приемали Кенна за затлъстяла карикатура на глуповат, корумпиран политик, по правило не бяха просъществували достатъчно дълго на политическата сцена, за да могат да коригират мисленето си.

Сега Кенна беше на Сейличи, личен пратеник и палач на Императора.

— Доста време мина.

— Твърде много — съгласи се Кенна, като се надигна с лекота и го дари с усмивка. — Седях тук и си мислех за чудесата на Сейличи. — Разбира се, Кенна произнесе името правилно. Все още проявяваше забележителна привързаност към езиците, заради която навремето бе привлякъл вниманието на Императора. — Трябваше по-рано да намеря причини да пътувам дотук, особено след завръщането на Императора. Но… — Той повдигна рамене. — Времето така си тече покрай нас, а и си имам доста грижи. Знаеш ли, че подготвям мемоарите си?

— Сигурно ще са доста интересни.

Еку се държеше с нужната любезност, макар че открай време се чудеше защо хората са толкова привързани към потайните методи на политиката, вместо да предпочитат открития подход, който е далеч по-ефикасен. Не че манабийците някога позволяваха на тази вяра да възпрепятства привързаността им към заобикалките, нито способността да я прилагат на дело. Така че дори тези мемоари да бъдат публикувани, той не се съмняваше, че Кенна е готов да се изправи и на глава, само и само да скрие факта, че от съвсем малък е дълбоко покварена личност.

— Но ето, че се наложи да пристигна тук по работа — продължаваше с присмехулен глас Кенна. — По служба на Вечния император. — Той извади от джоба си карта, върху която засия емблемата на Вечния император. Картата със сигурност бе настроена към характеристиката на неговите телесни пори.

— Предполагам, че става въпрос за Стен.

— Правилно предполагаш.

— Разбира се — рече сър Еку, — готов съм да окажа помощ с всичко, което ми е по силите. Не виждам проблеми за сътрудничество, тъй като неутралитетът на моята раса никога не се е разпростирал и върху прикриването на престъпници — какъвто, предполагам, сега е и Стен?

— И то от най-лошите — потвърди Кенна. — Той предаде Империята без никаква друга причина, освен лични политически амбиции. — Кенна се опита да си придаде благочестив вид, но резултатът бе комичен. Нямаше как да прикрие проницателния блясък в очите си. — Амбициите… са онова нещо, което рано или късно излага всички ни, както е казал поетът.

— Та за Стен — върна се на темата Еку. — Не мисля, че разполагам с кой знае какви сведения от времето, което прекарах в неговата… компания. Тогава Трибуналът и личният съветник на Императора ме занимаваха далеч повече. Но, както вече казах, готов съм да помогна с всичко, с което мога. Ще ти призная обаче, че съм малко озадачен. Имайки предвид продължителността на службата на Стен, бих си помислил, че вашите… хм, имперски архиви би трябвало да съдържат далеч повече информация.

Кенна се намръщи — и този път мимиката му изглеждаше искрена.

— Аз бях на същото мнение, но се оказа, че греша. Или пък Императорът иска да свери данните си с информация от други места. А може би, и това ми се струва най-вероятно, търси всякаква информация, която би вкарала престъпника в кошарата.

— Откъде да започнем тогава?

— Ще се съгласиш ли на мозъчно сканиране? На борда на моя кораб има машина и най-добрите специалисти в Империята.

Еку подскочи и крилете му неволно трепнаха. Мозъчното сканиране не беше само грубо нахлуване в съзнанието, съществуваше опасност да предизвика дълготрайно психично увреждане и дори смърт, даже да е осъществено от най-опитния оператор.

— В никакъв случай — отвърна твърдо Еку. — Макар да съм бил на служба при Императора, трябва официално да ти припомня, че не съм бил негов подчинен — нито който и да било друг представител на моята раса. Ние, разбира се, пазим своите тайни и те не са от интерес за Императора.

Кенна кимна в знак, че го е очаквал, и се пресегна към една странична масичка. На нея имаше освежителни напитки — любимото му дюсейбълско бренди и чиния със сандвичи, вероятно синтезирани по химичен път така, че да неутрализират въздействието на алкохола.

— Императорът каза, че ще откажеш, и ме предупреди да не настоявам. Но добави, че ако записваш нашата среща, ще бъде желателно да преустановиш записа, тъй като, ще цитирам директно: „Когато Стен бъде заловен, разпитан и подложен на мозъчно сканиране — преди да бъде изпълнена присъдата, — всички, които се окажат въвлечени в неговата конспиративна дейност, ще бъдат смятани за лични врагове на Императора и ще бъдат преследвани с цялата строгост“.

— Не бих го определил като най-дипломатичното изказване, правено някога от Вечния император — заяви Еку, горд, че крилете му дори не трепнаха от уплаха.

— Времената, в които живеем, са лишени от дипломатичност — отвърна Кенна. — Императорът приема твърде сериозно заплахата от Стен и сподвижниците му, за да си губи времето с любезности. И все пак поднасям личните си извинения, ако е прозвучало грубо. Освен това искам да се извиня за времето, което смятам да ти отнема и което няма да е никак малко, тъй като Императорът държи да узнае всичко. Трябва още сега да те предупредя, че този разговор се записва. Имаш правото да се консултираш с правен и медицински специалист, за да се увериш, че не си под мое въздействие — психическо или лекарствено.

— Разбирам и ти благодаря за извиненията — отвърна Еку. — Но за мен в настоящия момент времето е от първостепенно значение. Ще започваме ли?

Той подхвана предпазливо историята си. Смяташе да я разкаже бавно, с необходимата точност и това щеше да отнеме поне няколко дни.

В края на всеки от тези дни щеше да обсъди внимателно своята история, реакциите на Кенна и с какво да продължи нататък със съветника си, скрит в една от лабораториите зад стените на заседателната зала.

Рюкор.

Началникът (на Отдела за разследвания) Лайза Хайнис се пробуди внезапно — но въпреки това не помръдваше.

Първо… слуха.

Нищо.

Обоняние. Нищо.

Сега какво?

Движение. Цялата къща-лодка се поклащаше леко.

Тя отвори едва-едва очи.

Лунна светлина озаряваше единствената стая на нейния дом — захранвана от маклийнов генератор баржа, закотвена на няколкостотин метра над горските масиви на Първичен свят.

Стаята беше празна.

Съпругът й, Сам’л, похъркваше тихо в леглото до нея.

Ръката на Хайнис се плъзна към близкия край на леглото. Подмина ръба на водния матрак. Докосна дръжката на миниуилигъна. Неизменно зареденият пистолет се озова в ръката й и предпазителят бе вдигнат.

Къщата-лодка се заклати отново.

Дали някой не се катереше по котвените въжета?

Да.

Хайнис лежеше в леглото/Хайнис бе приклекнала, гола, в бойна стойка, насред стаята, стиснала в ръка оръжието. Потвърдено. В помещението няма външен.

Тя се приближи безшумно до гардероба и навлече чевръсто фототропичния комбинезон. Комбинезонът, също като пистолета, беше строго имперско оборудване и дори полицейски началник като Хайнис нямаше право да го притежава. Но както винаги ченгетата не се придържаха към законите, които налагаха на други.

Хайнис бе очаквала нещо подобно.

Тя прекоси с бързи крачки разстоянието до терасата и отвори вратата. Взе окачените на закачалката зад вратата нощни очила и ги нахлузи.

Стана светло като ден. Всичко бе в зелено, но все пак — като ден.

А сега — отвън, на терасата.

Къщата-лодка отново се полюшна.

Още не. Първо да провери… тя огледа мрака и околните хълмове. Нищо. Смени режима, премина на термално изображение. Ах. Ето там, три бледи сияния. Няколко същества.

Това трябва да е командният пост, предположи Хайнис. Значи наистина е каквото очакваше от известно време.

Освен ако не са някои от бандитите, които бе преследвала през всички тези години. Дошли да дирят отмъщение. Малко вероятно. Престъпниците винаги поставяха на първо място личната изгода.

Хайнис върна очилата на светлоусилване и надзърна предпазливо през ръба.

Ето това е.

Някой… трима… се катереха по котвеното въже. Опитни катерачи — но въпреки това въжето са поклащаше и заедно с това раздвижваше леко къщата. И тримата имаха идентични фототропични наметала, бойни жилетки и напъхани в кобурите пистолети. Някаква група за специални операции.

Е, добре, рече си тя. Това, което се надяваше да не стане, взе, че се случи. Безпокоеше се за него от мига, когато научи, че Стен е обявен за предател — тогава почти бе готова да прокълне някогашния си любовник, — знаеше, че по никакъв начин не би се съгласила доброволно на мозъчно сканиране или на някоя от останалите техники за „дълбок разпит“, използвани от Вътрешна сигурност. Не тя. И — за Бога — не и Сам’л.

Цял един шибан живот да си от правилната страна на закона и само заради някаква дребна любовна история — добре де, голяма любовна история — в далечното минало сега да те смятат за престъпник.

Отнякъде в съзнанието й изникна цитат на отдавна забравен език: „… където всяко ченге е престъпник и всички грешници са светци…“

Тя се прицели и простреля първия катерач в лицето.

Изстрелът разтърси спокойствието на нощта и отекна надалече. Мъжът падна безшумно, събаряйки по пътя си втория нападател.

Чу се писък, Хайнис се претърколи назад, протегна ръка, напипа розетката и освободи трите закотвящи въжета.

Третият катерач нададе изненадан вик и полетя безшумно надолу към смъртта си, докато къщата-лодка, освободена от въжетата, се издигна като балон под силата на антигравитационния генератор.

„Само да не решат да смутят спокойствието на съседите ми с някой от онези гадни, стари и шумни самолети, защото тогава ми е спукана работата.“

Тя дочу отвътре сумтенето на Сам’л, който се бе надигнал и вървеше право към малката масичка.

— Какво, по дяволите…?

Той не беше Стен, нито полицай или войник, и му трябваше почти половин час да се пробуди и да се облече, ала Хайнис го обичаше за това, и по други причини…

Нощният вятър улови къщата и я запрати над гората. Хайнис дочу отвътре трополене от падащите картини и разбити чинии. Шмугна се през вратата, като се подпираше на стената, докато лодката се носеше на зигзаг в небето.

— Група за отвличания — обяви тя, макар че в сегашното си състояние Сам’л едва ли щеше да схване какво му казва. — Всичките в униформи. Имперски главорези.

Сам’л я гледаше стъписано.

— Уф! — рече накрая. После кимна. — Предполагам, че е трябвало да се случи. Макар че бих предпочел да сме по-активни, вместо само да бягаме.

— Първо ще бягаме — успокои го Хайнис. — После ще се скрием. А след това ще имаме достатъчно време да измислим друг план.

Тя повдигна капака на сандъка и извади отвътре два персонални „парашута“ — снабдени с маклийнови генератори раници, които бяха в състояние да свалят човек с нормално тегло от височина два километра до земното равнище, преди да им се изтощят батериите.

Когато къщата-лодка достигне височина четири километра, те ще скочат през терасата и ще летят в свободен полет два километра. Твърде дребни цели, за да бъдат засечени от имперските датчици. Сам’л бе учителят й по този спорт.

Ще имат достатъчно време да си върнат дължимото. Да. Ако извадят късмет, добави мислено, но предпочете да не го споделя със Сам’л, докато му помагаше да си сложи раницата.

Дори сега, в най-тъмния час на нощта, кулата все още бе като мъждива дъга в дъното на клисурата.

Вътре Мар и Сен спяха неспокойно, свити един до друг. Изглеждаха почти на същата възраст, както много години по-рано, когато двамата бяха имперски доставчици, а Стен — още млад капитан, командващ отряда телохранители гурки. Може би козината им бе потъмняла леко, бе станала по-наситено златиста. Но нищо друго не се бе променило. Двамата милкенци, финансово стабилни след пенсионирането си, все още обичаха красотата и самата любов. Влюбените бяха не само приятели на Стен, макар че не го бяха виждали от години, но бяха устроили онази забава, след която Хайнис и Стен бяха станали любовници.

Мар се пробуди внезапно. Седна. Сен подсвирна въпросително, премигвайки с големите си очи.

— Сигурно е само сън.

— Не. Гравикола. Приближава долината.

— Нищо не виждам. Сънувал си.

— Не. Ето там. Погледни. Лети без светлини.

— О, скъпи. Усещам пръстите, докосващи душата ми. Колко е студено. Нощем, без светлини. Ако спре, няма да се отзоваваме.

Мар премълча.

— Казах, че няма да се отзоваваме. В тези времена, когато Императорът не е това, което беше, само глупак би отворил вратата посред нощ. Тези, които идват нощем, не може да са приятели.

Мълчание. Гравиколата спря отвън.

— Студеното се усилва. Не го ли усещаш?

— Усещам го.

— Звънецът. Кой може да е?

— Не зная.

— Не включвай светлините. Може да си тръгнат.

Стройната ръка на Мар се пресегна и отвън четири прожектора осветиха паркинга.

— Глупак — тросна се Сен. — Сега вече знаят. Кои са те?

Мар надзърна отвън.

— Двама. Човеци са. Единият е мъж. Другата — жена. Не познавам мъжа… но жената ми се струва позната.

— Да. Така е. Тя носи пистолет. Изключи осветлението.

— Познах я — обяви Мар. — Тя е полицайката. Преди няколко дни ме повика по някакви неясни причини. Чудех се защо.

— Коя полицайка… ах, Хайнис.

— Да. Тази, която обичаше Стен.

— Тогава сигурно бяга. Императорът навярно е наредил да разпитат всички, които го познават. А тя знае нещо. Инак нямаше да се крие.

— Сен. Мисли. Ти не би ли бягал от ужасния Пойндекс? Този, който лично уби Махони?

— Изключи осветлението. Връщай се в леглото. Не се занимаваме с човешка политика.

— Видя ли? Сега си тръгват. Нека друг ги прибере.

Мар не отговори. Стори му се, че чува хрущене на обувки отвън и долу, на паркинга.

— Веднъж един човек ми каза — заговори той, — че ако му се наложи да предаде другар или родината си, надява се да има достатъчно сили, за да стане предател.

Наведоха се един към друг и антенките им се допряха. Сен се дръпна назад.

— Е, добре — рече той. — Но не се опитвай да ми говориш за вярност и всички останали сложни човешки емоции. Просто искаш да имаш гости, на които да готвиш отново.

Ръката му описа полукръг.

И изведнъж кулата се озари от светлина, поздравяваща с добре дошли Хайнис и Сам’л.

7.

За пореден път приемната на Вечния император беше препълнена и освежителите на въздуха работеха на максимална мощност, докато той издаваше с гневен глас заповеди на подчинените си.

— Аври.

— Да, Ваше Величество?

— Докъде стигна операцията с Кей Би Ен Ес О?

— Няма особен напредък, сир. Пратих там най-добрите ни пиарчици, но никой не вярва на тезата им.

— Която е?

— Че това е било, цитирам, „трагичен инцидент“, край на цитата, предизвикан от атаката на Стен срещу станцията. Че ние само се опитваме да защитим невинни граждани.

— Промени „невинни граждани“ на „ограничен брой случайни жертви“.

— Благодаря ви, сир.

— Освен това искам да им подпалиш фитила.

— Как по-точно, сир?

— Лесно. Ефирът принадлежи на Империята. Следователно и на мен. Информирай онези журналисти, че ще им отнема лиценза, ако не започнат да ми играят по свирката.

— Да, сир…

— Звучиш ми неуверено. Какво още ги безпокои?

— Те са изплашени. Боят се дали Стен няма да нападне и тях.

— Няма проблем. Андърс.

— Да, Ваше Величество?

— Събери всички резервни кораби и войници. Искам да разположиш постове около големите спътникови предаватели. И муха да не може да премине през тях, ясно?

— Да, сир. Но нямаме толкова много свободни кораби, а и нали трябваше да направим доста съкращения на бюджета и да помогнем на по-слабите ни съюзници. Частите ни са разхвърляни на огромни разстояния…

— Намери ми хора, Андърс. Просто ми намери.

— Да, сир.

— И още нещо.

— Сир?

— Не съм забравил ролята на твоята фина италианска ръка в провала със станцията.

— Така е, сир. Поемам цялата отговорност.

— Млъквай, Андърс. Искам да помислиш за някой хубав пост, където да те пратя, когато всичко това приключи. Някой остров, например. По-студеничък да е. И да е малък. Не повече от километър. А сега се захващай за работа.

— Веднага, Ваше Величество!

— Уолш.

— Сир?

— Какво е положението с данъчната ставка върху АМ2?

— Не съм сигурен, че разполагаме с достатъчно гласове, за да я прокараме в парламента, сир.

— Къде е пречката?

— Чернобанковците възразяват, че покачването на ставката е в противоречие с дадените от вас обещания.

— Голяма работа. Те непрестанно нарушават обещанията си. Защо да не го правя и аз? Такава е политиката. Само лъжи, проклети лъжи и нищо друго.

— Да, сир. Но те не разсъждават така сега, когато получиха независимост. Предлагаме АМ2 по специални цени на всички, които се съгласят да станат наши суверени в пределите на Империята.

— Помня, естествено. Но не съм забравил също така, че аз съм този, който държи ключа от трезора. Аз съм единственият доставчик на АМ2. Следователно аз определям цената.

— Да, сир. Зная това, сир. Но депутатите непрестанно се оплакват от недостиг на средства.

— Кажи им, че не са нито първите, нито последните. Защото така или иначе ще има увеличение. Хазната ми е опразнена. Не изпитвам доверие към тези хора. По дяволите, цялата тежест е легнала върху мен. Без мен няма да просъществуват и ден. Трябва да го знаят от времето, когато са били под гнета на Тайния съвет.

— Истина е, Ваше Величество, но чух да се шушука из залите, че май нещата не са били чак толкова зле, докато вас, ъъ, ви нямаше и управляваше съветът.

— Не се тревожи заради някакви сплетни из кулоарите. Кенна?

— Да, Ваше Величество?

— Искам да помогнеш на Уолш за тази работа.

— С удоволствие, сър. Както винаги.

— Искам, когато опре до гласуване, Дюсейбъл да ме подкрепи. Искам голямо мнозинство. Нека гласуват анонимно, ако трябва, но уредете резултатът да е деветдесет и девет процента.

— Не съм сигурен, че ще е възможно, сир.

— В момента Дюсейбъл е дебела и сочна система, нали?

— Да, Ваше Величество.

— Ще ви направя разпределително депо за АМ2. Което означава, че ще можете да ги дерете както си искате.

— Ваше Величество, позволете да изразя несъгласие. Добропорядъчните граждани на Дюсейбъл…

— Стига, Кенна. Ако не крадяхте, щях да се изпълня с подозрения. Не забравяй, че ви преотстъпих огромно богатство. Направих ви перла в моята корона. Време е да се разплатим за това. И уредете въпроса с вота.

— Ще направя всичко, което е по силите ми, сир.

— Това не е достатъчно. Ако трябва, ще крадеш. Ще трошиш ръце. Искам послушен парламент. Поне докато получа каквото очаквам.

— Смятайте го за свършено, Ваше Величество.

— Блейк.

— Да, сир?

— Нали ти работиш с Пойндекс по онази върховна жрица? Как й беше името?

— Зоран, сър. Върховна жрица на Култа към Императора.

— Тъкмо за нея ми е думата.

— Да, сър. Аз отговарям за нея.

— Какво става? Очаквах досега да сте ми поднесли няколко божествени глави на тепсия. Трябва на всяка цена да подобря имиджа си пред невежите маси. По дяволите, погледни какво става. Навсякъде бунтове. Това е лошо за бизнеса. Няколко храма, вдигнати в моя чест, ще възстановят вярата в икономиката и ще разсеят опасенията от депресия.

— Честно казано, сир, досега нямах голям успех с тази жена. Или отсъства, или говори пред някакви тайни кръжоци. И непрестанно се кикоти. Чудя се дали не е побъркана.

— Не бих се усъмнил, Блейк. Луда е като бясна лисица, но е по-умна от повечето хора в тази зала. Кажи й, че ми писна да наливам средства в нейната организация, без да получа нещо в замяна.

— Вече й го обяснявах, сир. Съвсем простичко.

— Хм. Тук ми мирише на нещо. Добре. Забрави я. Пратете я в изгнание, или нещо от тоя род. Кажи й, че е време да се съсредоточи върху Сферите. Нека Пойндекс й измисли някаква награда. Нещо бързо и безболезнено. После се разберете със заместника й. Ако и с него не стане, продължавайте надолу по йерархията, докато откриете подходящ човек. Разбери се с Пойндекс. Той знае какво имам предвид.

Вратата се отвори със свистене. Влезе Пойндекс — по лицето му личеше, че носи лоши новини.

Вечният император незабавно нареди на останалите да опразнят помещението. Беше направено.

— Сядай.

Пойндекс се подчини, но приседна на крайчеца на стола, с изправен гръб, изпълнен с внимание. Императорът извади от бюрото си бутилка скоч. Наля си и изпи чашата на един дъх. Не предложи от уискито на Пойндекс.

— Добре. Този път какво е станало?

— Стен, сир.

— Предположих. Какво за него?

Пойндекс се наведе напред. Личеше си, че е силно объркан.

— Сир. Хората ми проследиха всички възможни връзки за повече от сто години назад. Изровихме какво ли не. Но никой не знае нищичко за него. Дори подложихме някои на мозъчно сканиране. Очевидно ги е подготвял със специалисти. Изглежда, сякаш този Стен не е имал нито един приятел в цялата Империя…

Императорът подсвирна, сетне си наля нова доза и я гаврътна. Пойндекс отбеляза мислено, че лицето му е подпухнало и под носа му има малка червена пъпка.

— Това не подлежи на сканиране — заяви Императорът. — Дори последният нещастник в Империята има поне един приятел. Негодниците се подушват отдалече. Особено негодниците.

Пойндекс обърна ръце с длани навън.

— Въпреки това, сир. Проблемът е, че след като всички архиви за Стен и Килгър са изтрити, няма за какво да се захванем…

— Освен с моята памет.

— Която е отлична, сър. Малкото ни успехи се дължат само на вас.

Императорът втренчи поглед в Пойндекс, опитвайки се да прочете зад маската. Не. Този човек не го ласкаеше. Говореше сериозно. Императорът се зачуди за момент дали няма да е добре, ако повече се уповава на него.

Съществата могат да затаят опасни мисли… ако твърде много разчиташ на тях. Ето само Пойндекс, например, знаеше за бомбата, имплантирана навремето в червата му. Бомба свързана с това… това нещо.

Огромният кораб, там горе, отвъд Сектор Алва, отвъд хаоса.

Големият кораб, който го контролира.

При мисълта за него, за бялата стая и безтелесния глас, който му говореше, Императорът потрепери.

Той се пресегна, наля си и отпи. После си спомни. Поправка — корабът, който го контролираше. Защото тъкмо Пойндекс бе събрал специален хирургичен екип, който извади бомбата от тялото му и прекъсна връзката с контролиращия.

Още едно уиски. Да. Сега е много по-добре. Той е Последният император. До края на Империята… кога ли ще е той?

Никога.

Това го ободри.

— Тогава ни остава да направим само едно нещо. По някакъв начин трябва да спечеля повече време. Приготви разпитващ екип. Ще посветя всяка свободна секунда на спомените си за Стен. А ти ще работиш върху всеки детайл, който измъкнат от мен.

Пойндекс се поколеба.

— Сър, сигурен ли сте, че това е разумно?

Императорът се намръщи.

— Зная, че не е разумно. Вече достатъчно се вайках. Опитвах се да решавам лично всеки дребен проблем на Империята. Ако продължавам така, следващото ще е списъкът с новогодишни приветствия. Но… дявол го взел… какъв избор имам?

— Ваше Величество. Стен е само едно същество — посочи Пойндекс. — Оставете на нас да се справим с него.

— Не мога да рискувам. Стен е символ на всичко, което се обърка. Гражданите изгубиха вярата си. Отказват да изпълняват заповеди. Съмняват се във всяко мое решение, а аз мисля единствено и само за тях. Кой друг би могъл да отправи взор в бъдещето? Искам да кажа — в наистина далечното бъдеще. Аз виждам развитието не в години, а в поколения. — Императорът потъна в мълчанието. — Не. Това е нещо, което трябва да свърша сам — заяви той. — Проклет да е! — И Вечният император пресуши чашата.

8

Родината.

Простираше се на хиляди и хиляди километри из космоса, бавно въртяща се джунгла от отломъци.

Вулкан.

Стен разглеждаше руините през лицевото стъкло на скафандъра. Звукът от дишането му сякаш ечеше в шлема.

Това беше пъкленият свят, на който Стен се бе родил, изкуствена планета-фабрика, построена и експлоатирана от Компанията. Неговите родители, емигранти/неквалифицирани работници, братята и сестрите му бяха издъхнали тук, жертви на едно безчовечно решение да се запази тайната.

Момчето, което тогава бе Стен, се бе разбунтувало. Заловиха го и го пратиха в Екзотичната секция, експериментална зона, където работниците бяха обречени на бавна и мъчителна смърт. Но Стен оцеля. Оцеля, научи се да се бие и… — пръстите му докоснаха игловидния нож, скрит в ръката му, „създаден“ от Стен в биомелница като роб на Вулкан.

Беше избягал от Екзотичната секция и стана делинк, обитаващ тайните канали и изоставените складове на планетата, опитвайки се да бъде винаги на крачка пред социопатрулите на Компанията и да не допусне да му изпържат мозъка. Тогава срещна и Бет, неговата първа голяма любов. А сетне беше спасен от Йън Махони, за да бъде нает на служба в Имперската гвардия.

Махони още веднъж го бе направил „доброволец“ — този път го взе направо от пехотата в неговата тайна група „Богомолка“, където той опозна тъмните улички на шпионската професия и изучи занаята на потайното насилие. Как да убива, без да оставя следа. И, което е по-важно, как да прелъстява и покварява, да принуждава другите да му служат, без те дори да осъзнават, че са били използвани.

А после Махони го прати обратно на Вулкан с Килгър и останалите от секция „Богомолка“. Мисията: да унищожат човека, който бе убил семейството на Стен.

Първият му голям успех. В процеса на операцията Стен, трима извънземни и трима човеци, включващи циганката Айда, бяха предизвикали общопланетна революция.

Въстание, което доведе Имперската гвардия, и групата на Стен бе разкрита, а той самият едва оцеля.

Така и не беше разбрал какво се случи след това с Вулкан. И не искаше да разбере. Предполагаше, че във фабриката е пристигнало ново ръководство.

Но изглежда бе грешал, реши той, докато разглеждаше останките пред него. По-скоро АМ2 бе станала твърде скъпа и рядка, за да е изгодно да се поддържа едно такова съоръжение — тежкоиндустриална фабрика насред вакуума.

Вулкан беше изоставен, окраден и изкормен. Но дори в апогея си той наподобяваше купчина боклуци — сбирщина от сгради, складове и жилищни помещения, използвани и занемарени.

Ала сега изглеждаше, сякаш боговете на хаоса са огледали това дело на човешките ръце, сметнали са го за твърде аматьорско и са решили да нанесат корекции.

Някъде сред тази бъркотия би трябвало да се намира това, към което го бе упътил Махони — поне Стен така се надяваше.

В началото, докато мислеше за онзи загадъчен вик на Махони, той си спомни за Малък мост — светът, който бе закупил преди няколко години, единственият дом, който някога бе имал, ако се изключеше имперската служба.

Малко вероятно. Ако Махони бе имал предвид под „дом“ нещо полезно за Стен — най-добрата теория: оръжие срещу Императора — нямаше да го скрие на място, познато както на Стен, така и на враговете му. А и доколкото му бе известно, Махони бе посещавал Малък мост само веднъж, и то за да го предупреди, че отрядите на Съвета са по дирите му. Едва ли бе най-подходящият момент, за да си създаде тайник.

Не — не и Малък мост. Беше твърде очевидно за човек с опита на Махони.

И така, Стен бе принуден да потърси междузвездните координати на Вулкан. Дори да не открие нищо тук, можеше да го сметне за подходящо временно скривалище. Обезвреждането на Торесен бе свръхсекретна операция, която едва ли фигурираше където и да било в архивите, което означаваше, че важното значение на Вулкан и връзката му с Големия предател няма да присъстват дори в секретните, доста подробни файлове на „Богомолка“. Като опитен войник, Стен бе длъжен да действа с презумпцията, че ходът на Махони се е провалил и Императорът знае всичко.

Разбира се, съществуваше и друга възможност, помисли си той и умът му се завъртя във вихъра на двойни и тройни игри. Ако Императорът разполага с рядко точна памет и е успял да съхрани всички необходими данни в личния си архив, тогава той рано или късно ще си припомни съществуващите заповеди да се унищожи онзи мистериозен проект „Браво“ на родния свят на Стен.

— Момко?

Стен се върна в настоящето.

— Не ща да ти се пречкам, ама времето тече, а аз май няма да се обзаведа с вечен живот. Ще се захващаме ли?

Войниците от „Богомолка“, загинали на Вулкан — Йоргенсен, Фрик, Фрак — бяха приятели и на Килгър. Самият Алекс едва не загина, докато обезвреждаше ядрен заряд.

Стен кимна, но после си спомни, че Алекс не може да види жеста му в шлема.

— Да тръгваме.

Той настрои пулта и изпрати скафандъра си в полет напред, движен от миниатюрния двигател „Юкава“, към централната част от развалините — корпуса на Вулкан.

Вероятно постъпваше глупаво, но вместо да използват работните скафандри за открит космос — които по същество представляваха миниатюрни космически кораби с велосипедна седалка и достатъчно място да се почешеш там, където те засърби, — с Килгър бяха избрали тесноватите бойни скафандри.

Вулкан, предполагаше той, все още можеше да разполага с маклийнов генератор и известна гравитация. По-добре да крачат по пустите му коридори, отколкото да летят през тях с наподобяващите големи консервни кутии скафандри за работа в открития космос.

Зад него бе увиснал „Виктори“, охраняван от разрушителя „Аойфи“. Беше наредил на Бенингтън и „Айслинг“ да продължат към окончателната им цел. Освен „Виктори“ Стен разполагаше с цяла флотилия такткораби на постоянна орбита около Вулкан.

Малко вероятно бе да го дебне клопка.

Но Стен бе доживял до настоящата си възраст тъкмо защото се бе научил да бъде предпазлив. Едно от правилата, които бе запомнил от някаква стара бойна единица, наричана Рейнджъри Роджърс, гласеше: „Никога не предприемай рискове, освен ако не се налага“.

Въпросът сега беше къде в тази металоломна да търси?

— Стен — обади се Фрестън, от борда на „Виктори“. Беше се преместил в комуникационната, за да поддържа връзката. — Уловихме сигнал.

— Откъде?

— От Вулкан. Доста е слаб и идва откъм сърцевината. Слаб и непостоянен. Като изтощен радиомаяк. Засякохме го заедно с „Аойфи“. На твоя дисплей ще се намира към дванайсет часа.

— Това се наричаше Окото — рече Стен. — Остани на връзка.

Той забави рязко скоростта и се обърна към Алекс.

— Чух — заговори без предисловие Алекс. — Но туй повдига много нови въпроси. Ако Махони е оставил нещо, трябва да е прикачил към него и предавател. За да ни опрости работата, тъй де. Но ако е тъй, значи може и друг да го засече, като минава наблизо. Да не говорим, че батериите няма да издържат вечно.

— Така е — съгласи се Стен. — Може би някой друг го е поставил.

— Без да знае за нас или без да е прибрал стоката. Или цялата таз проклетия е минирана и ни чакат да се напъхаме вътре, за да ни видят сметката.

— Възможно. Което означава, че трябва да сме дваж по-внимателни, когато се озовем вътре.

— Аха. Но все пак нищо чудно да писука някоя все още дишаща електроника.

— Каквото и да е, ще започнем с Окото. Поне там сме си у дома. Или бяхме, някога. Онзи стар лайнер трябва да е някъде там. Но не — няма как Махони да знае за него. Дали да не надзърнем в неговия стар офис, където се бе настанил, докато шпионираше, а същевременно се преструваше на вербовчик. Махони не би рискувал, без да знае дали ние сме били в течение… О, по дяволите!

— Мда, не е лесна таз работа. С тоз човек нивга не знаеш какви ги е замислил.

— Барон. Торесен. — Име, което никога нямаше да забрави. В последния дуел Стен бе предизвикал убиеца, разправил се със семейството му — и го бе убил.

Неговият апартамент бе в горната част на Окото, в купола, побиращ офиса на Торесен, градината и други жилищни отсеци.

— Това ще е, но не бива да отиваме право там. Нито ще се навъртаме тук, такива големи и лесни мишени.

Стен включи костюма на пълна мощност и Килгър го последва в точно изчислена траектория. Вдясно от тях, докато „летяха“ над Вулкан, имаше огромна пробойна в страната на планетарната обшивка, където бомбите на Килгър бяха взривили лабораторията на проект „Браво“. Това означаваше, че някъде под тях е тесният апартамент, в който Стен бе израсъл. Нищо чудно все още да е обзаведен както някога, с картини от зимни пейзажи на граничния свят, на който майка му бе оставила шест месеца от живота си. Не, няма да отиде там. Ще бъде прекалено.

Той изключи тази част от съзнанието си. Приближаваха Вулкан.

Стен се приземи върху оголена част от обшивката. Килгър кацна до него и извади от куфарчето си предварително приготвения взрив, сетне го прилепи за обшивката на Вулкан. Задейства таймера и махна на Стен да се отстранят. Самият Алекс, стар сапьор, се отдалечи в космоса, без да бърза, и остана да се рее едва на няколко метра.

Таймерът отброи времето, зарядът избухна, изпращайки поток от разтопен метал през обшивката. Груб, но относително безшумен начин за проникване. Нямаше свистене на изтичащ въздух. Вулкан — или поне тази част от него — бе останала без атмосфера.

Килгър се приближи и откърти няколко нащърбени парчета от ръба. Направи го като човек от свят със силна гравитация, без видимо усилие и без да прибягва до псевдомускулатурата на скафандъра.

После се промушиха през отвора.

Чернилка. И двамата включиха светлините на шлемовете. Намираха се в някакъв машинен цех.

Стен се подаде обратно през отвора.

— Вътре сме — предаде той по радиото. — Няма проблеми. Стойте на изчакване.

Той настрои навигационната система на скафандъра да го отведе при окото и се отправиха на път. Миниатюрният му предавател щеше да държи „Виктори“ в течение за тяхното придвижване.

Без въздух, без гравитация.

Беше доста по-бързо да използва двигателя на скафандъра и да „лети“ към Окото. Стен неволно се зачуди какво ли би си помислил седемнайсетгодишният делинк, ако види някой да се носи по този начин из Вулкан.

Сигурно щеше да го сметне за нещо невероятно, а сетне да обмисли как би могъл да го приложи за някой набег.

Изкушаваше се да увеличи скоростта, особено когато маршрутът им минаваше през открити пространства. Изкусително — но и смъртоносно, ако са им заложили клопка. Или ако нещо непознато и опасно дебне в дъното на този машинен цех.

Продължиха нататък и „нагоре“ през хангара. Огромни шлюзове, създадени да побират цели кораби, зееха към вакуума. Навсякъде имаше следи от взривове и прибързан демонтаж. Крадците не си бяха направили труда да затворят след себе си вратата.

Един страничен коридор с овъглени стени водеше на „север“ — право към Окото.

Внезапно се озоваха в огромна празнина — дупка в металната конструкция, простираща се на няколко нива надолу и достигаща открития космос. На това място един от имперските щурмови кораби се бе забил в обшивката на Вулкан, създавайки отвор, през който да проникнат имперските гвардейци.

— Трябва вече да сте в обхвата на сигнала — прошепна им Фрестън. — Честота 6–3-Кило-четири. — Стен я зададе на резервната радиостанция. И веднага го чу — тихо бръмчене, което прекъсваше от време на време, появяваше се и се усилваше. Наистина приличаше на ориентиращ авариен сигнал, излъчван от губещ мощност предавател.

Сега вече бяха близо до „върха“ на Окото и до купола на Торесен.

Макар че нямаше търпение да продължи, Стен забави ход. Отпред имаше голяма врата. Една от многото заграждащи бариери — въздушни шлюзове, — предназначена да спре утечката на атмосфера в случай на повреда.

Алекс понечи да я изтика встрани, но се спря, преди Стен да го е предупредил.

Вратата не поддаваше. Интересно. Дали пък от другата страна нямаше атмосфера?

И в този момент „6–3-Кило-четири“ замлъкна.

Фрестън се покашля, вероятно готвейки се да съобщи на Стен за изчезването на сигнала.

— Зная — прошепна Стен. — Сигналът изчезна. Следи на монитор. Не предавай открито. Само кодово щракане.

От самото начало знаеше, че няма да е лесно.

Килгър сви ръка и прибра миниуилигъна в кобура. Повдигане на вежди. Да взривя ли вратата, шефе?

Поклащане за не. Знак — назад.

Стен натисна копчето за задействане на шлюза.

Чу се стържене и шлюзът постепенно се изпразни от въздуха, сетне вратата се отмести. Стен понечи да продължи, но Килгър го спря. Прикривай ме… и Стен зае позиция. Алекс се мушна през отвора, завъртя се и опря гръб на стената.

Влязоха и затвориха вратата.

Сега вече сами се бяха напъхали в клопката. И двамата изключиха светлините на шлемовете. Едно е да си безпомощна мишена, друго — да светиш, за да те уцелят още по-лесно.

Шлюзът се задейства.

Стърженето спря, но светлинният знак „Атмосферата изравнена“ не светна. Изгорял. Вероятно.

И вътрешната врата не се отмести автоматично.

Намираха се в купола на Торесен.

Двамата мъже заеха позиция при вътрешната врата с готови за стрелба оръжия. Стен усещаше натиска на скафандъра върху тялото си, усилен от наличието на околна атмосфера. И откъде се бе взела тази атмосфера? Нима куполът на Торесен бе построен толкова добре, че съхранява въздушната смес с години, след като е бил изоставен? Малко вероятно.

Той погледна към датчика. Неутрални газове 75%, кислород 18%, незначителни следи от други газове. Половин процент въглероден двуокис. Издишан от някое същество? Може би.

Газовият анализ за съвместимост не функционираше.

Налягане половин-И.

През прозрачните стени на купола се процеждаше достатъчно звездна светлина, за да може Стен да вижда, без да се налага да включва осветлението на шлема.

Килгър посочи с ръка и той видя купчината празни кислородни бутилки. Ето откъде се е взела атмосферата — някой ги бе донесъл тук на ръка.

Куполът на Торесен беше огромен. Представете си джунгла, която се е пооголила за времето, докато е била лишена от атмосфера. Градина. Отпред и горе бяха офисът и жилищните помещения на Торесен. Сега на Стен и Алекс предстоеше да пресеят целия купол, защото не знаеха нито какво търсят, нито къде.

Стен включи външния микрофон и се ослуша. Нищо. Разбира се, не би рискувал да повдигне лицевото стъкло и да вдиша от въздуха, каквото и да казваха анализаторите.

Пристъпи към вътрешността.

Пред него се простираше разкривената, изсъхнала горичка, засадена и отглеждана някога от Торесен.

Странно, че се опитваше да стъпва безшумно, сякаш е на патрул из някоя планетна джунгла, а не в скафандър. Първо на пръсти… докосване, опипваш земята под теб, опираш пета, пълна тежест на стъпалото, повдигаш другия крак, спускаш го бавно, близо до центъра на тежестта… докосваш с пръсти…

Клоните на дърветата бяха протегнати нагоре, сякаш се опитваха да стигнат звездите.

Нещо изпука. Стен се напрегна и погледна надолу.

Лъщящи кости.

Той си припомни. Един от тигрите — домашни любимци на Торесен. Този, когото бе убил с отчаян ритник с двата крака в гърлото. Потрепери. Тогава той трябваше да умре.

Килгър крачеше зад него и също втренчи поглед в скелета на тигъра. Беше чувал таз история, ама не вярваше досега. Той никога нямаше да са справи тъй добре.

Някъде от другата страна на купола се чу шум. Или може би му се стори.

Стен замръзна в очакване. Нищо. Погледна към Алекс. Килгър поклати глава зад стъклото. Не бе чул нищо.

Стен продължи напред.

Почти очакваше да се натъкне на скелета на Торесен, с разтрошен гръден кош на мястото, където бе изтръгнато сърцето му.

Дали още е тук?

Ето я стената, на която Торесен бе окачил колекцията си от оръжия, всичко — от древна огнехвъргачка до викингска секира. Рафтовете сега пустееха, оръжията вероятно бяха отнесени от победоносните гвардейци.

А ето там е офисът на Торесен. Огромната плоча, която летеше, поддържана невидимо от маклийновите генератори, бе подпряна на стената.

А после от мрака се появи барон Торесен.

Стен насочи машинално пистолета, с пръст на спусъка, докато в ума му ечеше неспирен вик. „По дяволите, не може да си там, ти умря преди години за Бога, никой не може да оцелее, когато изпразнят цял пълнител точно в средата на тази проклета роба, откъдето мършавите ти ръце се протягаха към шията ми…“

Той чу гласа на барона от външния микрофон:

— Не ме убивай. Моля те, не ме убивай.

Дрезгав, неуверен глас на старец.

Хиляда от хиляда души щяха да открият огън. Деветстотин деветдесет и девет гвардейци щяха да постъпят по същия начин.

Стен отдели пръст от спусъка.

— Не ме убивай — повтори старецът.

Светлината върху шлема на Стен блесна.

Пред него стоеше мършав мъж, истински ходещ скелет със сгърчени ръце, протегнати напред, сякаш се опитваше да спре смъртта, в лицето на човека в скафандъра пред него. Редките, сплъстени кичури бяха щръкнали над темето му.

— Нищо лошо няма да ти сторя — произнесе Стен.

Старецът бе облякъл една от официалните роби на Торесен, същата, с която Стен го бе виждал веднъж, по време на погребалната церемония на родителите му. Сигурно я бе откраднал от гардероба на Торесен?

Стен свали оръжието.

Килгър не последва примера му.

Той заобиколи отстрани.

— Кой си ти?

Гласът му, усилен от говорителите, отекна из помещението. Старецът трепна.

— Моля ви. Не толкова силно.

Килгър намали звука.

— Идентифицирай се.

— Никой не съм. Казвам се Дан Форте.

— Къде ти е корабът?

— Нямам кораб. Другите имаха. Те ме зарязаха тук. Казаха, че нямам право да живея. Казаха, че… няма значение какви ги наприказваха.

— Чудя се що ли е сторило туй приятелче, че да го зарежат?

— Може би е по-добре да не знаем.

— Аха. Само недей обръща гръб на тоз чакал.

Килгър приближи Форте — старецът отново потрепна — и го обискира с бързи и опитни движения.

— Чист е, метафорично казано, но ако си отворим шлемовете, ще е една воня…

— Дан, откога си тук? — попита Стен.

— Не от много време. Никак. — Старецът се разсмя, сетне продължи напевно: — Шишенце тук, шишенце там, храничка тук, храничка там, вдишай… издишай. — Песента му секна. — Нали знаете, че слънцето ще изчезне. Смятат да го взривят. Таанците знаят как да ги правят тия неща. Каквото знаят, винаги са го знаели, каквото подхванат, винаги го свършват.

— Боже, имай милост — промърмори Килгър. — Тоз нещастник трябва да е тук отпреди войната!

— А аз само гледам — продължи Форте. — Винаги гледам. Вземете ме с вас. Моля ви. Не ме изоставяйте. Имаше още един. Той носеше скафандър. Като вашите. И оръжие. Като вашето. Страхувах се да го помоля. Заради оръжието. Но тогава поне бях млад. И се боях повече. Сега не ме е страх. Няма от какво да се страхувам. Има ли всъщност?

Килгър свали дулото на оръжието.

— Няма, старче — произнесе той бавно. — Няма въобще от какво да са страхуваш. Ний сме ти приятелчета.

— Този човек остави ли нещо тук? — обади се Стен.

Форте потрепери.

— Тогава Мойсей дигна ръката си и с жезъла удари два пъти канарата… та обществото и добитъкът им пиха… Но Господ каза… понеже не Ме вярвахте, за да Ме осветите пред израилтяните, затова вие няма да въведете това общество в земята, която им давам.

— Уф… Дан, вярваме ти.

— Тогава ударете по стената! — провикна се Форте и размаха ръце.

Алекс и Стен се спогледаха. Стен кимна. Алекс сви рамене, вдигна уилигъна, насочи го към стената, на която Торесен бе окачвал оръжията си, и стреля бързо четири пъти. По един във всеки ъгъл.

Стената рухна като дяла плоча.

Зад нея, в тясното скрито помещение, се намираше Тайната. Чували, чували и пак чували с идентични кутии за съхраняване на файлове.

Стен пристъпи напред. Наведе се над една кутия. Беше изписана прилежно, с познатия, изряден почерк на Махони.

Убийства, Успешни

Официални откази

Скрити улики

Последващи слухове

Собствени теории

Друг случай:

Потайните години

Системна политика

Разпоредени убийства

Първи доставки на АМ2, осигурени от

Института за филантропия

И друг:

Експедиция „Сибола“

Научни списания — Експедицията е предложена като възможност

Липсват други сведения

Липсва съхранена информация

Само собствени теории

Стен едва сега осъзна какво вижда пред себе си.

Той не знаеше — а подозираше, че и Махони не е знаел — дали в тези кутии се съдържа Тайната, която ще унищожи Вечния император — или поне Тайната, която би могла да помогне за това. Но знаеше, че в кутиите има достатъчно опасни данни за Императора, за да е готов да рискува своята гвардия, за да ги открие. Това бяха бележки от една ненаписана биография.

След убийството на Вечния император, по времето на Тайния съвет, Махони бе намерил за нужно да напусне служба и да се заеме с подготовката на план за премахването на Съвета. Като прикритие той обяви, че, отдавайки се на дълбока скръб за своя господар и приятел, смята да напише пълна биография на Вечния император. В началото е било само прикритие. Но както бе казал на Стен, Махони щеше да е далеч по-щастлив, ако бе останал архивар, вместо да бъде генерал, и затова и архивите му се множаха и ставаха все по-пълни.

Може би ако бе останал архивар, щеше да е жив и досега, помисли си Стен, но побърза да прогони тази идея.

Прикритието се бе превърнало в увлечение, когато Махони откри, че всички биографии на Вечния император са неверни — независимо дали са оторизирани, или не. За тях преднамерено е била предоставяна фалшива информация, избирани са били некомпетентни автори, изследователи и фондации.

Махони се бе натъквал на много и различни версии на едни и същи събития, очевидно предназначени от Вечния император да служат за лъжливи следи.

Стен бе проявил любопитство за това какво ли би могъл да крие Императорът и тогава Махони бе отвърнал: „Почти всичко, за Бога, от това откъде идва и как е станал… всъщност двете най-важни неща. Първото — откъде се взема АМ2 и защо този тип е безсмъртен. И второто… че всъщност е бил убиван и преди.“

Стен бе изпръхтял невярващо и Махони му предложи да прегледа някой път документите. Но събитията се развиваха твърде бързо и твърде кърваво и единственият път, когато си спомни за архивите, Стен си каза, че вероятно наистина съдържат експлозивна информация, но най-мъдро ще е повече да не се сеща за тях. Или, както казват мъдреците, в тази вселена има твърде много неща, които човекът не е създаден да знае.

— Е, добре — рече си Стен. — Но този път човекът ще научи.

А и в известен смисъл Махони бе изгубил живота си заради тези архиви.

Стен се изправи. Готвеше се да се свърже с „Виктори“ и да поръча да пратят товарна совалка и няколко яки носачи. А после той — или някой друг — щеше да се заеме с анализа на находката, докато пътуват към избраната от Стен база на бъдещите операции.

— Вие сте ми приятели, нали?

Стен си спомни за Форте и когато се свърза с „Виктори“, им нареди да пратят носилка с похлупак и изолирана вътрешна среда.

Дан Форте, напълно побъркан, щеше или да бъде излекуван — ако това е възможно, а Стен бе готов да положи всички усилия, — или да живее дълъг и щастлив живот в убежището, което Стен му осигури.

Защото старецът най-вероятно му бе предал ключовете за Империята.

9.

— Успехът ти досега е на границата на чудото — отбеляза сър Еку.

— Поправка — рече Стен. — Не беше нищо повече, освен серия от истински чудеса. Но не мога да продължавам да броя усмивките на боговете. Трябва ми цел. И план. Досега само стрелям напосоки из тъмното.

— Зная колко ти е тежко, когато действаш без план, Стен — рече Рюкор. — Винаги си предпочитал да се придържаш към схемите.

Стен се разсмя, развеселен от този кратък анализ на вероятно най-добрия имперски психолог.

— Ето че разруши още една моя заблуда. А аз все си мислех, че действам импулсивно.

— О, това също е вярно — съгласи се Рюкор. — Помня първия психопортрет, който ти съставих. Находчивостта ти далеч надхвърляше средната, но ти не изпитваше удоволствие, когато се налагаше да действаш във вакуум. Това е типична черта на повечето експерти по специални операции. Предпочиташ илюзията на пълната свобода, но дори тогава трябва да съществува някаква структура.

Тя се намести в резервоара и водата се разплиска.

— В миналото тази структура ти е осигурявала службата при Императора.

Стен потрепери. Самата истина.

— Не е необходимо да се измъчваш от чувството за вина — успокои го Рюкор, която четеше душата му като разтворена страница. — Аз самата съм се изправяла пред подобни неудачи в живота. И също като теб за известно време намерих утеха в лоното на Императора.

Докато Стен обмисляше чутото, сър Еку протегна едно от пипалцата си и докосна скрит ключ. От една ниша се появи дребен робот, оборудван с поднос. След миг Стен отпиваше с благодарност стрег.

— Мразя да говоря като старомоден алкохолик — рече той. — Но, божичко, как само имах нужда от това! Благодаря.

Сер Еку помръдна весело с пипалца.

— Обстоятелствата го налагаха. Освен това двамата с Рюкор те водим. Към атмосферата бяха добавени необходимите вещества за намаляване на стреса. Също както и в течността, в която така лениво се поклаща нашата събеседница.

Рюкор се завъртя и потопи глава в ледената вода. Появи се отново, разтворила устни под огромните бивни в гримаса, за която Стен не се съмняваше, че съответства на усмивка.

— Затова съм толкова педантична — призна Рюкор. — Когато пиянствам, започвам да се държа помпозно.

— Виждам, че имам доста да наваксвам — подхвърли Стен. Той вдигна чашата със стрег. — Смут за нашите врагове! — После гаврътна чашата и я напълни отново.

Макар положението да не се бе подобрило, Стен се чувстваше поуспокоен. И това нямаше нищо общо със стрега.

Беше оставил своя малък флот скрит в покрайнините на системата, докато той се спусна на Сейличи, за да поиска съвета на сър Еку. И незабавно бе отведен в тайната камера под един от планетарните Центрове за гости.

Да открие своята стара приятелка Рюкор тук бе не само изненада, но и известна награда. Със същества като сър Еку и Рюкор на негова страна той имаше усещането, че шансовете му са се подобрили значително. Сега вече възможността за бърза и ужасяваща смърт се бе смалила до деветдесет и девет процента. Той отново надигна чашата. В същия миг го прониза странна мисъл.

— Сър Еку винаги ли държите стрег подръка? Някак си не мога да си представя, че дипломатите си падат по алкохола на злите бори.

Отново мърдане на пипалца.

— Не. Това е за теб. Само и единствено.

Стен го погледна стъписано.

— Не знаех, че разполагате с подобни запаси. При последната ни среща отказах поканата ви. Бях решил твърдо какво ще направя. Което беше да се разкарам от очите на Императора и да се скрия някъде. И да се занимавам само с моите неща.

Говореше за тайната визита на сър Еку на Алтай, когато той носеше доказателство от Рюкор, че Императорът е умопобъркан. Манабийците бяха поискали помощта му, а Стен им бе отказал решително.

— Казах ти, че ти вярвам. Запасих се със стрег веднага щом се върнах.

— Заобиколен съм от същества — промърмори Стен, — които знаят по-добре от мен какво смятам да направя.

Рюкор изпъхтя през мустачките.

— Нелогично. Но приемливо при тези обстоятелства… Но каква досада. Ето че пак взех да ставам педантична. Надявам се, че това няма да те смути.

— Ни най-малко. Ще ми се само Вечният император да не е толкова добър в предвижданията си за ходовете ми, колкото вие двамата.

Никой не знаеше отговора на това. За известно време настъпи тишина.

— Да се върнем на споменатата визита, сър Еку — обади се Стен. — Тогава си мислех, че искате помощта ми, че сте задействал някакъв план.

— Ах… планът за отвличане на вниманието — избърбори Рюкор. Преди Стен да успее да реагира, тя добави: — Имаш план, нали, стари приятелю? Не ми се ще да си мисля, че ме очаква живот в постоянно преследване. Трудно е да бягаш, когато си с моите пропорции… и нужди.

Стен внезапно бе споходен от смешната картина на бягащата и спотайваща се из тъмни улички Рюкор, влачеща зад себе си вана с вода.

— Всъщност не — отвърна сър Еку. — Аз съм дипломат. Не съм войник. Боя се, че ситуацията изисква военни действия. Преговорите ще са на втори етап.

— Императорът няма да преговаря — заяви Стен. — Дори преди… когато беше… — думата заседна в гърлото му.

— Нормален? — довърши вместо него Рюкор. — Как може същество, твърдящо, че е безсмъртно, да бъде нормално? Не. Той е луд от много време. Вече съм сигурна в това. Нещо само е влошило състоянието му. Някоя случка…

— Ето как виждам нещата — заговори сър Еку. — Говоря от името на манабийците. Всички наши прогнози водят до едно и също заключение. С Империята е свършено. Бъдещето ще е само бавно и мъчително пропадане в хаоса. Ние предсказваме избухването на най-кървавите войни в историята на вселената. Глад и мор в невъобразими мащаби. И накрая ще се озовем там, откъдето сме започнали. Като варвари. Всички прогнози очертават само едно възможно решение. Императорът трябва да предаде властта. Незабавно. Защото според прогнозите всяко забавяне само влошава последствията. Или, ако трябва да прибягна до дипломатическия език: „Прозорчето на възможностите е твърде малко“. Трябва да действаме незабавно, инак то ще се затвори.

Стен бе твърде разтърсен от последните събития, за да се шокира от подобна песимистична прогноза. Но вътре в себе си осъзнаваше, че нещата стоят точно така.

— Добре. Прозорчето е отворено. Как да се промъкнем?

— Не разполагам с нищо, което да окачествя с грандиозното название „план“ — призна сър Еку. — Но имам едно предложение…

— Слава на Бога! Да го чуем.

— Из цялата Империя има много същества, които мислят като нас. Може би им е нужно окуражаване. Така… Ти разполагаш със сили под свое командване. Какво ще кажеш, ако организираме партизанска война? Серия от удари, които да вдигнат будните граждани. Много от тях ще се присъединят към нас. А когато натискът се усили до степен Императорът да не може да го понася, ще му направим предложение. Ще поискаме да абдикира… или да склони на конституционна монархия. В миналото е имало подобни успешни управления. Пак ще бъде император. Ще запази цялата си слава. Но не и властта.

Надеждите на Стен помръкнаха.

— Доста трябва да се молим за това — промърмори той. — Но за едно сте прав, сър Еку. Не сте войник. Ето какво е положението. Императорът държи всички карти. Засега успях да запазя главата на раменете си само защото беше в позиция да реагира на изпреварващите го събития. Може да е безумец, но със сигурност е най-умният човек, когото познавам. Империята е огромна. Трябва доста време, ако решиш да замахнеш. Така че в момента Императорът се справя с тези проблеми един по един. Ала, повярвайте ми, когато ударът се стовари — а това е неизбежно, — всички ние ще бъдем размазани на паважа.

Рюкор се завъртя във ваната и разплиска вода отвън.

— Той е прав, сър Еку. Изгубила съм бройката на операциите, за които Императорът се е съветвал с мен. И накрая винаги ставаше точно това.

— Има още един момент — обади се Стен. — Дори да усилим натиска си върху него. Императорът никога няма да се откаже от престола. Още по-малко от властта. Защо да го прави? Той е Вечният император. Практически е бог за някои същества.

— Нищо чудно — поклати мрачно глава сър Еку. — След като, изглежда, е безсмъртен. Доколкото разбирам, това е една от ключовите дефиниции да бъдеш божество.

— Лично аз се съмнявам — призна Стен. — Никой не може да бъде безсмъртен. Клавдий го е доказал.

— Но всички ние видяхме какво се случи, когато Тайният съвет удари — възрази сър Еку. — Милиарди хора из цялата Империя бяха свидетели на смъртта му. А сетне, след шест години… лично го посрещнахме, ти и аз, когато слезе от онзи кораб. Сякаш бе възкръснал от мъртвите.

— Махони каза, че се е случвало и преди — рече Стен. — Няколко пъти. И всеки път, когато са го убивали — пак според Йън, — е имало голяма експлозия. Точно както последния. Сякаш в тялото му е имплантирана бомба. Освен това след всяко подобно „убийство“ той е възкръсвал точно след три И-години. А този път бяха шест. Най-дългият период на отсъствие.

— Но ти не повярва на нашия починал приятел? — попита сър Еку.

— Трябва да призная, че Йън имаше повече информация за Императора от когото и да било. На кораба ми има цял куп кутии, съдържащи документите, събрани от него по този въпрос. Смятаме да ги прегледаме, когато ни остане време. Да видим дали няма да открием някоя слабост. А що се отнася до безсмъртието… не, не вярвам в него. Той е човек като мен.

— Тогава как ще обясниш случилото се? — попита сър Еку.

— Не мога — призна Стен. — Според историческите факти е станало точно това. Според природните — то е невъзможно. Предпочитам да се придържам към последните. Историята може да лъже.

— Сега вече знам какво са имали предвид християните с представата си за ада — обади се Рюкор. — Ние живеем в него. И сме обречени да живеем до свършека на света. А като слушам Стен, май наистина не съществува някакво приемливо решение.

Стен сръбна замислено от напитката. Обърканите му мисли най-сетне бяха започнали да се успокояват. Той удари чашата в масата.

— Каквото и да стане, ще се опитаме, дявол го взел!

— Но как? — поиска да знае сър Еку. — Боя се, че аргументите ти започват да надделяват. Съгласен съм с Рюкор. Май няма надежда.

— Или пък съвсем малка — рече Стен. — Но забравете мисълта, че можем по някакъв начин да го вразумим. Императорите, казвал ми го е лично, не се вразумяват. Те самите са причината и следствието. Тоест или трябва да го заловим… или да го убием…

— Ей тази част винаги най-много ми се нрави — избърбори Рюкор. — Определянето на целта. Човек започва да изпитва задоволство.

— Но нали току-що обясни, — при това съвсем логично — обади се сър Еку, — че Императорът е твърде силен, за да можем да го победим.

— Ще се опитаме да се възползваме от мащабите на империята му — рече Стен. — И да го държим в позиция да реагира на събитията колкото се може по-дълго. — Той затрополи с пръсти по масата. — Ако успеем да привлечем силите му другаде… после… съвсем теоретично… преимуществото му няма да е от значение. Ще потърсим пролука — дори съвсем малка, дявол го взел, — за да ударим през нея. Не е необходимо да се справяме с всички, достатъчно е само да катурнем царя.

— Ако въобще това е възможно — възрази сър Еку, — защото все още сме изправени пред дилемата, която спря Тайния съвет.

— Тайният съвет изгуби шест години, за да търси решение за нея — съгласи се Рюкор. — И нямаше никакъв напредък.

— Мислил съм за това и преди. — Стен си припомни среднощния разговор със Синд, когато за пръв път заподозряха, че Императорът е побъркан. — Не съм сигурен, че това е чак толкова ужасна възможност. Да се живее без АМ2, имам предвид. Вярно е, че когато запасите ни свършиха — по времето на Тайния съвет, — нещата бяха доста зле. Но много същества се научиха да се оправят сами.

— Това ще е краят на междузвездните пътешествия — рече сър Еку. — Което означава, че скоро след това отново ще си станем чужди.

Стен сви рамене.

— Може пък да ни е от полза. Да започнем всичко отначало, а и може някой да открие начин да синтезира АМ2. — Той напълни чашата си със стрег. — Разбира се, ще е по-лесно, ако го заловя жив. Пия за успеха и прочее. За да измъкнем от него тайната на АМ2.

Рюкор намести едрото си тяло.

— Един сериозен проблем… който ще добавя към останалите. Ами ако грешим за безсмъртието? Ако последва поредният голям взрив. Предполагам, че би могъл да го имаш предвид и да се отдръпнеш на известно разстояние. Но тогава той ще изчезне, за да се върне отново след няколко години.

— Все още смятам, че това е трик — възрази Стен. — А може би го прави с огледала. Каквото и да е. Ако успея да му измъкна този двубой — и да закова царския му задник за дъската, — обещавам ви, че какъвто и номер да е подготвил, няма да извърна глава.

— Не виждам друг начин — съгласи се сър Еку. — Говорейки от името на манабийците — а аз имам това право, — ти предлагам нашата пълна подкрепа.

— И тя наистина ще ми е нужна — отвърна Стен. — Ще съм ви благодарен, ако положите необходимите дипломатически основи. Несъмнено в обстоятелства на пълна секретност.

— В интерес на истината — заяви сър Еку, — вече говорих тук-там по въпроса. Имаме доста естествени съюзници… от онези, който се появяват с успеха. Атаката ти върху телекомуникационната станция беше добро начало. Още по-добър знак е фактът, че продължаваш да избягваш сатрапите на Императора.

— Ще се старая да го правя и занапред — заяви суховато Стен.

— Ами аз? — намеси се Рюкор. — С какво мога да помогна в този величав кръстоносен поход? — Тя се оригна шумно. — Ама че интересна смес. Сър Еку, ще се наложи да те помоля за рецептата.

Стен се надигна.

— Рюкор, моя нежна утеха, ти идваш с мен. Ще се опитаме да се възползваме от ума ти, за да анализираме Императора.

— Ах! Ха! Най-сетне ще участвам. На оръжие! На оръжие!

Докато изтикат ваната на борда на „Виктори“, новата галантна помощница на Стен вече похъркваше щастливо.

10.

— Изглежда попаднахме в клопка — отбеляза Стен.

Синд изсумтя, като все още се стараеше да прикрие дъха си.

— Това летателен съд ли беше?

— Не мисля. В противен случай щях да го засека на визьора.

— Всъщност няма значение. Освен че ще трябва да се върнем назад по следите.

Той се измъкна от тежката раница и едва не се хлъзна надолу по стръмния заледен хълм. Назад по следите? Той се огледа.

Далече в ниското едва се различаваха двойните следи от техните ски, водещи нагоре из това немощно подобие на планина, на което бяха спрели. Преди около два километра склонът бе станал твърде стръмен и се наложи да пристегнат ските за раниците и да си поставят котки. Километър по-късно, при увеличаващ се наклон, двамата се завързаха с въже.

Два километра… още един… разстояния, измервани с флотски представи, по въздуха. В действителност бяха свалили ските малко след зазоряване, а ето че денят наближаваше своя край. И по-добре час по-скоро да решат какво да предприемат — Стен не искаше да прекара нощта в спален чувал върху стръмен хълм без нищо, за което да го завърже.

Ако не за друго, поне заради идеите му относно добродетелността на Синд…

Бе пристигнал в избраната от него база за операциите — родният свят на борите във Вълчия звезден куп, — без да срещне никакви имперски бойни кораби. Сега смяташе да подготви своята кампания и да тръгне на война.

Все още очакваше да получи разрешение за използването на техния свят от Борския съвет. Но поне бе посрещнат с овации, покани за пиянски гуляи и доброволци, готови да се присъединят към него и да убиват някого — когото и да било.

Но беше необходимо време, за да се съберат борските старейшини, и още повече, за да вземат решение. Вероятно наследство от далечното им, сковано от студ и лишено от забавления минало.

Самата Рюкор се нуждаеше от известно време и усамотение, за да помисли върху това, което може да се направи срещу Империята от нейна гледна точка.

Нямаше и следа от потенциалните съюзници на Стен — нито гаранции, че ще се появят. Засега контрабандистите вероятно осъзнаваха, че един съюз с него може да им осигури по-скоро гибел, отколкото свобода.

А войниците на Стен — от неговите помощници от посолството до борите и гурките — бяха изтощени от дългите безсънни часове. Не бяха отдъхвали от времето, когато пристигнаха на Алтай. Дори гурките бяха изнурени и жадни за кръв.

Уморените същества допускат грешки, а Стен не можеше да си позволи такива.

Той разпредели четирите си кораба из Вълчите светове, замаскира ги добре на незначителни летища и даде на войниците си време да отдъхнат. Безпокоеше се, че присъствието му при борите може да бъде засечено от имперските агенти, но Килгър му каза да не го взема навътре. Вече имаше план и щеше да се погрижи за този дребен проблем преди собствената си ваканция. Която щеше да включва Ото, огромни количества стрег и неприятностите, в които щеше да се замеси.

Синд вече бе изработила черновата за операция „Ваканция“. Един обичаен любовен партньор би потърсил тропически океани и красиви острови с десетзвездни курорти и двайсететажни небостъргачи. Но Синд беше наследница на Джан, израснала сред Бор и имаше богат опит във военни действия. За нея ваканцията означаваше място сред дивата природа — и представите на Стен не бяха много по-различни.

Борската планета-майка бе все още леден свят, макар че борите с неохота бяха премахнали част от ледниците, след като популацията им нарасна. Из целия свят бяха разпръснати вулканични „острови“ — оазиси насред вкочанената земя. Повечето от тях бяха заселени преди хиляди години, но имаше и свободни.

Синд възнамеряваше да отвлече Стен и да го откара на някой от тях, и се постара да узнае къде има най-добри условия за ски и дори за зимен алпинизъм. Стен я бе научил на скално катерене и с течение на времето тя не само бе станала добра колкото него, а дори се смяташе за негов учител.

На една от скорошните въздушни снимки тя се натъкна на нещо по-добро. Нямаше го на картата. Напълно неизследвано местенце. Всичко, което се искаше, бе да вземат пилот и гравишейна и щяха да са там за час.

Синд бе доволна. Това също бе част от плана. Да стигнат дотам бе половината от забавлението.

И така, нарамили раници, достатъчно тежки, за да се олюляват, те накараха Килгър да ги остави в края на един черен път с обещанието да се върне след пет дни, за да ги вземе — или да организира издирването им.

Една от причините раниците им да са толкова тежки бе, че и двамата не си падаха по сухите порциони. Дори сред дивата природа предпочитаха да се наслаждават на известен комфорт.

В началото щяха да се придвижват със ските из ниските склонове. Когато стигнат планината, щяха да продължат нагоре по коритото на една замръзнала река и през клисурата до тайното място на Синд. Тъй като картата, с която разполагаха, не беше точна, щяха да се ориентират по въздушната снимка.

Стигнаха това място недалече под планинския връх, където реката ставаше вертикална и се превръщаше в трийсетметров замръзнал водопад. Тук попаднаха в клопка.

Ама че го измислих, кореше се Синд.

— Ще видя дали не можем да се спуснем по този склон до цепнатината, която преминахме преди час — посочи тя. — И оттам да изкатерим върха. После можем да слезем, докъдето искаме.

— Изглежда доста работа ни чака.

— Стига си се оплаквал.

— Не се оплаквам. Аз хленча. Колко въже имаме?

— Седемдесет и пет метра.

— По дяволите! — изруга Стен. — Май друг път няма да се правя на велик алпинист. Точно сега малко клинове, скоби и котвички щяха да ни дойдат добре. Или пък стълбичка. Но хубаво, щом трябва, ще го направим по трудния начин.

Той откачи въжето, нагласи раницата си така, че да не се хлъзне обратно, прекара въжето през колана си, пое си дълбоко дъх и започна да се катери.

Нагоре по ледопада.

— Никак не ми харесва тази работа — мърмореше под нос. И така беше — единствената причина, поради която смяташе, че може да изкатери ледената стена, бе, защото беше виждал как го правят веднъж в един филм и защото беше прекарал уикенд с един от инструкторите си в „Богомолка“ — какво ли стана с нея, зачуди се той. Та тази млада дама бе вманиачена на тема катерене по водопади, дори когато температурата бе далеч под нулата.

Най-добре беше да последва съвета на Синд и да не приказва излишно.

Не е чак толкова зле, помисли си той. Все едно да висиш на лост и от време на време да се набираш.

Поне ледът бе здраво замръзнал и твърд. Нямаше опасност да се разтопи.

А и имаше на какво да стъпва и почива. Точно това правеше в момента.

— Как се нарича това? — извика Синд на няколко метра под него.

— Самоубийство — отвърна задъхано Стен.

Задържаше се с два от шиповете на своите котки — остриета от подсилена метална сплав с хоризонтални зъбци към пръстите.

Единият му крак внезапно застърга по леда и Стен увисна. Той се завъртя няколко пъти, докато се успокои и ориентира в обстановката, набра се отново, протегна ръка, залови се за една цепнатина и се закрепи с другия крак. Още половин метър нагоре.

Две вдишвания и отново на работа.

И отново. И отново.

Изведнъж ледът над него свърши и вече нямаше за какво да се задържа. Той се поколеба. Протегна ръка встрани. Към стърчащия скален издатък.

Скала? Нима водопадът бе свършил?

Да, най-сетне.

Стен се издърпа с благодарност на равната площадка и въздъхна. После се откачи от въжето и извика на Синд.

Първо изтегли раниците, завързани за въжето. Отново тежко дишане. „Не само остарявам, но и ставам немощен“ — помисли си с горчивина.

А сега бе ред на Синд. Почака — въпреки нетърпеливите й викове, — докато се възстанови напълно. Би преживял загубата на някоя раница, но…

Синд се закачи и извика:

— Никога не съм го правила.

— Всички момичета го казват.

Синд започна да се катери. Приплъзваше се ловко нагоре по ледопада, сякаш го бе тренирала цял живот. Нямаше и следа от задъхване.

— Не мислех, че и ти би могъл да го направиш — рече му горе.

— И това го казват момичетата.

Стен метна раницата на гърба си, помогна на Синд с нейната. Намираха се в покрайнините на замръзнало езеро. Навътре ледът се скриваше от мъгла.

Точно пред тях — на не повече от петдесет стъпки нагоре — се спускаше облак. Чудесно. Сега ще трябва да се катерят в мъгла.

Но Стен не бе преценил правилно — последната част от изкачването им отне едва четири минути.

Когато прекосиха облака, се озоваха в зимен рай. Пред тях се разкри малка долина. Храсталаци. Трева. Диви цветя.

— Проклет да съм — изруга учудено Стен. В единия край на долчинката бълбукаше горещо изворче, чиито води се вливаха в по-голяма река, достатъчно топла, за да разтапя леда. Ручейчето бе заобиколено от димящи локви, по краищата на които се бе образувал лед.

Стен си помисли, че тази картина почти заслужаваше мъчителното катерене.

Димящият ручей ги мамеше — но и двамата познаваха несменяемия ритуал: първо заслон, после огън, храна и накрая удоволствието. Убежището бе лесно — да свържат три комплекта от гъвкави пръчки, да ги пъхнат през платнището и палатката е разпъната. От съображения за сигурност засега я оставиха свалена. Огънят също не беше проблем — печката им беше от оборудването, използвано в „Богомолка“, не по-голяма от дланта на Стен. Но се захранваше с АМ2 и можеше да работи на максимална мощност цяла година, без да се налага презареждане. Стен я извади от раницата и я нагласи близо до палатката, между кръговете от камъчета, върху които бе поставил портативната скара. Храна? По този въпрос изпитваха колебания — мускулите им бяха в по-тежко състояние от пустеещите стомаси.

Или поне това бе претекстът.

— По дяволите колко студени са тези камъни.

— Разбира се, че са студени. Ела тук да се стоплиш.

Стен, гол, се спусна в езерцето до Синд.

— Какво има в манерката? — попита тя.

— На пръв поглед ще си помислиш, че съдържа някоя от онези освежителни соеви напитки, които туристите обичат да мъкнат в манерки. Но някакъв непрокопсаник е напълнил тази със стрег.

Стен отвъртя капачката и й подаде манерката.

— Имам още три в раницата.

— О, божичко! И аз съм взела две — отвърна тя. — Толкова по въпроса за природосъобразния живот. — Тя отпи.

Стен я разглеждаше с нескрит интерес.

— Те плуват!

— Много си наблюдателен. Чак сега ли го забеляза, след като от толкова време сме заедно? Заради това ли те направиха адмирал?

— Аха.

— На този човек разчитат за свалянето на Империята — въздъхна Синд. Тя се изтегна по гръб и се отблъсна от каменистото дъно, плувайки към центъра.

— Ей тук, в средата, почти можеш да плуваш.

— Тъй-тъй.

Стен не се интересуваше от плуването. Лежеше по гръб в плиткото езерце, близо до мястото, където горещата вода излизаше с бълбукане на повърхността. Годините на терзания и неволи сякаш напускаха тялото му през порите.

— Чувствам се, сякаш тялото ми е станало гумено — промърмори той.

— О, милият.

— Не съвсем. Ела тук, хитрушо.

— Наблюдателен, романтичен и ласкател до мозъка на костите. Сега какво?

— Ето какво… харесва ли ти? А сега малко по-надолу…

Синд изстена, когато Стен изви тяло. Той плъзна ръце нагоре, през гърдите й, улови я и я нагласи в седнало положение.

После никой от двамата нямаше какво да каже.

Така и никой не приготви вечеря.

Единствената светлина в целия свят бе от малка свещ, окачена под покрива, озаряваща червеникавите стени на палатката.

— Мислех си — произнесе мързеливо Синд — повече нищо да не правим тази нощ.

— Че аз нищо не съм предлагал.

— Тогава какво правиш?

— Ами… протягам се.

— Да бе. Повярвах ти.

— Някъде четох, че не е необходимо да се движиш. Достатъчно е да се съсредоточиш, да се концентрираш и… готово.

— Не ти вярвам.

— Аз никога не лъжа. Наричало се е тантрично или тентрично упражнение.

— Поне се опитваш на правилното място. Ей. Сега се движиш.

— Не. Ти се движиш.

— Не се движа. Може ли поне… да забавиш малко? Ей! Ако се опитваш да ме изпързаляш, внимавай сам да не се хлъзнеш!

Стен се надигна и духна свещта.

Нито Синд, нито Стен се събудиха на следващия ден преди късния следобед.

— Колко още ще чакаме, мистър Килгър?

— Минута. Час. Цял живот — произнесе Алекс с безразличие. — Разузнаването не е за нетърпеливите.

Марл, комуникационният техник, пристъпи неспокойно. Може би наистина беше нетърпелива или пък се чувстваше малко неудобно, притисната в кабинката на гравишейната между мускулестия и набит шотландец и един също толкова едър борски констабъл. Мястото бе още по-ограничено заради електронните прибори.

Но тя не каза нищо — Алекс я бе избрал като най-перспективен член от екипажа на „Бенингтън“ за шпионско обучение.

Килгър вече разполагаше с неколцина избраници от групата на Стен, плюс кадрите, подбрани от екипажа на „Виктори“ и обучени на Алтай. Но му трябваха още. Марл бе добра кандидатка, помисли си той. Беше във възраст, в която опитът вече започва да казва своето. И със солидно телосложение, не като хърбите, които Стен изглежда харесваше. Не че Килгър би си помислил да опита с нея нещо друго — за него романтичната връзка с подчинен бе толкова неетична, колкото да покани Кембъл в замъка за питие. Но можеше да я гледа.

Един прибор изщрака. Трепна игла. Запали се екранче. Гравишейната бе замаскиран мобилен локатор.

— Ей-йооо — провикна се доволно Килгър. — Видя ли к’во ти казах за търпението? Само свирни и ще дойда, момко. Както и очаквахме. Първи урок. Ако искаш да ставаш шпионка, моме, научи се да не спазваш плана. Вземеш ли да се притесняваш за часове и прочее, спукана ти работата. Освен туй глей да си непредсказуема. Няма по-добро оръжие от туй, да знайш. А тоз изпуща сигнали кат’ мишка с часовников механизъм.

Изведнъж всички прибори се върнаха към нулевите си стойности.

— Не е достатъчно бързо — обяви тъжно Килгър. — Бих казал трети етаж, отзад. Ти на к’во залагаш, Паин?

Полицаят включи предавателя си и се свърза с втория локатор.

— Така е.

— Аха — възкликна Килгър. — Както си и мислех. Човек до мозъка на костите. Друг урок. Когато разчиташ на оперативни агенти, нивга не използвай свои хора, ако можеш да наемеш местни. Те са по-трудни за разкриване.

— А и няма да ги съжаляваш, ако ги заловят — кимна кандидатката.

— Учиш се, учиш — обяви доволно Килгър.

Агентът, използващ кодовото име Хони, тъкмо поставяше гел върху косата си, когато вратата рухна. Той подскочи пред огледалото.

— Помощ! Полиция!

— Откажи се! — изръмжа борът. — Аз съм полицията. — Той вдигна значката си.

— Кой си ти? Този кой е? Какво искате?

Килгър не го слушаше.

— Констабъл Паин — заговори той нехайно. — Ще вдигна таз врата и ще я подпра на входа, че искам да си побъбря малко с тоз млад мъж.

Полицаят кимна и излезе.

— Нямате право да… — заговори мъжът.

— Шшт — скастри го Алекс. — Слушай сега. Бас държа, че ще се оплаква от липса на юрисдикция.

— Искам да видя заповед — настоя твърдо мъжът.

— Ня’а заповед — заяви му спокойно Алекс. — Не си арестуван. Няма и сведения таз нощ в района да е имало полицейска акция.

Хони пребледня, но бързо се съвзе.

— Тъй — кимна Алекс. — Това е цената да шпионстваш. Но ти не си от вчера в тоз бизнес, нали, сер Хони? Опитен си, мда. Макар че, да ти призная, вие, момчета от Вътрешна сигурност не сте достойни да триете задниците на най-младия чирак от „Богомолка“. И това не е предразсъдък. Нее. Нека сега ти кажа къде си. В средата на голямо, голямо блато, приятелче. Не ме гледай тъй, ами сядай.

Хони последва съвета му и седна. Империята по принцип шпионираше не само своите врагове, но и приятелите и съюзниците си. Както бе правила и всяка друга силна власт в историята на света. А след като Вътрешна сигурност замени „Богомолка“, параноята на Императора само нарасна.

Сър Хони беше старши агент от ВС, което не беше кой знае колко впечатляващо, като се има предвид, че самият отдел бе новодошъл в света на шпионажа и пострадал от решението на Императора и на Пойндекс да не се приемат никакви членове от „Богомолка“.

Хони пребиваваше от известно време в съзвездието Лупус, работейки под прикритието на купувач и износител на местни произведения. Дори самото прикритие не беше кой знае колко оригинално.

Контраразузнаването на борите естествено бе в течение на повишения интерес. Също както тяхното Външно бюро шпионираше всеки. Повечето агенти, които Хони използваше, бяха бори, а дори да имаше хора, предпочиташе да са местни. Само началниците им идваха отвън — груба грешка, по преценка на Килгър. Шефът на местната операция трябваше също да е бор, а неговият началник да действа на сигурно зад стените на посолството.

Но Императорът не вярваше на никого, нито Пойндекс. В съзвездието Лупус имперското посолство бе убежище на некадърници и службогонци.

Местните агенти докладваха на Хони. Предаванията и пратките им естествено се следяха, прихващаха, копираха и после връщаха на първоначалното си място. Единственото, на което борите все още не бяха сложили ръка, бе самият Хони. Не че полагаха големи усилия да го открият — технически погледнато. Империята и борите бяха все още съюзници, макар че Императорът се отнасяше с подозрение към съзвездието Лупус, също както и към всеки, който някога е бил в контакт със Стен.

На Килгър му бяха нужни само няколко часа в централата на борското разузнаване, за да проследи начина на действие на имперските шпиони и да установи програмата им. Докладите се изпращаха на ден X, когато шпионинът имаше какво да съобщи. Отговорите пристигаха в ден Y, на място Z, различно от мястото на оставяне на доклада, колкото имперските шпиони да си мислят, че спазват правилата на играта.

А сега да открие шефа. Килгър оперираше според аксиомата, че какъвто слугата, такъв и господарят. Едно широкообхватно проследяване на ефира доведе до засичането на излъчвания, насочени към известна имперска база в покрайнините на Вълчите светове. Емисии, които бяха уловени, записани и разшифровани.

Което отведе Килгър в апартамента на Хони.

— И тъй — приключи Килгър, — тъй кат’ докладът ти за скиторещи из Вълчите светове имперски моряци е стигнал до предназначението си, твоят господар ще се разтревожи. Ще иска по-подробен доклад, нъл тъй?

— Искате да стана двоен агент?

— Не. Искам много малко. Една чашка, късче пушена сьомга, не по-голямо от твоето его. Не ме интересува за к’во шпионираш, за злато или за знамето, или си имаш твои причини. Сега ще работиш за Алекс Килгър.

— Няма да стане — възрази Хони. — Не смятам да преминавам на страната на предатели. Нито да прикривам теб и Стен. Сигурно искаш да седя тук и да пращам съобщения, че този загубен район е верен на 152 процента на Императора и че никой не е виждал Стен, никой не е чувал за него и са готови да плюят на гроба му, ако се появи.

— Два въпроса, друже. Първо, не искам да лъжеш за Вълчите светове. Напротив. Ще казваш, че ти трябват повече агенти. Нека пратят отряд, ако щат и взвод, да пратят толкоз, че да не можеш ги изброи. Второ, ще помагаш на мен. Ще ме слушаш и ще правиш точно каквото ти казвам. Разбрано? Или още не ми вярваш? Мистър Паин, ще дойдеш ли? Можеш да вземеш тоз момък с теб. Друг път пак ще си поговорим с него.

След което уловиха сър Хони за лакътя и го отведоха доста грубичко.

— Дали ще играе с нас? — попита Марл.

— О, да — отвърна Алекс, докато насочваше гравишейната към мястото, където се бе разположила неговата група. — Ще поседи в килията увесил нос и замислен над необещаващото бъдеще и кат’ му дойде акълът, ще заиграе. Шпионите, дето се провалят, рано или късно се хващат на въдицата. За по-сигурно борите ще му пуснат записи на хора, дето викат, сякаш ги одират живи или ги карат да слушат политически речи. Виждаш ли, Марл, това също е полезен урок. Първо ти показах колко е хубаво да си търпелива. Сега, кажи ми, малката, ти вярваща ли си?

— Не, сър. Но семейството ми беше.

— Тогаз притчата ще ти се понрави. Виждаш ли, имало един човек. Не бил беден, нито пък богат. Но живеел в скапана къща и нямал мангизи да си вземе по-голяма. Един ден чул за един мъдрец. Много, мноого мъдър. И решил да се посъветва с него. Чакало го доста път, но нашият човек се изкатерил на планината и рекъл: „О, велики човече, какво да сторя? Къщата ми е скапана и не мога да я търпя.“

А мъдрецът отвърнал: „Имаш ли крава?“

„Крава?“

„Мда, крава.“

„Имам кафява херфордска.“

„Вкарай я в къщата.“

Мъдрецът отказал да каже повече, колкото и мъжът да му се молил и плакал. Накрая се върнал, па като помислил за цялата мъка по пътешествието, взел, та вкарал кравата да спи при него. И къщата му станала още по-вмирисана. След време не можел повече да търпи и пак се отправил на път към мъдреца. Намерил го и му се оплакал. А мъдрецът помислил малко и рекъл: „Имаш ли коза?“

„Коза?“

„Аха, коза.“

„Имам коза.“

„Вкарай и нея в къщата“.

Тоз път мъдрецът отказал да каже нещо повече. И тъй човекът се върнал, помислил, помислил, та вкарал и козата в къщата. И сега вече съвсем не можел да я понася, щот станало много тясно. Та взел и отново се върнал при онзи мъдрец да му поиска помощ и рекъл — имах скапана къща, а сега с таз крава и козата стана съвсем нетърпимо. А мъдрецът му рекъл:

„Имаш ли кокошки?“

„Кокошки?“

„Аха, кокошки“.

„Мда, имам кокошки“.

„Вкарай ги в къщата. Ако имаш патици, гъски, прасета, вкарай също и тях“. И колкото и да му се молил мъжът, мъдрецът не рекъл нищо повече. Тогаз мъжът се върнал у дома и пуснал вътре всичките си животни. И станало не само по-лошо, а съвсем нетърпимо. Толкова било тясно, че нямало място за него. Тръгнал той на път и намерил мъдреца.

„Не мога да понасям повече! — рекъл му. — Къщата ми е толкоз натъпкана с животни, че няма място за мен. Помогни ми най-сетне!“

А мъдрецът отвърнал:

„Иди у дома и изкарай всичките животни навън.“

И това било всичко.

А мъжът се върнал у дома, извел животните и знаеш ли какво открил?

— Че все още има скапана къща?

— Но поне не е пълна с животински фъшкии!

Марл го гледа доста дълго. Беше я предупредил.

Трябваше да го очаква. Но…

— Какво общо има това с търпението?

— Слуша ме внимателно, нали?

Синд бе първата, която забеляза гравишейната, докато се снижаваше към черния път пред тях.

— Свърши, нали? — попита натъжено Стен.

— Аха. И без това беше време да се прибираме, след като ни свършиха запасите от стрег. Но все още имаме три консерви с пастет от аншоа в неприкосновения запас. Можем да останем още седмица. Сега обаче ще трябва да обясняваме на всички защо сме изгорели на места, където никой не хваща тен, докато се катери по скали.

— Ще обясним, че сме се учили да караме ски голи. Но по-добре да не ни питат.

Стен придоби сериозен вид.

— Благодаря, Синд. Пет дни, а ми се иска да имахме още пет пъти по пет. Това ще е нещо, което ще помня през идните седмици. Когато нещата загрубеят, хубаво е да знаеш, че не всичко на този свят е лудост.

Вместо отговор тя го целуна.

Стен я притисна към себе си. Докато гравишейната се приземяваше, на никой от двамата не му хрумна, че може да им се случи отново.

Очакваха само Алекс. Но на предната седалка до него се бе настанила Айда. Беше още по-дебела от последния път, когато Стен я бе виждал, и шарената й рокля изглеждаше по-скъпа. Очевидно нейното семейство все още стъпваше здраво на краката си, след като я бяха оставили да бъде техен вожд — войвода.

Макар че беше дебела, тя скочи от гравишейната с необичайната лекота, която помнеха от годините в „Богомолка“.

— Гледам и двамата сте потъмнели — бяха първите й думи. Тя огледа Синд от глава до пети. — Значи ти си неговата.

— Не зная — отвърна Синд. — Какво е „неговата“?

Стен побърза да се намеси:

— Айда, откога се месиш в живота ми?

— Винаги съм го правила, глупако. Но не беше достатъчно умен да го разбереш.

— Брей.

— Изглежда свястно момиче — продължи Айда. — Бива я за компания. Мъжът не бива да спи сам. Нито пък жената.

— Май станахме твърде сантиментални — обади се Килгър. — Ще взема да се просълзя, докато летим назад.

Айда се подсмихна на забележката на Килгър.

— Като оставим настрана приветствията — рече тя, — дали да не се махнем от този проклет сняг и да идем някъде на топло, където да поговорим?

Четиримата се качиха и Килгър насочи гравишейната обратно към замъка на Ото, където се бе настанил Стен. Айда — която естествено не предложи да седне отзад и да пусне Стен на предната седалка — се обърна и го погледна.

— И така. Май дойде време да се сложи край на глупостите с Императора?

— Хващаш бика за рогата, а? — попита Стен.

— Когато ножът опре до кокал. На ромите отдавна им е писнало с всички тези закони и същества с техни граници, които водят войни заради някаква отрепка, величаеща се като император. Поне преди го смятаха за някой, дето е с разсъдъка си. Но ние, ромите, знаем добре, че не можеш да служиш на свободата със закони и огради. Неведнъж сме го обсъждали на племенни сборища. Тази империя вече ни отесня. Време е да хващаме пътя.

— Накъде?

— Отвъд — тя махна с ръка към тавана. — Отвъд Империята, отвъд границите, до които се простира. Където ще потърсим богатства и същества, които дори не можем да си представим. В тази малка империя вече трудно се диша.

Стен внезапно бе споходен от видението на вихрещи се, непознати галактики и системи, които шепнат примамливи слова, вместо тази безкрайна поредица от войни и кланета. Отвъд. Това привлече душата му като магнит.

— Ще натоварим на корабите най-ценните си стоки и притежания, ще ги заредим, ще вземем и шлепове с допълнително гориво и ще се отправим на еднопосочно пътешествие — продължаваше Айда. — Разказват, че някои войводи вече са убедили племената си да го сторят и наистина в съвета има доста опразнени места. В края на краищата нали се твърди, че ние, ромите, не сме от човешките светове.

Тя поклати глава и се върна към по-непосредствени въпроси.

— Но това е за по-нататък, след като убием негодника, дето се самоопределя за император. Ето какво е положението при нас ромите, Стен. Дойдохме да служим на звездата на свободата. Което, поне за момента, означава на теб и твоите съюзници. Ако нещата се променят, ще обмислим наново позицията си.

— Благодаря ви — отвърна Стен. — Приемам.

— Освен туй — обади се Килгър, без да откъсва поглед от пейзажа пред него, — получихме сведения от Уайлд. Той предлага да кацне, но аз му рекох засега да стои на орбита. Не знам дали да не избързаме с преговорите с краля на контрабандистите.

— Ще пратим някой от борите да го вземе с неговия кораб. После ще се съберем да обсъдим тактиката.

Той се облегна назад в креслото.

Силите на бунтовниците се множаха.

— Имам нещо, което бих си позволил да определя като план — поде Стен. — Или поне зародиш на план.

Седемте същества, които го слушаха, изглеждаха като джуджета в огромната банкетна зала на Ото, която спокойно можеше да побере две хиляди бори.

Залата би задоволила и най-критичните викинги в представите им за Валхала, въпреки че покривът не бе изработен от бойни щитове и наблизо нямаше кози с издути вимета. Полупрозрачният покрив бе покрит с наскоро навалелия сняг. Четири огромни камини, които изглеждаха, сякаш могат да приберат такткораби, всъщност бяха приютили трепкащи светлини, а захранваните с АМ2 радиатори отзад изпускаха истинска топлина.

Дебели килими покриваха застлания с плочи под, по стените висяха различни военни трофеи. Мебелите — дълги маси и пейки — изглеждаха масивни като всичко останало в залата. Абсолютно необходими, когато ставаше въпрос за разпалени сборища на борите.

Това беше предварителна среща за очертаване на бъдещата стратегия и като такава бе напълно лишена от алкохолни напитки (макар че Ото доста често поглеждаше замислено към неговия огромен ловджийски рог за стрег и буренцето със същата отровна смес, поставено на една съседна маса). Присъстваха Фрестън, който представляваше малката армия на Стен, Айда, Уайлд, от когото се очакваше да запознае останалите контрабандисти с плановете на Стен; Ото, вече освободил поста Главатар на борския съвет, за да служи като наемен войник под предводителството на Стен; Килгър и Синд, както и съветничката на Стен, Рюкор. Никой, с изключение на Синд и Алекс, не знаеше за сър Еку и че манабийците вече бяха част от конспиративната сила, решила да свали Императора. Рюкор щеше да докладва каквото сметне за нужно на Еку, който бе на Сейличи и трябваше да остане в тайна, че е обвързан със Стен.

— Ето какво трябва да направим и простете, ако ви прозвучи твърде праволинейно. Досега държахме Империята в положение на догонващ. Хубаво ще е да задържим това положение колкото се може по-дълго, защото в мига, когато забавим темпото, ще бъдем смазани като буболечки. Ще нанасяме удари по Императора при всяка възможност, която ни се удаде. Копелдакът е твърде хитър и разполага с умни хора, които да работят за него. Ето защо ще го нападаме там, където не очаква.

— Като в Кей Би Ен Ес О — кимна одобрително Ото.

— Именно. Всеки от вас, който се досети за подобна цел, се чувства поканен да я сподели с нас. Освен това бих искал да нанесем и удари, които ще изложат нашия Император. Ако например някой от вас знае кой е неговият доставчик на тоалетна хартия, това би било интересна идея. Едва ли ще успеем да му нанесем решителен удар, но е достатъчно да повтаряме отново и отново с надеждата да го съборим, след което да го блъскаме, докато е на земята. Трябва да се постараем щетите, които нанасяме, да стават достояние на колкото се може по-голяма част от обществото. Ще се придържам към примитивното сравнение с ръкопашен бой — искаме да се разхожда пред хората облян в кръв, с подути устни и насинено око. Ако успеем да го изкараме извън нерви, толкова по-добре. Не мисля, че ще го допусне, но не пречи да опитаме. Когато нанасяме удари, мислете и за въздействието, което ще имат върху нашите съюзници. Например, вече разполагаме с два хонджойски кораба. Повярвайте ми, участието им ще се оцени високо на техните родни светове. Ако имаме късмет, може да подтикнем хонджойците да обявят на всеослушание, че се присъединяват към нас, но трябва да ги убедим, че Императорът е обречен. Рюкор работи над това, както и над цялата ни пропагандна кампания, към която ще се върна след минутка. — Стен млъкна, пое си дъх и отпи от чашата с чай. — Вторият ни приоритет ще е АМ2. Ще я крадем, унищожаваме, отклоняваме доставките. Опирам се на презумпцията, че Императорът е единственият, който знае откъде идва, или как се произвежда — ако е синтетична. Добре. Ще се намесим и в тази работа. Ще сложим ръка на всички доставки на АМ2, до които се доберем, и ще раздаваме на нашите съюзници. Ще се върна към това по-късно.

Килгър поема разузнаването. Така че всичко, което узнаете за АМ2, ще предавате на него. Същото се отнася и за самия Император. Всякакви сведения за него, приятелките или приятелите му, за домашните любимци, романтични преживявания, тайни от миналото… всичко, всичко и всичко. Това е критичната част на цялата кампания и не бива никой да знае, че съставяме подробно досие на Императора. Така че избягвайте да държите сведенията си в писмен вид. И не забравяйте — нашата крайна цел е самият Император. Ако можем, трябва да го заловим и да се опитаме да го убедим да види светлината. Но по-вероятно ще трябва да го убием. Това, разбира се, при пълна секретност.

— Стен? — обади се Фрестън.

— Слушам.

— В момента Императорът е на Първичен свят. В няколкото случая, когато е напускал планетата, това обикновено е ставало, без да се прокламира пред обществеността. Нали не греша, сър?

— Тъй-тъй — потвърди Алекс. — Онзи момък здравата се е залостил в проклетия си замък. Истинска крепост, дето едва ли лесно се превзема.

— Съгласен. Трябва да го прогоним на открито.

— Ами успех — рече насмешливо Уайлд. — Само че той не е станал това, което е, само защото е правил каквото другите искат от него.

— Въпреки това ще се опитаме. Трябва да го изкараме някъде, където да го заловим. Озове ли се на открито, ще е по-лесен за удряне.

— Съгласна — кимна Айда. — Само ако ми кажете как точно ще накарате Императора да излезе от хубавата си уютна черупка.

— Рюкор?

— Ще стане, ако успеем да го унижим и засрамим — обади се Рюкор. — Първо вашите благородни същества ще нагласят сцената. Ще направят така, че силите му да станат за посмешище. Ще изкарат генералите и адмиралите му некомпетентни. Всеки път, когато спечелите някоя битка, медиите ще я отразят. Новината ще се разпространява на две нива. Първото е откритото. Ще трябва да кажем истината, дори ако е болезнена. Ако имаме късмет, Императорът ще играе по нашата свирка, дори когато се опитва да използва своята пропагандна машина. Една от малкото слабости, които е проявявал през годините, е постоянно нарастващото му его. Ако някой го подлага на съмнение, погледнете глупостите, които свърши в Алтайския куп. Егоманиаците, също като властолюбците, никога не се задоволяват с постигнатото. Да се надяваме, че хората на Императора ще прераздуват успехите му. Тази методика се нарича Голямата лъжа и се смята, че ако прибягваш до нея, слушателите могат да подлагат на съмнение размерите, но не и същината. Това може да е вярно, ала не и в случаите, когато участниците в този процес са подлагани на стриктен контрол. Всеки път, когато надуят фанфарите за поредната неистина, някой ще ги изобличи — използвайки в противовес само истини. Така в края на краищата цялата информация, свързана със създателите на Голямата лъжа, ще се подлага на съмнение и ще се отхвърля — точно каквото искаме да направим с Императора. Но нашата страна трябва да казва само истината.

— Което малко ме плаши — рече Алекс.

— Не се тревожете, мистър Килгър. Тези неща важат само за бялата пропаганда — историите, произтичащи от нашата страна. Сивата и черната… при тях все още ще трябва да се опитваме да надлъжем самия Император.

— Не знам дали ще може, ама съм готов да опитам.

— Та за черната пропаганда — продължи Рюкор, — за която спомена одеве и Стен. Ще се заемем с разпространяването на ужасяващи слухове. Ще твърдим, че императорът въобще не се е завръщал. Ако успеем да го накараме да напусне Аръндел и да присъства на някоя битка, ще пуснем слуха, че е загинал по време на битката. Ще разказваме също, че е умопобъркан, че е недъгав. Ще се опитаме да играем с най-лошите човешки страхове.

— Това са дреболии — подхвърли Ото. — Императорът е боец. Не го е страх от слухове, разпространявани по задните улички.

— Дреболии са — съгласи се Рюкор. — Нека ти кажа една шега, Ото. Знаеш ли каква е разликата между стария Император, новия и Тайния съвет?

— Не зная.

— Ако по някакъв начин тримата се съберат в превозно средство, което закъса, реакциите им ще бъдат следните: Съветът ще нареди да застрелят отговорните за това и да пратят екипажа в изгнание, а на тяхно място да доведат други. Старият император ще поиска да се разследва случаят и после най-компетентният екипаж ще получи повишение и заповед да продължи пътуването. Новият ще дръпне завесите и ще се преструва, че превозното средство продължава да се движи.

Ото поклати замислено глава, после внезапно избухна в смях.

— Права си, Рюкор, дреболиите също са важни.

— Чакайте малко — обади се Синд. — Смисълът на тази история не е ли да се накарат съществата да мислят за старите и новите неща? Което подлага под съмнение цялата Епоха на величията, вярата във Вечния император?

— Така де. Постигнем ли веднъж това мислено разделение, дребните слухове и приказките от задните улички ще се превърнат в единствената истина. И още нещо — мисля, че за нас ще е от полза да се позанимаем с този Култ към Императора, който така полугласно се окуражава. Когато имаш две същества, убедени, че нематериалното съществува и може да въздейства на материалното, можеш да накараш едното да обяви другото за еретик. Вероятно дори би могъл да го убедиш, че новият бог е всъщност антибог. Съществата, особено хората, са готови да вярват в най-невероятни идеи и да извършват още по-невероятни действия в името на бога, когото сами са създали и на комуто са решили да се прекланят. Но аз съм дотук.

— Ни най-малко — погледна я Стен. — Ти описа доста точно една изгодна за нас кампания. Аз бях готов само с предварителния план. Тъкмо затова ви събрах тук — за да чуя идеите и предложенията ви, дори да ви се струват налудничави.

— Процес — надигна глава Килгър, — който ще се подобри далеч повече, ако го полеем с алкохол. Или стрег. Шефе, защо не пийнеш нещо?

Стен поклати глава.

— Не, благодаря. Някой трябва да кара. — Започваше да си дава сметка, че сред многото несгоди на това да си този, в когото се вглеждат всички, бе и това да запазваш трезва мисъл.

В края на краищата пиха само Ото, Килгър и Фрестън, като последният се отказа след първата чаша.

Ото изгледа участниците един по един и изръмжа.

— Чудесно. Направо страхотно. В името на брадата на майка ми, май съдбата ме е събрала с жалка групичка синьочорапковци.

И той пресуши на един дъх големия рог, след което го напълни отново, твърдо решен лично да се справи със срамния факт.

Съвещанието продължи почти до зори. Беше доста продуктивно и накрая целите бяха ясно определени.

Присъстващите се разотидоха, прозявайки се, към своите помещения, но само след няколко часа щяха да станат отново, за да се заемат със задълженията си.

Синд се завъртя и улови погледа на Ото. Той кимна, досещайки се какво ще поиска. После напълни рога си и я погледна с вдигнати вежди. Синд също кимна и Ото напълни един рог за нея.

— Кога ще се съберем? — попита Синд.

— Вече се чух със старейшините. Чакаха да свърши съвещанието.

— Значи скоро — рече Синд. — Знаеш ли какво да кажеш?

Ото смръщи чело и големите му зъби се оголиха. Той изръмжа. За всеки, който не познаваше борите, това би изглеждало като заплаха, или най-малкото началото на канибалиска атака. Но Синд знаеше, че е само усмивка.

— В името на Сарла и Лараз, разбира се, че зная. Но не това планирах да стане. Подбрал съм думите внимателно и ако трябва, ще си подрежа брадата, за да накарам старейшините да се вслушат в тях.

Подрязването на брадата бе способ, който борите използваха, за да поставят някой въпрос на спешно гласуване, но в случай че вотът бъде даден срещу неговия вносител, наказанието щеше да е незабавното му разчленяване.

— Да, сега вече зная кои са правилните думи — повтори Ото. — Ще информирам старейшините и ще се срещнем още тази вечер. Предупреди Стен и останалите след стъмване да не излизат от стаите си. Не искам да ги поставям в неудобно положение, но това е дело, което може да се свърши само от нашите хора. Борите трябва да разберат, че повече не може да живеят както досега.

И това бе всичко, което Ото каза на Синд.

Привечер първите бори започнаха да пристигат — поединично и на групички. По-точната фраза щеше да е „нижеха се“, но тя едва ли е подходяща за стихии като цунамито. Синд бе една от малкото човеци — всичките жители на звездния куп Лупус и с високи постове в борската армия, — на които бе разрешено да участват. И тя, като всички останали, носеше пълна бойна униформа.

Ото бе наредил да подредят големите маси като за банкет, а на страничните подноси имаше закуски и напитки за закъснелите. Всичко трябваше да е предварително нарязано, тъй като една борска политическа дискусия не се нуждаеше от допълнително окуражаване от присъствието на хладни оръжия.

На стратегически места бяха поставени големи бурета със стрег. Което всъщност означаваше на ръка разстояние.

Когато се смрачи, определиха и въпроса, подлежащ на дискусия: трябва ли борите да се обявят открито срещу Империята? И ако е така, трябва ли да прокламират независимост и да се включат във войната — или само да стоят настрана, подкрепяйки Стен морално.

Тема, която почти незабавно предизвика оживени обсъждания. Въпреки привидно жестоките си маниери борите не бяха глуповати — и факти като размера на имперския флот, съществуването на планетоубийци и вероятната готовност на императора да ги използва срещу тях караха козината им да настръхва.

Дори най-великият воин има своя другарка в живота и отрочета, при които би искал един ден да се завърне, при това с победа в ръка.

Докъм среднощ бяха обсъдени няколко по-важни въпроса:

Дали е разумно борите да се забъркват в кауза, начело на която стои човешко същество.

Дали Алекс Килгър в действителност е бор (последното бе подкрепено от всички).

Най-успешният начин да се размрази замръзнал задник.

Дали, ако гласуването за война срещу Императора пропадне, трябва да обявят война на някого другиго, тъй като най-младите воини вече горяха от нетърпение.

Дали на полуостров У’лиу все още има див стрег.

Дали на полуостров У’лиу кълве повече, отколкото в залива К’лони, в случай че не откриеш никакъв стрег там.

Дали проблемът с Вечния император няма да се разреши, ако неколцина избрани воини сред борите го призоват на личен двубой до смърт.

Бяха строшени шест маси, две в главите на бори. Дванайсет воини бяха откарани в болница. Синд потъркваше насиненото си око и натъртената длан след един оживен диспут. Бяха заявени пет многообещаващи дуела. Седем воини бяха изхвърлени през прозореца на снега, където да изтрезнеят.

А борите едва започваха — това бе първото голямо обсъждане от няколко години насам и щеше да мине поне седмица, преди да приключи, стига да не се свърши стрегът и да останат воини, които да дискутират.

Поне със стрег Ото разполагаше достатъчно.

Старейшините на няколко пъти безуспешно се бяха опитвали да насочат „диалога“ към него. Ото изчакваше Ив’р да приключи с разпалената тирада, готова да прерасне в ръкопашен бой с всеки потенциален опонент, обсъждаща несравнимите качества на обикновения бор спрямо имперския гвардеец, независимо от численото преимущество на противника. Ив’р, стар приятел на Ото от далечни времена, забеляза начина, по който той ровичка из брадата си, и веднага се досети какво е готов да стори. Ето защо скочи от масата и призова присъстващите към ред.

За целта се наложи да хвърли в несвяст още един бор, който тъкмо описваше с цяло гърло късобрадието на Ив’ровата майка, и едва след това си позволи да седне. Настъпи неочаквана тишина.

Ото заговори. Живеем в опасни времена, каза той. Империята подхвана кървави дела, а нейният предводител е безбрад разбойник. Борите трябва да отвърнат на тази заплаха по нов начин или да се подготвят за унищожение. Ото им припомни как бяха преследвали до пълно изтребване своя древен враг, стрегите, говори им за пророчествата на таламейнците, за джанските мечоносци и за времената, преди Стен да се появи на Вълчите светове. Сега — каза той — е дошло време да се избира. И изборът може да е само един.

— Оставям на вас да решите — провикна се той и гласът му ечеше чак до тавана. — Но за мен пътят е един. Защото другият означава отново да побегнем по леда от стрегите.

Това постави нещата в съвсем ясна светлина. Борите щяха да се обявят в подкрепа на Стен.

Ив’р се провикна над всеобщата глъчка:

— Тогава нека посочим водач. Нека най-великият от всички воини ни предвожда в тази битка.

Пълен хаос. Имаше такива, които бяха съгласни, други, които не бяха, страхувайки се от тирания — макар че избирането на военновременен водач бе стара борска традиция. Най-гръмогласни естествено бяха тези, които вярваха, че са единствените достойни кандидати за поста.

Ив’р започна да припява:

— Ото! Ото! Ото!

Постепенно и други подхванаха припева.

Гласът на Ото достигна до свръхзвуков тътнеж — и накара другите да млъкнат.

— Не!

Това предизвика поредната мъртвешка тишина.

— Стар съм — поде той.

Викове на съгласие и несъгласие. Ото не им обръщаше внимание.

— Готов съм да помагам, но не забравяйте, че аз съм в тъмната зима на своя живот, а битката може да продължи години. Готов съм да взема участие в предстоящия конфликт, но само като редови воин. Най-много като водач на подразделение. Вече ви казах, че трябва да отвърнем по нов начин на тази заплаха. Трябва ни някой, който може да гледа далеч извън просторите на съзвездието, да вижда кое е най-доброто и да внушава мислите си на старейшините.

Ото се покатери на масата, надигна рога със стрег, изля по-голямата част от съдържанието на гърдите си, изпръхтя и забоде пръст към масата.

— Тя.

Имаше предвид, разбира се, Синд.

Настъпи продължителна тишина, последвана от още по-голяма глъчка.

Синд — след като се възстанови от изненадата — се опита да възрази. Каза, че е човек. Че е още млада, че не е готова за подобна чест. Че е…

Каквото и да каза — остана нечуто в шумотевицата. И дискусията продължи.

Призори противоречията най-сетне бяха уредени. Спечелиха тези, които бяха все още в съзнание и познаваха добре качествата на Синд, както и бяха заинтригувани от възможностите на един човек да предвожда борите. Залата приличаше на бойно поле след края на битката.

Синд щеше да е техният глас.

Тя отиде да събуди Стен, чудейки се как ли ще приеме вестта.

Стен, разбира се, беше доволен. Първо, защото борите бяха решили да го подкрепят, и второ, че бяха избрали един толкова талантлив и способен водач. Освен това му се стори смешно, че има за партньор в леглото вожд на бори. Макар че побърза да я посъветва да се опита да си отгледа брада.

Алекс Килгър също не спа тази нощ. Малко преди зазоряване той се озова отвън, в една от бойниците на крепостта. Един от часовоите го забеляза и понечи да вдигне тревога, но го позна и го остави на мислите му.

Бурята бе утихнала и в небето блещукаха студени звезди.

Килгър вдигна глава и очите му проникнаха отвъд Вълчите светове, далече в междузвездния космос, към онази неразличима оттук галактика, където се намираше неговото слънце и родната му планета.

Единбург, където той бе лорд Килгър от Килгър, със замъци, поземлени владения и фабрики. Свят със силна гравитация, на който се раждаха и умираха сурови мъже и жени.

Свят, за който Алекс, кой знае защо, неочаквано си помисли, че може би никога вече няма да види.

„И кво толкоз — рече си той. — Когато се хващаш на имперската служба, ясно е, че тя ще те докара до гроба, както стана с брат Кенет. Или, най-малкото, ще те направи инвалид. Тъй, тъй. Като брат Малкълм? Единственото, дето ще те мъчи, е ако не доживееш да видиш с очите си гроба на императора. И нима би предпочел да си умреш в леглото, сгърчен от старост?“ Той потрепери при тази мисъл, макар да не му беше студено.

Сетне се обърна и влезе вътре.

„Ако ще се мре тоз път — мина му накрая, — тъй да е. А междувременно ще трябва да се свърши с таз война.“

11.

На Дюсейбъл оставаше една И-година до четиригодишните избори. Борбата се водеше за канцеларията на тайрен и за две трети от местата в Съвета на солоните.

Навсякъде из тази голяма, гъсто населена планета — индустриален и политически център на системата Кайренес — приближаващите избори бяха обект на разпалени дискусии. Дори голямата новина за преследването на имперския предател Стен бе заровена под лавината от спекулации и предположения в медиите.

Всеки един — от простия каналджия до индустриалния барон — проверяваше накъде духат политическите ветрове. Родители обсъждаха на масата перспективите на тайрен Уолш и солон Кенна. Момчета и момичета разнасяха пликове с подкупи на ченгетата. Местни босове пресмятаха гласовете, които са обещали. Корумпирани чиновници прелистваха регистрите на починалите. Дори децата бяха наети в тази невъобразима надпревара.

Политиката, както често казваше Вечният император, е голям бизнес. На Дюсейбъл тя бе единственият бизнес.

Протекцията е оста, около която се върти този свят. Почти невероятно бе на Дюсейбъл да има същество, което да не зависи от нея. Ченгетата се отчитаха пред началниците на участъци за прибирането на заделените средства, бизнесмени подкупваха чиновници, за да получат лиценз, профсъюзи търгуваха с влияние. Дори миячите на чинии продаваха гласовете си, за да припечелят нещичко. Някои от тях трябваше да плащат рушвети, за да продължат да мият.

Накратко Дюсейбъл беше най-корумпираната планета в цялата Империя. Но по свой начин системата работеше. Всеки гражданин, сполучил да подкрепи правилния състезателен кон, си осигуряваше шанса за щастлив живот. Само неудачниците заговорничеха и се опитваха да свалят „алчните чакали“.

Когато Императорът осъществи своето забавено и причудливо завръщане от гроба, тъкмо изборите на Дюсейбъл му бяха осигурили първата голяма крачка към трона. И оттогава той неведнъж им бе изплащал дължимото.

Така например Уолш и Кенна държаха сегашното си изтъкнато положение на политическата хитрост на Императора. Той бе откраднал изборите от тайрен Йелад — престъпен бос с три десетилетия опит в изборните измами.

Но Императорът бе страстен почитател на този древен закон на политиката: „Този, който е бил с мен преди Чикаго…“ И никога не забравяше да върне услугата с щедра ръка.

На този фон солон Кенна бе уверен в успеха си. Държеше се така, сякаш големият ден е след седмица, а не след година. А и съветниците му все повтаряха, че изборите са им вързани в кърпа. Те посочваха, че на Дюсейбъл никога не е имало подобен просперитет. Орбитите пред големия космопорт бяха задръстени от кораби. Заводите работеха на двайсет и четири часови смени. БНИР (Брутният Национален Индекс на Рушветите) бе достигнал рекордни нива.

АМ2 бе не само в изобилие и евтина, но Вечният император бе подарил на системата чисто ново депо — за да обслужва два съседни сектора на Империята.

Ала Кенна не бързаше да се успокоява. Като президент на Съвета на солоните и предводител на силите, подкрепящи тайрен Уолш, той имаше много да губи в случай на погрешна преценка. Всъщност можеше да изгуби всичко. Кенна нямаше намерение да повтаря най-грубата грешка на тайрен Йелад — свръхувереност.

Когато дойде време за първата голяма реч, той се подготви внимателно.

Като начало подбра приятелски настроена публика — кайренското подразделение на големия корабен профсъюз, известно с инициалите СДТ. Съюзът бе една от главните бази на Кенна още от времето, когато бе новобранец в Съвета на солоните. Винаги можеше да разчита на работниците от корабостроителниците, било за да гласуват за него, или да обявят неочаквана стачка, или дори като силни ръце при схватка с някой съперник.

Второ, зарови дълбоко пръсти в своята лична хазна, за да осигури развлечението. Щеше да има триста маси с освежителни, поскърцващи под тонове храна. Други сто щяха да служат като безплатни барове. Бе издигната централна сцена, на която от зори до мрак се редуваха комедианти, певци и танцьори, развличащи тълпите. По краищата бяха подредени петдесет големи шатри, натъпкани с отряди патриотично настроени момчета и момичета, събрани тук да дадат всичко, на което са способни, за просперитета на Дюсейбъл.

Накрая той си позволи един лек натиск върху Императора, за да му подсигури нужните аргументи за речта. И Вечният император, както съобщи със задоволство Кенна на своите съюзници, докато се качваше на сцената, за да се обърне към членовете на СДТ, се отзова с повече, отколкото можеше да се надява.

Възторжените възгласи, с които бе посрещнат Кенна, бяха достатъчно мощни да погълнат сирените на приближаващия лайнер. Той остана неподвижен известно време под тези могъщи звукови вълни, които го заливаха. Опита се да ги прекъсне, като размаха ръка. Сетне ръката му се отпусна… безпомощна пред ентусиазма на тълпата. И когато камерата го показа в едър план, Кенна вече бе изписал на лицето си онази скромна усмивка, над която работеше неуморно през последните няколко десетилетия.

Още три пъти се опитва да спре аплодисментите. И трите пъти трябваше да се прегъне пред волята на масите и да приеме възторга им. На четвъртия опит Кенна направи едва забележим знак с ръка, уловен от разпоредниците, които предадоха заповедта към своите подчинени. Този път овациите утихнаха и настъпи мълчание.

— Имам един въпрос към вас, преди да започнем — поде Кенна с глас, който кънтеше от високоговорителите. — Днес по-добре ли сте, отколкото преди четири години?

Този път шумът бе още по-силен. Един от техниците наблюдаваше как стрелката на измервателя на популярност достига максималната си степен и остава опряна в рамката близо минута. Той сръчка съседа си, чиито очи се затваряха сънено. Това бе почти нов рекорд.

После организаторите отново усмириха тълпата и Кенна продължи:

— С огромно удоволствие и смирение се изправям отново пред вас, за да искам вашата подкрепа — поде той. — Може би моите изтъкнати опоненти ме смятат за глупак, задето предпочитам да си имам работа с добри, честни, трудолюбиви същества като вас… — Той направи пауза, за да позволи на гнева на тълпата да се съсредоточи върху израза „изтъкнати опоненти“. Ръмженето се надигна според предвиденото. — Но аз им казвам — закъде е Дюсейбъл без работническата класа?

— За никъде, разбира се! — провикна се някой с писклив глас.

Кенна изписа на лицето си своята най-дружелюбна усмивка.

— Благодаря ти, сестро — рече той и из тълпата се разнесе смях.

Усмивката бе заменена от друг изпитан прийом на Кенна — драматично смръщени вежди.

— Вятърът се мени, приятели мои, и никой, съвсем никой не го усеща по-добре от хората на труда. И от всички трудещи се на Дюсейбъл членовете на СДТ профсъюза са несъмненият авангард в осъществяването на тези промени.

Тълпата отвърна с възторжен рев. Кенна изчака търпеливо и заговори:

— Сега вече знаете, че смирението ми не е престорено. — Чу се смях. — Но искам да бъда откровен с вас, добри ми хора. Тези ветрове на промяната, за които говоря, дариха Дюсейбъл с невиждан просперитет в нашата история. Пълна трудова заетост. Рекордни заплати. Незапомнено ниски цени. Наслаждавахме се на всички тези неща донякъде и благодарение на просветленото водачество на тайрен Уолш… и на моята скромна личност… но има едно същество, на което в действителност трябва да благодарим. И това е… самият Император.

Тълпата направо полудя. Викове. Тропане с крака. Трескава активност. Този път стрелката на устройството се задържа горе минута и половина.

Кенна отново вдигна ръка.

— Моите опоненти твърдят, че всички тези блага, получени от нашия Император, са всъщност подаяние, обикновена благотворителност. Казват, че Дюсейбъл е пионка в ръцете на своя господар. Че след като сме се обвързали с него, сме изгубили своята независимост.

Тълпата започна да свирка.

— Чували сте всички тези лъжи и повече — продължи Кенна. — Но истината е, че за пръв път в историята на Дюсейбъл нашето мнение има значение. Наистина се вслушват в него. Сега вече можем да кръстосваме Империята с гордо вдигнати глави. И към кого ще се обърне за съвет Императорът? Разбира се, към тайрен Уолш, който заема видно място в парламента на Първичен свят.

Докато тълпата аплодираше, Кенна успя да си разкваси устата.

— Да… Дюсейбъл дължи много на Вечния император. В това няма съмнение. Но Императорът също ни е длъжник и в тези несигурни времена той се нуждае от нас повече от всякога. Онзи ден разговарях с него лично и той ме помоли да благодаря на народа на Дюсейбъл за несекващите усилия да се опази свободата. Специално подчерта да похваля усилията на работниците от СДТ. А после добави, че без подкрепата на големите профсъюзи всички негови старания ще бъдат сведени до нула.

Тълпата отдели петдесет и пет секунди, за да благодари на свой ред на Императора.

— Но както всички знаете — поде отново Кенна, след като аплодисментите утихнаха, — Вечният император не е същество само на думите. Дойдох днес тук, за да ви уверя, че той смята за пореден път да претвори словата си в дело. — Кенна извади голям, навит на руло документ. Камерите се съсредоточиха върху имперския печат в долния край. Сетне се върнаха към лицето на Кенна.

— Първо — нашето съвсем ново депо за АМ2 бе повишено до рейтинг ААА!

Тълпата изрева. Тройно А означаваше още работа и добро заплащане в космопорта.

— Но това не е всичко — допълни Кенна. — Защото заедно с новите придобивки идва и нова отговорност. Приятели, позволете да ви съобщя, че Императорът насочва огромни доставки на АМ2 към нашата малка система. Количество, което ще задоволи нуждите на целия сектор за две И-години. В този момент корабите вече приближават Дюсейбъл. И когато тези доставки бъдат разпределени в новите ни депа — построени от нашия талантлив народ, — Дюсейбъл с право ще може да се гордее с императорското уважение към нас. Защото от този величав ден напред Дюсейбъл ще е единственият доставчик на АМ2 в този сектор. И това, приятели мои, според някой е само отплата за нашата лоялност.

Аплодисменти, викове и обща суматоха заглушиха последните му думи. Съществата в далечните домове вдигаха глави към небето и се чудеха каква може да е причината за този грохот.

На борда на „Пай Коу“ — намиращ се на шейсет и седем милиона мили — виковете се превърнаха във внезапен взрив, който едва не пропука говорителите в каютите.

Капитан Хотско намали силата на звука, подсмихвайки се на щедрите обещания на солон Кенна за изобилие от АМ2. Тя чукна с пръст върху екрана и лицето на Кенна — който продължаваше да мърда беззвучно устни — се превърна в малко прозорче в десния край на монитора. Останалата част бе изпълнена от космоса.

Хотско оглеждаше екрана и тихо си напяваше:

— Муши, муши ано ней, ано ней… муши, муши ано ней…

И тогава ги съгледа. Светлинки, които трепкаха към три часа.

— Ах, со деска. — Хотско се засмя. — Елате при мама, ярки оченца. — Тя погледна към умаленото лице на Кенна, движещо устни в горния край. После го дари с подигравателен поздрав. — Солидарност, братко!

Пръстите й се плъзнаха по екрана и лицето на Кенна изчезна. Светлинките се озоваха в самия център. И мониторът ги увеличи.

Хотско затаи дъх, докато робокомпозицията изпълваше монитора. Водещият елемент приличаше на имперски кръстосвач, срязан на две. И в известен смисъл бе точно такъв. Корабът бе преустроен преди няколко десетилетия в една от корабостроителниците на покойния Танц Суламора. Командните установки и оръдията бяха демонтирани, беше поставен допълнителен конус и сега корпусът се състоеше почти изцяло от един монолитен двигател. В центъра блещукаха прехващащи лъчи. На десния борд имаше издатина, където сега се намираше мостикът.

Предназначението на тази огромна машина бе да тегли осемдесеткилометровия конгломерат от шлепове, прикачени отзад.

Хотско се зае да изброява шлеповете, но бързо се умори и се отказа.

Всеки един от тези по-малки кораби бе натоварен догоре с АМ2 — най-скъпоценната субстанция в Империята.

Капитан Хотско, понякога пират, през повечето време контрабандист, не сваляше поглед от тази мечтана награда. Цената на композицията, отправяща се към Дюсейбъл, бе неизмерима. При това съкровището просто стоеше и чакаше някой да го поиска. Добре де, тя не може да вземе всичко. Но би могла да задели достатъчно, за да си купи няколко системи с размерите на Кайренес.

Уайлд сигурно ще побеснее. Майната му.

Но какво да стори с онзи хитрец Килгър? Тъкмо благодарение на него бе узнала за товара с АМ2. Беше се увлякла по тантурестия шотландец, докато той запознаваше с плана Уайлд и останалите капитани — сред които бе и тя.

Задачата на контрабандистите бе да използват регулярните си набези в Кайренес като прикритие, за да душат за появата на кервана с АМ2.

Ужасно добър план. Доказателството за него бе върху нейния монитор.

И наоколо нямаше никой — ама съвсем никой, — който да узнае.

Но ако следва инстинкта си, може би никога няма да получи отговора на стария като света въпрос какво се крие под полата на шотландеца.

Майната й на полата.

Погледни само всичката тази АМ2.

В края на краищата тя не е обещавала нищо. Само се съгласи да се оглежда. И това правеше, нали?

Ала изведнъж я споходи друга мисъл. Какво ще прави с товара? Кой може да скрие подобни съкровища? Няма ли да я разкрият, когато се опита да го разпродаде? Освен това имперските войници също щяха да тръгнат по дирите й. Майната им на имперските войници. От малка бе свикнала да живее в постоянно преследване.

Да… но… никога не беше бягала от цял флот. А тъкмо това щеше да се случи. При толкова много АМ2 й беше гарантирано.

Е, добре.

Хотско реши да играе честно — колкото и да я заболи от това. За да се разведри, си спомни за широката усмивка върху лицето на Алекс. И за онази къса пола.

Тя кодира бързо съобщението с координатите на композицията. Сетне го прати с един кратък, мощен изблик.

Зачака.

Таблото изписука.

Беше „Виктори“.

Съобщението е получено. „Надявам се, че си заслужаваш жертвата, Алекс Килгър“ — помисли си тя.

Новото дюсейбълско депо бе с размерите на малка луна. Приличаше на разделена на части сфера. Всяко „парче“ бе поставено в ъгъла на въображаем квадрант и се свързваше със съседните посредством огромни тунели, през които се осъществяваше целият трафик. Над всичко това се простираше невъобразима мрежа от комуникационни линии, сервизни шахти и тръби, пренасящи от промишлени течности до рециклиран въздух и отпадни води.

За работата на депото нормално се изискваха шестстотин души. Но на Дюсейбъл нищо не е нормално. Дори тук, на отдалечена орбита, законите за връзките и корупцията бяха по-силни. Когато първата доставка АМ2 пристигна, в сферата се помещаваха два пъти повече служители.

Немалка част от тях спяха. Или се забавляваха в центъра за отдих. Съобщението на Кенна не беше изненада за хората от депото. Още преди дни ги бяха предупредили да очакват доставката. Не че имаше какво толкова да се прави. Депото бе почти напълно автоматизирано.

Един сънен оператор отбеляза появата на сигнала в своя дневник. После провери дали автоматизираната система функционира и се върна в койката при момчето, с което я делеше.

За един кратък миг се зачуди дали да не го събуди, за да се позабавляват, ала сънят бързо обори слабото оживление в слабините му и той захърка.

Картината на огромния керван бързо изпълваше монитора. После композицията спря, достигнала синхронизирана орбита със станцията. Сигналите угаснаха. Таблото се озари от светлинки, докато компютрите разменяха съобщения.

Първият шлеп с контейнери се отдели от композицията. Придвижи се бавно в посока към депото, където манипулаторни ръце го прихванаха и изтеглиха на борда.

Ако операторът в този момент гледаше нататък, щеше да забележи, че един от контейнерите се отделя от конвоя и се отдалечава от останалите.

Сянката на депото падна върху сцената. И всичко се скри в мрак.

— Никога вече няма да мога да държа главата си изправена в стрег залата — оплака се Ото.

— И ще ти е от полза — заяви Синд, докато насочваше ловко фалшивия шлеп встрани от останалите шлепове в кервана. — Тъкмо ще поотслабнеш малко. Ще си върнеш момчешкия вид.

— В името на брадата на майка ми, жено, ти нямаш сърце — отвърна Ото, като не преставаше да се озърта за патрулния катер.

Предполагаше, че имат около петдесет и пет минути, преди да приключи обиколката.

— На мен, Ото, ми бе наредено да върша далеч по-малко величави неща.

— Горкото бебче — присмя му се Синд.

Вече привикваше с управлението. В началото бе доста неудобно — в края на краищата от нея се искаше да пилотира нещо като черупка, издълбана отвътре, за да побере стандартна спасителна лодка. В лодката се бяха настанили тя, Ото и неколцина борски воини.

— Когато моят добър приятел Стен ми съобщи, че първата ни цел ще са продажните дюсейбълски политици, помислих си, че старото ми сърце ще се пръсне от радост — призна Ото. — Защото, в името на замръзналия задник на баща ми, няма нищо, което борите да ненавиждат повече от един продажен политик. И ето ме сега тук, край цяла една планета с пепелянки, които да избия. Казвам ти, Синд, много отдавна жадувам да троша черепи на политикани. Кръвта им ще се лее като стрег на празненство. Мъчно ми е само, че може и да не доживея края на тази веселба.

— Ото, престани да се опитваш да ме разчувстваш. Първо, не си чак толкова стар. Второ, утрепал си достатъчно жалки душици, за да се хвалиш цели шест живота. Така че забрави. Няма да се изпълвам със съжаление към теб, нито да прибързвам с думи като: „Щом така смяташ, скъпи, тогава нека клането започне“.

— Не е необходимо да има клане — отвърна Ото. — Достатъчно е да смачкам едно-две вратлета, за да се успокоя. Щастливият бор.

— Не — поклати глава Синд. — И това е последната ми дума по темата. — По това време контейнерът вече се допираше в едно от „парчетата“ на сферата. Той отскочи от стената и пак се долепи. Синд побърза да го стабилизира.

С помощта на леки тласъци на маневрените двигатели тя подкара шлепа покрай външната стена. Скоро след това стигна ремонтния портал и се скачи с него.

— А сега да влизаме вътре — заяви Синд. — И помни, Ото, никакви убийства. Ние сме бойци за свобода, нали не си забравил? Труповете на цивилни граждани са лоша пропаганда.

— Щом настояваш — въздъхна Ото. — Може би все някога ще привикна с тези модерни времена.

След няколко минути те поставиха магнитен заряд на една от вратите, взривиха я безшумно и се озоваха вътре.

Синд натисна два пъти радиостанцията. След секунда получиха утвърдителен сигнал от „Виктори“.

Първа фаза бе приключена.

Синд никога не бе влизала в депо за АМ2. На екрана операцията изглеждаше лесна. Планът, който Килгър бе извлякъл от библиотеката, изобразяваше скучна, функционална постройка. Само че предназначението й бе ключово. Склад и разпределителен център за един от най-ефикасните енергоизточници, откривани някога.

Според плана почти цялото депо бе посветено на тази задача. Оставаха малко жилищни помещения и място за огромен компютър, който да държи нещата под контрол.

На екрана всичко изглеждаше лесно…

Синд огледа коридора, по който тя и другарите й се промъкваха безшумно. Нищо друго освен сиви стени, сив таван и под, окъпани в непряка, мъждива светлина. След ремонтното коридорът вървеше право в продължение на половин километър. После извиваше наляво. На четвърт километър по-нататък те стигнаха централния компютър.

Поне дотук, мислеше си Синд, практиката изглежда дори по-лесна от теорията.

Приближиха завоя. Свиха. И престана да бъде лесно.

— В името на къдравите косми на брадичката на майка ми — изстена Ото, — сякаш сме попаднали в гнездо на стеган.

Сравнението му бе доста точно. Стеганът — смъртен враг на древния бор, преследван до пълното му изтребване — бе обитавал дълбоки пещери, до които се стигало по сложни лабиринти, издълбани в скалите. До ден-днешен борите играеха сложни игри, основаващи се на тези легендарни лабиринти.

Синд виждаше пред себе си нещо подобно. Инженерите от Дюсейбъл се бяха придържали само частично към плана. Вместо един коридор, водещ в една посока, главният тунел се разделяше дузина пъти.

И нямаше нищо, което да им подсказва кой коридор да изберат.

— Колко време имаме? — попита Синд, завладяна от нарастващо отчаяние.

— Няма значение — отвърна Ото.

— Има, по дяволите. Ако патрулният катер…

— Може да си надминала стария си наставник в много неща — прекъсна я Ото, — но все още има какво да учиш. В името на чорлавия задник на баща ми, казвам ти… това ми вдъхва надежда. — Веждите му помръднаха рязко. — Лабиринтът — рече той — винаги има някакво предназначение. Може да е за забавление или за да крие нещо.

Той оглеждаше бавно тунелите. Сенките във вътрешността на един от тях подсказваха, че оттам започват нови разклонения.

— Съществата от Дюсейбъл — поде, — най-често избират второто предназначение. Доколкото съм чувал, политиците винаги имат какво да крият.

— Защо им е да крият централния компютър? — попита Синд. — Мислех си, че достъпът до него е важен.

Ото кимна. Той повървя известно време из централния тунел и тропна с юмрук по стената. Солидна преграда. После глух отзвук. Ото извади малката резачка от джоба на колана си и направи миниатюрен отвор. Надзърна през него и се изкиска.

— Знаех си — рече и махна на другите да се приближат.

Синд надникна през отвора. Зад стената имаше голямо помещение, натъпкано със сандъци и варели от контрабанда.

— Депото изпълнява двойно предназначение — обясни Ото. — Да съхранява АМ2 на Империята и да обогатява черноборсаджиите от Дюсейбъл. Виждаш ли? Прав бях. Както винаги.

— Е, радвам се за теб — отвърна Синд. — Но това все още не ни подсказва кой тунел да изберем.

— Ах… това ли? Няма нищо трудно — отвърна Ото. — Просто се заинтригувах от тази загадка.

— Искаш да кажеш, че знаеш пътя?

— Разбира се. Тъпаците от Дюсейбъл са подбрали най-лесния лабиринтен вариант. Избираме тунела далече вляво. Оттам нататък, каквито и да са възможностите, винаги свиваме наляво. И накрая пристигаме.

— Ако грешиш — погледна го Синд, — може да изгубим ценни часове. Да провалим мисията. Да не говорим, че ще си изложим задниците на опасност.

— Съмняваш ли се в мен? В Ото? Майсторът на лабиринтните игри? — Ото я гледаше ококорено, учуден от липсата й на пълна увереност в него.

Синд се поколеба, сетне сви рамене и рече:

— Води.

Ото пое напред. Продължиха забързано по най-левия коридор, който непрестанно се разклоняваше. Ото винаги избираше лявата страна. Понякога стигаха задънена улица и тогава се връщаха обратно. След което продължаваха в следващия ръкав.

Внезапно коридорът сви наляво, както първия път, когато се бяха стъписали. Отпред имаше врата. Зад нея се чуваше тихото бръмчене на електроника.

Ото посочи вратата с драматичен жест.

— Нашата цел — обяви той. После извърна очи към Синд, очаквайки да го засипе с поздравления.

Синд само кимна и пристъпи към вратата. Тя извади от екипировката си устройство за подслушване. Опря го на вратата и нагласи слушалката в ухото си. Миг по-късно даде знак, че вътре е чисто, натисна бравата и вратата се отмести.

Светлина окъпа сложния компютър, контролиращ всички функции на депото за АМ2.

Синд се шмугна вътре и изтича право при компютъра. Тя огледа множеството копчета, натисна няколко от тях, усмихна се доволно и извади от чантичката на колана си фиш, който пъхна в машината.

Ото и другите бори заеха отбранителна позиция.

— В наши дни младите хора нямат обноски — оплака се Ото. — Те не оценяват опита на по-възрастните. Когато бях малък — толкова малък, че вместо стрег ми даваха мляко, — майка ми ме шляпаше за подобна проява на неуважение. Но защо ли се оплаквам, като никой не слуша. Поне се позабавлявах с лабиринта. Той тупна капрала по гърба. — Какво толкова носиш в тази раница?

Преди капралът да успее да отговори, отекна пронизителен звук, последван от воя на алармите.

Синд дотича откъм центъра на помещението тъкмо когато един глас забоботи навътре по коридора.

„Има метеорно попадение в депото. Мястото на удара е складовият център за АМ2. Всеки момент може да настъпи взрив. На целия персонал се нарежда незабавно да напусне депото. Приложете аварийна процедура 1422А. Не изпадайте в паника. Повтарям, не изпадайте в паника. Опасност от взрив.“

— Да се махаме оттук, преди да е станало по-лошо — извика Синд и те побягнаха — този път свиваха винаги надясно, проправяйки си път през лабиринта.

Из цялото депо същества тичаха към спасителните лодки. Докато сирените виеха, а гласът ги подканяше да не изпадат в паника, те се блъскаха, за да си намерят място на някоя от лодките. След броени минути депото опустя, а пространството около него се изпълни със спасителни лодки, носещи се към планетата.

Скритият в контейнера летателен съд се отдели безшумно от депото.

Тя чукна три пъти предавателя.

Мисията изпълнена.

На борда на „Виктори“ Фрестън прие потвърждението. После даде нареждане на екипажа на „Аойфи“ да прибере малката група, преди да се отправят към дома.

След което се обърна към Стен.

— Готови, сър.

— Продължете.

Докато АМ2-керванът и изоставеното депо следваха своята орбита, „Виктори“ се появи внезапно от хиперпространството. С отворени люкове на ракетометите, сякаш се е озъбил заплашително. Последователно излетяха шест калита.

Преди да попаднат в целта, „Виктори“ изчезна.

Звукът от взрива на огромните количества АМ2 не достигна Дюсейбъл. Кенна и хилядите работници, все още събрани пред корабостроителницата, внезапно усетиха някаква промяна. Странно, необяснимо чувство, когато всички предмети неочаквано губят измеренията си. Сякаш са били преместени в един свят от точки върху лист хартия.

Хората вдигнаха очи към небето. Но то бе изчезнало.

Виждаха само заслепяваща бяла светлина.

Чуха се оглушителни писъци. Тълпата се люшна, завладяна от истерия. Кенна се опитваше да запази самообладание. Той вдигна ръка — този път молейки за тишина.

И тогава изведнъж всичко се върна към нормалното. Бялата светлина изчезна. Пространството възстанови измеренията си.

Кенна си пое мъчително дъх. После сърцето му подскочи — огромният екран в единия край на сцената вече не показваше досегашното изображение. Оттам ги гледаше друго лице. Смътно познато, будещо стари асоциации. Тълпата се разшумя. И тогава Кенна се досети.

Това беше Стен.

— Граждани на Дюсейбъл — избумтя гласът. — Нося ви мрачни вести. Вашите водачи решиха, без да се допитат до вас, да залагат живота ви. И продадоха правото ви на свобода на Вечния император. Сега всички вие сте негови роби съюзници.

Кенна изкрещя истерично на оператора да изключи изображението, но нямаше полза. Не само в тази корабостроителница хората виждаха и чуваха Стен. Предаването се излъчваше по всички канали, на всички честоти на планетата.

— Имайки предвид важността на Дюсейбъл за Империята на злото, нямам друг избор, освен да премахна тази заплаха за мен и всички обичащи свободата същества. Първата атака вече започна. Ние разрушихме депото за АМ2, с което се хвалеше предателят солон Кенна. Освен това унищожихме и пратката с АМ2, която бе и цената, уговорена от вашите юдейски водачи.

Тълпата мълчеше, сякаш хипнотизирана от това лице и от гласа. Кенна се озърна за скривалище.

— Моите сили започват серия атаки срещу вашия свят — продължи Стен.

Хората в тълпата се заозъртаха обезумели, сякаш всеки момент щяха да започнат да се сипят ракети.

— Но искам да подчертая — говореше Стен, — че ние нямаме намерение да причиняваме жертви сред цивилното население. Ето защо сега ще ви съобщя кои военни цели ще бъдат подложени на удари. Съветвам ви да напуснете незабавно тези райони. — Стен вдигна списъка с обречените обекти и започна да чете на висок глас: — В Трети протекторат, оръжеен завод… В Петдесет и пети протекторат, фабрика за инструменти… В Осемдесет и пети протекторат, корабостроителница…

Кенна и сподвижниците му нямаха никакво намерение да изслушват докрай списъка. Стен току-що бе прочел името на корабостроителницата, в която се намираха.

С викове и писъци, призоваващи забравените богове за милост, тълпата напусна двора и се понесе надалече, към лелеяната безопасност.

Кенна бе твърде изплашен, за да се срамува, че бяга заедно с другите.

Ракетата се изви лениво в небето, снижи се на двайсетина стъпки над широкия булевард и бавно се понесе по протежението му, върху набързо монтирания маклийнов двигател. Пътьом оповестяваше:

— Внимание. Аз съм ракета „Кали“. Нося нискообогатено ядрено устройство. Моля, не препречвайте движението. Не бих желала да пострадат невинни граждани.

Минувачите по тротоарите са разбягаха. Прозорци се хлопваха, когато ракетата подминаваше вторите етажи.

В един апартамент момченце се протегна с пръчка да докосне ракетата. Майка му го сграбчи и го дръпна назад.

В Трети протекторат работниците от оръжейната фабрика тичаха към покрайнините на комплекса. Едни пешком, други с гравиколи, а имаше и такива, които се бяха покатерили на гърбовете на другарите си.

Калито се приближаваше бавно, плъзгайки се над главите им.

„Внимание. Внимание. Аз съм ракета «Кали». Моята цел е тази оръжейна фабрика. Моля, незабавно очистете района. Не изпадайте в паника. Взривът е насрочен за след петнайсет минути.“

Без да спира съобщението, ракетата се промуши през една отворена врата в управлението. Някакъв изплашен бригадир я наблюдаваше с ужас как приближава централната работна зона. Там ракетата легна на пода.

„Имате петнайсет минути за евакуация. Моля, напуснете незабавно. Не бих искала да пострадат цивилни граждани… Остават ви четиринайсет минути и петдесет секунди за евакуация. Моля, напуснете незабавно…“

Бригадирът и хората му не се нуждаеха от повече подканяне. Те побягнаха.

В завода за лагери в Четирийсет и пети протекторат ракетата бе заровила нос в кратер.

„… моля, незабавно напуснете района. Заредена съм с двайсет и четири експлозивни устройства. Първото ще се взриви след час. Моля, не се връщайте в района след първия взрив. Останалите експлозиви са програмирани да се детонират на всеки кръгъл час. Предупреждение. Аз съм ракета «Кали». Моля…“

Към кратера се приближи намръщен бригадир, ядосан, че му прекъсват добре платената работа. Той замахна с дълъг два метра стоманен прът.

Ударът попадна в целта. И бригадирът изчезна от лицето на Дюсейбъл, тъй като ракетата избухна.

Две от сградите на завода рухнаха при взрива. Но само бригадирът и четирима от помощниците му пострадаха. Останалите хиляда и триста работници се бяха евакуирали навреме.

Най-голямата корабостроителница на Дюсейбъл беше опустяла. Нямаше ги политиците, нито работниците и журналистите. Бяха се пръснали сред хилядите изоставени персонални и товарни транспортни средства.

От небето се сипеха калита. Падаха без предупреждение.

След две ужасяващи минути корабостроителницата се превърна в димяща дупка, заобиколена от изкривен и разтопен до неузнаваемост метал.

Всички останали площадки за изстрелване също бяха превърнати в димящи кратери. Космопортът нямаше да може да се използва десетилетия.

Стен изучаваше нанесените щети на монитора. Там се редяха картина след картина на разрушение.

Рухнали фабрики и заводи.

Дим и пламъци, бълващи от други поразени места.

Не само една, а трийсет унищожени напълно корабостроителници.

Щеше да мине много време, преди Дюсейбъл да може да представлява някаква заплаха — или да поддържа когото и да било.

Докато погледът му се плъзгаше по сцените на разруха, внезапно го завладя странно чувство. Сякаш главата му се въртеше. Изпълни го усещането за могъщество.

Почти… като бог?

За един кратък миг той осъзна какво е да си като Вечния император.

Потрепери и се отдръпна, отвратен от себе си.

Капитан Фрестън го спря тъкмо когато щеше да напусне мостика. Лицето му изглеждаше озадачено.

— Сър, случи се нещо странно.

— Слушам те.

— Става въпрос за кервана с АМ2. Според един от нашите офицери точно преди да го ударят ракетите, е излъчил необясним сигнал.

— Сигурен ли си, че идва от кораба?

— Да, сър. Проверих го лично — два пъти. Сигналът е кодиран. Естествено.

— И къде е бил пратен? — попита Стен.

— Това е най-странното, сър — отвърна Фрестън. — Проверих сам координатите и стигнах до същия извод.

— Който е?

— Никъде, сър. Бил е изпратен към нищото.

Книга втора

Отровна пешка

12.

Съкрушителният удар на Стен върху Дюсейбъл завари Вечния император напълно неподготвен. Както Стен се надяваше, той бе все още в агресивно настроение, организиращ мащабно преследване на разпокъсани и немощни бунтовници.

Ала когато вестта за атаката бе предадена на Аръндел, Императорът бе завладян от нова трескава активност. Привикани бяха всички военни и политически съветници. Бяха изпратени цели флотилии да охраняват другите депа за АМ2. Дипломати бяха прогонени от топлите си кресла и пратени навсякъде из Империята да търсят нови съюзници.

Ловът на Стен удвои интензитета си, сетне го учетвори.

Ала преди да се разпореди за всички тези неща, Императорът организира най-мощната кампания за заглушаване на новините в цялата история на неговото управление. Заповедта бе разпратена до всички краища на света: не трябваше да се споменава и думичка за Дюсейбъл, нито дори за Кайренес, до второ разпореждане.

Императорските емисари дори не си направиха труда да припомнят какво ще бъде наказанието, ако тази заповед бъде нарушена.

Оставиха това на въображението на своите подчинени.

Но между тази заповед и нейното пълно прилагане имаше един съвсем кратък промеждутък.

Журналистическа ничия земя…

— Тук Ранет, предавам на живо от Дюсейбъл. Днес на Вечния император бе нанесен ужасен удар, когато бунтовническият водач Стен проведе изненадваща атака срещу най-важния имперски съюзник. С едно светкавично действие силите на Стен унищожиха стратегическо депо за АМ2 заедно с доставка, равняваща се на двугодишно потребление. Атаката бе последвана от съкрушителна поредица хирургични удари срещу ключови военни и транспортни обекти. Според висши служители от Дюсейбъл ще бъдат необходими десетилетия, за да се възстановят щетите. Очевидци на нападението разказват, че силите на Стен са направили всичко възможно, за да избегнат невинни жертви в гъсто заселените райони. Загубите сред цивилното население са почти минимални. Високоточните удари са продължили само няколко часа, но през това време, пак според запознати източници от Дюсейбъл, тази някога процъфтяваща планета е била неутрализирана като потенциален транспортен възел и склад за съхраняване на енергоемки материали.

Разрушението, на което сме свидетели тук, и което по преценка на експерти надхвърля няколко трилиона кредита, може да предизвика далеч по-широк отзвук из Империята. Високопоставени източници смятат, че нападението ще нанесе необратими щети върху имиджа на Вечния император. Много съюзници ще започнат да си задават въпроса дали Императорът е способен да опазва приятелите си срещу сходни действия. Някои дори наричат това битка на Давид срещу Голиат, като бунтовникът Стен е…

Ранет се отдръпна рязко назад. Изображението й на екрана внезапно се бе разпаднало. От слушалките проехтя пронизителният писък на заглушителите.

Не й трябваше време, за да разбере какво е станало. Всъщност бе дори леко изненадана, че й позволиха да предава толкова дълго. Не беше разчитала да успее да изпрати повече от първите два абзаца от репортажа си, преди да се намесят имперските цензори.

Ранет задейства двигателите, които щяха да изведат малкия й кораб от скривалището в близост до разрушения дюсейбълски космопорт. Корабът всъщност бе луксозна яхта, която бе получила от бизнесмен срещу обещанието да не споменава името му в поредица от репортажи за използване на робска работна ръка.

В действителност Ранет не би могла да му навреди особено, тъй като не разполагаше с ключови факти. Пропусната възможност, за която все още съжаляваше. Но несправедливостта бе поправена, когато имперските агенти, които я преследваха, почукаха на вратата му с регистърен списък на неговите яхти. Ранет се разсмя при мисълта за неприятностите, стоварили се на главата на нещастния бизнесмен, но после вниманието й бе погълнато от задачата час по-скоро да напусне пределите на Дюсейбъл. Време бе да се притаи някъде. Също както бе направила по време на кървавото управление на Тайния съвет.

А после ще остане там, докато нещата се успокоят. Тя не хранеше илюзии. Не беше изключено да се наложи да се крие до края на живота си.

Докато корабът напускаше гравитационните обятия на Дюсейбъл, Ранет отново си припомни за своя последен репортаж. За съжаление никога вече нямаше да й се удаде възможността да продължи разследванията си в тази насока. По нейно мнение това вероятно бе една от най-значителните новини в дългата история на управлението на Императора.

По-голяма дори от неговото убийство. От завръщането му. По-голяма от всяка война.

Вечният император, помисли си тя, току-що се бе изправил срещу противник от неговия ранг. Невероятното се бе случило.

Романтичната част от нея се питаше какво ли би станало, ако Стен евентуално спечели.

Дали ще управлява вместо Императора? Напълно възможно. Ако е така, дали Стен няма да е онова въображаемо митично чудовище, което мътноглавите учени наричат „просветления водач“?

Дай си малко почивка, тросна се Ранет. Няма такова нещо като добри и лоши. Само такива, които са вътре. И други, които искат да влязат.

Няма начин този Стен да е различен от останалите.

Удаде ли му се възможност, ще я прецака, както правят всички.

Аври смяташе, че неведнъж през живота си е била свидетел на чужд гняв. Но нищо в широкия й опит не можеше да се сравни с това, което прочете на лицето на Императора.

Лицето му бе восъчнобяло, веждите — смръщени в израз на назряваща буря. Очите му се въртяха в орбитите, сякаш следяха полета на лешояди.

Най-страшното обаче бе мъртвешката усмивка на лицето му.

Второто, не по-малко страшно нещо бе абсолютното му спокойствие.

— Сега не е време да се разгорещяваме — обясняваше той на събрания екип от помощници. — Истерията никога не помага по време на криза. Трябва да се отнасяме към проблемите си, сякаш са дребни неудобства. Аври… какви са настроенията в Парламента?

Аври подскочи и нервите й се изопнаха. Тя се възстанови бързо.

— Не особено добри, Ваше Величество. Наложи се тайрен Уолш да се прибере у дома.

— Разбира се — отвърна Императорът с мек глас.

— Никой не говори открито, но забелязвам известни маневри сред съюзниците и доста потайни разговори на задните редове.

— Ще им стегна юздите — обеща Императорът. — В края на краищата при кого могат да избягат? Скоро ще размахам камшик над превитите им гърбове. А междувременно постарай се да изразиш подобаващо моето съжаление и съчувствие. Кажи всичко, което трябва да се каже в подобен момент. Обещай им всякакви подкрепления. Увери ги, че съвсем скоро Стен ще бъде изправен пред съда.

— Да, Ваше Величество — кимаше Аври. — Но… освен за Стен… те се страхуват за запасите от АМ2. Разправяха, че нещата са зле още преди удара на Стен. А сега… не зная… доста са изплашени за бъдещето.

Вечният император отново изкриви лицето си в мъртвешка усмивка.

— Аз ще се погрижа за запасите от АМ2. И им кажи, че това е обещание, на което могат да разчитат. Нещо повече… — Императорът посочи комуникационния си център — преди петнайсет минути пратих нови доставки. Първите конвои ще пристигнат съвсем скоро.

— Да, Ваше Величество. Ще се радват да го чуят, сир.

— Пойндекс!

— Сир?

— Предаването на Ранет… някакви прогнози за това какъв процент от поданиците ми са го гледали?

Пойндекс едва успя да прикрие облекчението си. Беше очаквал да го засипят с обвинения, но също като Аври и той се изплаши от спокойствието на Императора.

— Да, сир — отвърна. — Но сведенията в тази насоки също не са обещаващи. Ваше Величество. Макар че щетите от първоначалното предаване не бяха толкова сериозни, колкото се опасявахме. По това време само около шест процента от аудиторията е следяла предаването. Големият проблем, сир, е, че записът от него е най-търсената стока в момента на черния пазар.

Императорът размаха безгрижно ръка.

— Добре. Няколко пиратски копия са се промъкнали. Едва ли ще ги гледат повече от три-четири процента.

— Ще ми се да е истина, сир — отвърна Пойндекс. — Но данните сочат по-скоро двайсет процента… за първия ден. А после — ако се придържаме към техния жаргон — са ударили право в тавана. — Пойндекс млъкна и преглътна мъчително, обмисляйки какво да каже нататък.

— Продължавай — подкани го Императорът.

— Да, сир… аа… прогнозират, че до две И-седмици осемдесет процента от Империята ще е видяла доклада на Ранет.

Пълна тишина от Императора. Пойндекс и останалите същества се присвиха в очакване на истинска експлозия от страна на абсолютния владетел на познатата вселена. Но той остана неподвижен за един дълъг, мъчителен период. Сякаш, помисли си Пойндекс, се съветва с някакъв демон дълбоко в него.

Императорът се намести в креслото, сетне си позволи лек смях.

— Не бих я нарекъл най-добрата новина, признавам — рече той. — Но както казах в началото на тази аудиенция, сега не е време да се фокусираме върху негативните неща. Ако действаме спокойно и методично, кризата скоро ще отмине. И преди съм изпадал в подобно положение. И винаги краят бе един и същ. Със смърт или смут за враговете ми. А поданиците ми ме възхваляват до небесата. — Императорът плъзна поглед по събралите се в залата. — Разбира се, междувременно ще се пролее доста кръв. Винаги е така.

Той млъкна. Сякаш беше забравил за присъствието им. Посегна замислено към чекмеджето на бюрото. Извади бутилка скоч и си наля. Сръбна. Притвори блажено очи.

Сетне заговори отново. Много бързо. Но, изглежда, не се обръщаше към хората в помещението. Сякаш водеше среднощен разговор със стари приятели.

Този път Аври наистина се изплаши. И тя като останалите стоеше съвсем неподвижно. Инстинктивно се досещаше, че сега не е моментът да привлича внимание върху себе си.

— Вината за Стен е моя. Какво си въобразявах? Когато Махони го доведе за пръв път, помислих си, че виждам младеж с голям потенциал. Потенциал да ми служи. Не биваше да оставам сляп за недостатъците му и най-вече за болезнената му амбиция. Чудно как някой пропуска подобни неща. Защото става въпрос за амбиция, която далеч надхвърля нормалните представи. Да. Сега вече разбирам. Той е искал трона ми от самото начало. — Вечният император отпи от чашата. — Така е. Това обяснява всичко. Стен е напълно побъркан. Бил е побъркан през цялото време. — Той потърси с поглед Пойндекс. — Мисля, че това обяснява всичко, нали?

Пойндекс не посмя дори да се поколебае.

— Абсолютно, Ваше Величество. Стен е луд. Това е единственото разумно обяснение.

Императорът кимна отсъстващо.

— Но действията му са съвсем рационални — продължи той. — Малко същества притежават подобна способност да осъществяват злите си намерения… Той сигурно си мисли, че аз съм луд. — Очите му се стрелнаха към Аври. Тя побърза да потвърди.

— Ако го мисли, сир, значи е безумец.

Отново замислено кимване.

— Разбира се, възгледите му намират известна подкрепа сред обществото. Макар и ограничена.

— Много ограничена… ако въобще я има — вметна припряно Пойндекс.

— Какво пък — въздъхна Императорът, — във време на икономическа криза враговете на монарха винаги надигат глава.

Хладен смях.

— Така е било и така ще си остане. В трудни времена опозицията се засилва. Техните водачи започват да си въобразяват разни неща. Но в края на краищата неизменно се провалят. — Императорът надари Аври с мъртвешката си усмивка. — Но ще е проява на лоша политика, ако изтъкнем пред тях грешките им.

— Съгласен съм, сир — рече тя. — Винаги е по-добре да обещаеш на хората нещо, отколкото да се бръкнеш дълбоко, за да го изпълниш, с риск да объркаш сметките.

Императорът й даде знак да се приближи. Тя го послуша. Той се пресегна, улови я и я дръпна още по-близо. Започна бавно да я гали. Аври се изчерви, но никой не посмя да коментира. Всички стояха със сведени очи.

— И все пак — прошепна тя — сигурно е ужасно трудно за един владетел да направи това, което е противно на природата му.

Императорът се разсмя горчиво.

— Защото — рече той, — ако се провали, цялата вина ще се стовари върху него. И поданиците му ще го изоставят. — Императорът поклати опечалено глава. — Макар че по-добре монархът да не се захваща с подобни неща. Инак… — Той млъкна. Очите му внезапно се оживиха. После извика: — Божичко, жалко, че поданиците ми не са с едно-единствено гърло. Щях да го прережа, без да ми мигне окото.

Сърцата на присъстващите подскочиха. Пойндекс осъзна, че е втренчил поглед в Императора и не смее да го отмести. Но после си даде сметка, че Императорът не го вижда. Лицето му бе безизразно, отдадено на скритите мисли. Той се завъртя с леко поскърцване на креслото и погледна към Аври.

Внезапно я притегли в скута си и тя инстинктивно се дръпна.

Пойндекс трескаво даде знак на присъстващите и помещението се опразни доста бързо. Той излезе последен.

Но точно преди да се озове отвън…

— Пойндекс?

Той се обърна. Аври бе просната гола върху скута на Императора.

— Да, сир.

— Това желание не произхожда от мен — рече Императорът. Той плъзгаше замислено пръст по кожата на Аври.

— Така ли, сир?

— То е от един от моите колеги… отпреди много време. — Пръстите му спряха на едно място. Сетне се събраха като щипци. — Името му е Калигула.

— Да, сир.

— Един доста зъл управник, по мое мнение. Не го е бивало много с финансите, разбира се, но е бил надарен в други области. За съжаление историците се съсредоточават предимно върху личните му навици.

Пръстите му се забодоха дълбоко в плътта на Аври. От устните й се откъсна тихо стенание.

— Доста несправедливо — рече Вечният император.

— Да, сир.

— Прекрасно — добави Императорът.

Пойндекс излезе навън и затвори вратата. Миг преди да го стори, чу писъка на Аври.

13.

Кал’гатеецът сър Танджъри подсвирна пискливо, нарушавайки продължителната тишина, възцарила се и помещението, докато обмисляше думите на сър Еку. Подсвиркването означаваше лек интерес и учудване.

— Сега разбирам — продължи съществото — защо подбирахте думите си толкова внимателно. Щеше да е доста лесно да се разбере неправилно изказването ви, а думите ви да бъдат интерпретирани като прикрит въпрос дали кал’гатейците хранят недоволство от Императора, откакто той се завърна.

— За щастие — отвърна Еку — аз си давах сметка, че разговарям с човек, чийто интелект най-малкото е равен на моя, и не се боях, че по какъвто и да било начин ще бъда разбран неправилно.

Танджъри подсвирна отново, а Еку позволи на пипалата си да трепнат, показвайки колко е доволен от този невидим двубой, продължаващ вече повече от два И-часа. Жалко, помисли си Еку, че от всички забавления, които той намира за стимулиращи интелекта, като исторически анализи или човешката игра го, козината на Танджъри само настръхва от скука, докато увлеченията на Танджъри, от типа на четиримерни уравнения по топология или картографиране на определен участък от вселената в допълнителни, въображаеми пето, шесто, седмо и осмо измерения, за Еку бяха интелектуална мастурбация.

Единствената обща земя, на която се срещаха, бе дипломацията. Но всеки от тях си даваше сметка, че докато се шегува със своя събеседник, в една истинска надпревара въобще няма да се стигне до състезание.

Причината да предпочитат манабийци вместо сънародници на Танджъри за имперски дипломати бе в техния вроден пацифизъм и неутралитет. Кал’гатейците не изпитваха скрупули да се изцапат с кръв, стига да видят някоя възможност да подпомогнат расата си.

— Ако правилно съм разбрал една ваша мимолетна забележка — продължи Танджъри, — вие споменахте името на онзи човек, Стен. И добавихте, струва ми се, че неговият доста причудлив жест да показва интимните си части пред Императора е имал съвсем сериозно съдържание.

— Заключенията ви не са много далече от това, което казвах — потвърди Еку. — Ако обичате, продължете.

— Много романтично. Едно-единствено същество срещу цялата Империя. Или поне така изглежда. Знаете ли, напоследък направих някои анализи, основавайки се на информацията, която ми пратихте. Става въпрос за онзи странен момент, за ситуацията, при която Империята ще се самоунищожи. Имате рядката възможност да пишете достоверна проза.

И двамата знаеха, че възможността Империята да направи самоубийствен скок съвсем не беше проза.

— Та от вашите данни си позволих да направя някои продължения. Напълно в стила на умствените упражнения, които сам сте подхванал. Ако желаете, мога да ви запозная накратко. И така, при настоящата обстановка изглежда напълно възможно едно същество — такова, като поставения извън закона Стен — да разтърси Империята. Ако Империята не съумее да реагира правилно на този на пръв поглед дребен дразнител, не е изключено да последват множество непредсказуеми действия, които да увеличават честотата и силата си за определен период, с което да предизвикат застой в цялата система и в края на краищата — ако възникнат нужните предпоставки — нейното разрушаване.

— Много интересно.

Танджъри замълча, докато галеше унесено удължените си лицеви пипалца, отпусна се на навитата опашка и се подпря на черно-белите си крайници. Би могъл да остане в тази поза съвсем неподвижно часове наред, дори дни, ако го желае.

— Наистина е интересно — съгласи се Еку. — Ще ми се да погледна вашите изчисления. Разбира се, единствено и само за забавление. Но вие споменахте нещо, което може би не разбрах.

— Искрени извинения. Забелязах, че колкото повече остарявам, толкова по-склонен съм да използвам заобикалки и дори неточности.

— Не — възрази Еку. — Вие бяхте съвсем ясен. Това, което ме интересува, е какво разбирате под „нужните предпоставки“. Ще може ли да бъдете по-конкретен?

— Постулирам няколко такива — отвърна спокойно Танджъри. — Може би най-пленителната е, ако този Стен сключи тайно споразумение с друга раса, такава, която по принцип поддържа, или се опитва да поддържа, неутралитет, когато става въпрос за общоимперска политика.

— Аха! — Еку се зачуди дали Танджъри не се опитва да посочи манабийците като същества, заемащи страната на Стен. Но едва ли. Не би се гордял с нещо, което е почти очевидно за кал’гатейците — Еку бе сторил почти всичко за това, освен може би да развее знаме с герба на Стен на него.

— Да. Имах предвид някоя голяма раса. Вероятно войнолюбива.

Сър Еку мълчеше, съвършено неподвижен.

— Раса, която освен това е била вярна на Императора по време на Таанската война и е поддържала враждебен неутралитет при Междуцарствието.

Това беше! Ето защо Еку бе пропътувал дългия път до този свят, при това в обстоятелства на пълна секретност.

— Хм — рече Еку. — Не бихте ли могли да добавите към фактите за тази хипотетична раса и този, че след завръщането на Императора те не са били възнаградени за своята вярност, може би защото звездната система, която контролират, независимо от многобройното население, е останала далече от сърцето на Империята?

— Има повече от двеста и петдесет подобни системи — подсвирна сър Танжъри и с това двубоят изглежда приключи. — Някои от най-уважаваните същества загинаха по вина на Тайния съвет. Изгубихме два милиона по време на Таанската война, а сега сме забравени. Доставките ни от АМ2 се държат под строг контрол. Ако можехме да горим дървесина вместо антиматерия, за да летим между звездите, със сигурност щяхме да се опитаме. Да — продължи да подсвирква Танджъри след кратка пауза. — Императорът затвори сърцето си за някои верни нему същества. Кал’гатейците няма да поемат на пътешествие редом с него. Свържете се с вашия Стен. Кажете му каквото ви казах. Нужна ни е само АМ2, за да започнем война. Попитайте го от какво има нужда. Кораби. Войници. Заводи. Всичко необходимо. Кал’гатейците избраха своята страна. И дори ако грешим и този Стен бъде унищожен, предизвиквайки рухването на Империята и връщане към епохата на варварството, пак ще е по-добре от абсолютния хаос, с който неминуемо ще завърши управлението на Императора. Предайте му и това.

Двеста и петдесет звездни системи изглеждаха като огромна придобивка, мислеше си Еку, след като се върна на своя кораб, за да си почине и да се подготви за официалния банкет на следващия ден. Но сравнени с гигантските размери на Империята, която обхващаше множество галактики, те изглеждаха като зрънце.

И все пак това бе някакво начало.

Той увисна над бюрото — или това, което можеше да се нарече манабийско бюро за безтегловност — и започна да преглежда документите, които куриерският кораб бе доставил, докато преговаряше с Танджъри.

Като дисциплинирано същество, Еку прегледа първо официалните фишове, но погледът му непрестанно се стрелкаше към малката купчина с лична кореспонденция — фишове от колеги, приятели и от една бивша партньорка. И още нещо. Нещо, което проблясваше.

Повече не можеше да издържа. Той протегна едно дълго пипалце и улови пакета. Малкият фиш излъчваше пъстра палитра от багри, ярки цветове, преливащи се на вълни.

Трябваше да се досети. Някакъв рекламен трик. Въпросът беше как подателят бе открил личния корабен код на Еку? Той се вгледа внимателно.

Обратният код бе изписан на ръка. Мар и Сен? Еку помисли малко и си спомни. Бившите доставчици на имперското домакинство. Еку имаше хубави спомени от тях. И той, като всички останали, имали възможност да се запознаят с обвързаните за цял живот еднополови любовници, бе останал очарован от милкените. За пръв път се запозна с тях на един официален банкет и бе впечатлен от това, че те не само си бяха направили труда да открият и синтезират образци от местната манабийска кухня, но бяха издирили и някои от любимите „ястия“ на Еку. Освен това го поканиха на няколко забави в тяхната прословута „кула от светлина“ — домът им в изолиран сектор на Първичен свят.

Но защо ли се опитваха да се свържат с него? Доколкото знаеше, те се бяха оттеглили в заслужена пенсия.

Той докосна една от сензитивните зони.

Пред него увиснаха две малки холограми. Мар и Сен. Антените им потрепваха.

— Приемете най-доброжелателните ни поздрави, сър Еку — пропяха, сетне изчезнаха. Какво ли следваше — някаква реклама?

Въздухът се изпълни с аромат, ухания от вкусни ястия. Пред него се появи холограмно изображение на димящо плато. То изчезна. Нова холограма, този път на официална банкетна маса.

Ах! Вероятно отново се бяха захванали с доставки и без съмнение, ако сър Еку се намираше близо до Първичен свят, щеше да се възползва от услугите им.

Колко странно, помисли си той. Двамата едва ли се нуждаеха от кредити. Но може би скуката и изолираният живот ги бяха подтикнали да се завърнат в света на бизнеса.

Масата изчезна и отново се появиха Мар и Сен. Те потвърдиха, че са на разположение за изпълняване на поръчки. И предлагаха…

Отекна звън. Еку погледна валхрона и си даде сметка, че закъснява.

Погледът му се спря на времето за проиграване на фиша и той се изненада. Оставаха още трийсет И-минути от записа. Какво ли бяха побрали там Мар и Сен — може би пълния списък на предлаганите от тях ястия и дори как се приготвят?

Много странно. Той побутна фиша настрани. Сега нямаше време да преглежда цялото съобщение на Мар и Сен. Време беше да тръгва за срещата с Танджъри.

Но Еку се поколеба, все още втренчил поглед във фиша. Не. Всичко това наистина не намираше напълно разумно обяснение.

Много, много странно наистина.

Вече закъсняваше за банкета…

Може би по-късно.

Конвоят се носеше през хиперпространството — осемнайсет военнотранспортни кораба и само два малки ескортиращи изтребителя.

Но никой не подозираше нищо за двете акули, прикрити в засада едва на осемнайсет светлинни минути от тях.

— Като рибен пасаж са — подхвърли берхал Флуи, командващият офицер на бунтовническия разрушител „Айслинг“, обръщайки се към своя брат берхал Уолдман, на борда на разрушителя „Аойфи“. — Заслепени от слънцето и пърхащи безгрижно из плитчините — право към разпънатата мрежа. Или — поправи той сравнението си — към вдигнатото копие.

— Как ще процедираме, сър? — попита Уолдман. Той беше с един ранг по-долу от Флуи въпреки общия им ранг като берхали.

— Както бе уговорено — отвърна Флуи. — Удряме ги и разцепваме формацията.

— Една атака и отстъпление?

Флуи се поколеба.

— Най-вероятно, но все пак имай готовност за пълно изтребление.

— Сър, някак не ми се вярва да оставят конвоя с толкова немощен ескорт. Дали да не изчакаме, докато подминат, и да претърсим района, за да сме сигурни, че не ни дебнат изненади, и едва тогава да ги нападнем в тил?

— Заповедта ми остава непроменена, берхал — рече лаконично Флуи. — Ако надушат нещо, веднага ще се пръснат. Имаме възможност да осъществим първия голям удар на бунтовниците и да впишем завинаги имената си в историята.

Уолдман, като всеки хонджоец, се интересуваше далеч по-малко от слава, отколкото от благоразумно оцеляване и печалба, но не посмя да възразява повече.

— По твое нареждане — рече той и обърна гръб на монитора.

Екипажът на „Аойфи“ вече се бе събрал в общите помещения и очакваше команда.

Корабните секунди се нижеха една след друга… докато на екрана светна нулата.

И двата разрушителя преминаха на максимална тяга и се „гмурнаха“ към конвоя.

На борда на имперските кораби завиха аларми и ескортиращите изтребители се стрелнаха между нападателите и конвоя в безполезна проява на храброст и опит поне да ги забавят. Бяха унищожени мигновено.

А после вълците се озоваха сред овцете и „стадото“ се разпръсна, преследвано във всички посоки от изстреляните от бунтовниците ракети. При сближаването с жертвите си капитаните наредиха да се открие огън с оръдията за близък бой, дори само за няколко секунди.

„Аойфи“ и „Айслинг“ бързо прочистиха опашката на конвоя.

Четири транспортни кораба престанаха да съществуват, други три бяха с тежки поражения.

— Още един заход — нареди Флуи. — Този път ще избираме индивидуални цели и ще ги довършваме.

Уолдман отново понечи да възрази. Това противоречеше не само на здравия разум, но и на директната заповед на Стен. Когато ги прати на тази мисия, с инструкции да всяват колкото се може повече хаос, той им нареди изрично никога да не поемат излишни рискове.

— Разполагате с бързи кораби — бе им казал. — Но това не ви дава право да се пъхате в устата на лъва. Все още имаме само четири бойни единици — Бор не са приключили с формирането на флота си. Бийте се здраво, но се върнете!

Преди Уолдман да намери сили да каже нещо, на екрана се появи скритата досега част от ескорта.

Четири леки имперски крайцера и единайсет тежки разрушителя.

От говорителите на кораба долетя тревожен сигнал.

Нямаше нито време, нито нужда Флуи да дава заповеди. Двата бунтовнически разрушителя преминаха в авариен режим и подхванаха поредица от лъкатушещи маневри, задавани от компютрите им, насочвайки се към предварително уговорената зона за изтегляне.

Оръжейните офицери изстреляха няколко „Кали“ за да прикрият отстъплението.

А хонджойските моряци се молеха.

Един вражески разрушител се превърна в огнена топка, уцелен директно от летяща насреща „Кали“.

Ала молбите, изглежда, не помагаха — боговете, които властваха над този участък от хиперпространството, трябва да бяха особено кръвожадни.

Имперските кораби контраатакуваха.

Двата разрушителя изстреляха залп от противоракети „Фокс“, но имаше твърде много цели.

Пред погледа на Уолдман се редяха забързани кадри: на първи екран — имперска „Кали“ приближава „Айслинг“… Лицето на Флуи на екрана, с разширени очи… вой на дистанционни детектори…

А сетне екранът, следящ „Айслинг“, внезапно угасна с прекратяването на кодирания сигнал.

— Сър, удариха „Айслинг“ — докладва с безизразен глас комуникационният офицер. — Очакваме връзка… очакваме връзка…

Уолдман го игнорира.

— Навигационно! Промяна на орбитата. Искам пресечен курс с последната позиция на „Айслинг“!

— Сър!

— Очакваме… очакваме… — продължаваше да повтаря с монотонен глас свързочникът. — Няма сигнал от „Айслинг“, сър.

— Благодаря ти. Машинно, ще съм ви особено задължен, ако изстискате поне още малко мощност от двигателите.

— Приближаваща се ракета — докладваха от звеното за противодействие. — Попадение след седем секунди… противоракетите не успяха да засекат целта… четири секунди…

И в този момент „Аойфи“ профуча през почти абсолютния вакуум, където доскоро се намираше „Айслинг“. Почти абсолютен, но достатъчно богат на отломки, за да обърка насочващата система на калито, което изгуби връзка с оператора си и се взриви на известно разстояние от разрушителя.

Пропуск. Имперският офицер от звеното за проследяване на целите докладва безизразно, че „Аойфи“ все още е невредим. Все още под тяга. Беше изстреляна втора ракета.

Но твърде късно. „Аойфи“, взел поука, успя да надбяга не само преследващите го ракети, но и разрушителите. Имперските крайцери бяха „далече“ зад него.

Седем корабни минути бойно време.

Имперски загуби: унищожени два леки ескортиращи изтребителя. Неутрализиран напълно един тежък разрушител. Поразени четири транспортни кораба. Един лек крайцер с щети, изискващи незабавно прибиране на док. Един транспортен кораб изоставен, с евакуиран екипаж и войници. Втори транспортен кораб закачен на буксир. Другите два щяха да се нуждаят от няколко месеца на ремонт, преди да се върнат на служба.

Около хиляда и петстотин имперски моряци като загуби.

Седем хиляди имперски войници бяха превърнати в студени трупове.

Срещу:

Унищожен един бунтовнически разрушител.

Загинали — двеста деветдесет и трима хонджойски бунтовници.

Смазваща победа за Империята.

Стен си тръгна с мрачно настроение от мемориалната служба за загубата на „Айслинг“. Всъщност донякъде се радваше, че берхал Флуи бе неузнаваем труп, летящ някъде на безконечна орбита. Защото, ако бе оцелял, щеше да нареди да го застрелят.

Изкушаваше се да постъпи по същия начин и с Уолдман и щеше да го стори, ако не се опасяваше да не изгуби подкрепата на хонджойските светове.

Вместо това обяви мъртвите хонджойци за герои и мъченици на революцията, прокламира построяването на нов боен кораб, носещ името „Флуи“, и обеща възнаграждения за оцелелите моряци и семействата на загиналите.

Но на четири очи заяви пред офицерите от „Аойфи“, „Виктори“ и „Бенингтън“, както и пред обучаващите се бори, че ако още някой мечтае да се представи за генерал Карибаяши, по-добре да го обяви още сега, за да си спести труда сам да си разпори корема при следващия подобен провал. Защото Стен с радост би извършил същото вместо него.

Речта му бе изцяло насочена към Бор. Макар че както всички раси и те притежаваха силно развито чувство за самосъхранение, при тях то нерядко се конкурираше с изблици на берсеркерски гняв, а Стен не желаеше повече мемориални служби.

След което приключи с този въпрос.

Беше време да преразгледат стратегията си. Дали можеше да се направи още нещо, освен плановете, които вече се изпълняваха? Стен не смяташе. Скоро наемници от кал’гатейската система трябваше да проникват тайно във Вълчите светове и Стен се бе подготвил за гневни протести, когато започне да снема ветерани от борските ескортиращи кораби и собствените си разрушители за обучение на командни кадри.

Все още се нуждаеше от някой, който да проучи и анализира файловете на Махони. В началото си помисли да го предложи на Алекс, но шотландецът бе твърде важен и полезен като глава на разузнавателния отдел.

Най-лошото, когато подхващаш революция, помисли си той, е да не разполагаш с достатъчно квалифициран персонал.

Така че малкото неща, за които се бе сетил, вече бяха част от задействани и изпълняващи се планове. Пред погледа му изникна странна картина: огромна топка от угаснала материя от сърцето на пулсар. Увиснала от желязно въже. А Стен беше джудже, опитващо се да отбие удара на топката с перце в ръка.

Много добре, рече си той. Ще има ли и други подобни картини, които да го ободрят?

Имаше още една. Да е някъде далече, със Синд и достатъчни запаси от стрег. Да заминат за месец и повече.

Виж, тази последната наистина го ободри и той отиде да потърси другарите си.

Когато ги откри, установи, че си събират багажа.

Синд побърза да обясни. Вярно, че тя трябваше да говори от името на борите, но в действителност те бяха огромна бойна машина, която в голяма степен се командваше сама. А що се отнася до функцията й на телохранител, тя се припокриваше от гурките.

Освен това внезапно бе съзряла нови хоризонти и същевременно бе започнала да усеща ограниченията от това да се занимаваш с изтребване на други същества, пък дори и ако си водач на такива, които се занимават с това.

Синд продължи с обясненията — заинтересувала се от Антиматерия Две и смятала, че това е подходяща насока за нови изследвания. Тайният съвет бе положил доста усилия в издирването на това вещество, но не бе открил нищо. Тя смяташе да започне отначало, без да пътува до Първичен свят, за да не оставя следи.

— Кат’ чух в началото за туй — прекъсна коментара й Алекс, — зачудих се защо й е да се захваща, след като Тайния съвет не успя да се справи. Разбира се, Синд ми напомни, че няма по-добър начин да успееш в нещо, освен като се уповаваш на опита на предците си.

Синд взе думата.

Първоначалното разследване не бе довело до обнадеждаващи резултати, но тя се питаше дали само не са си губили времето. Беше се натъкнала на доклад за последните месеци от управлението на Тайния съвет, време, когато те бяха назначили специален енергиен цар — с титлата АМ2 секретар. Някой си сър Лагут, който изчезнал внезапно след поредната сбирка на съвета — среща, на която според слуховете се обсъждала кризата с недостига на АМ2.

— Е, нищо чудно да е станал, да е казал каквото мисли и да са го изгонили — подметна Стен.

— Може и така да е — съгласи се Синд. — Но преди това е бил отведен в крилото на Кайс.

Кайс. Извънземният специалист по изкуствен интелект, който също бе изчезнал малко след като Съветът бе повишил Пойндекс от неговия пост като шеф на „Меркюри“ до член на самия Таен съвет. За изчезването на втория също нямаше никакви обяснения.

Стен бе направил проучване в рамките на общата работа по разследването дейността на Съвета. Беше открил, че расата на Кайс е симбиотична и че действителният разум се осигурява от един паразит. С течение на времето паразитът консумираше своя гостоприемник, превръщайки го в немощен инвалид. Кайс, който бе в доста напреднала възраст, вероятно една сутрин е бил намерен да се взира бездушно в слънчевата светлина на прозореца, мърморейки „колко е ярко“, след което тихомълком е бил откаран на родния свят.

— Култът към Вечния император — заговори Синд — вярва, че Императорът е бил отведен, за да общува директно със Свещените сфери, каквото и да представляват те. Но да се съсредоточим върху това, с което разполагаме. Кайс, компютърен гений и неговият помощник, също специалист в тази област. И двамата се интересуват от АМ2. А, и още нещо. С изчезването на Кайс изчезва и цялата събрана от Съвета информация за АМ2.

— Хм — рече Стен, усещайки как в главата му се надигат тревожни сигнали. — Според мен докладът е бил обработван. Най-вероятно след завръщането си Императорът е наредил да се изтрие цялата налична информация и на нейно място е пуснал дезинформиращи сведения.

— Не е изключено — съгласи се тя. — Въпреки това смятам да отлетя за родния свят на Лагут само за да задам няколко глупави въпроса. Освен ако нямаш по-добра идея?

Стен имаше — но тя едва ли би помогнала за разрешаването на този проблем.

— И ти отиваш с нея? — Той погледна въпросително Алекс.

— Имам си други болежки, тъй че отговорът ми е едно голямо „неее“. Щот ми хрумна друга идея. Помниш ли, кат’ бяхме на Алтай и ти се изплаши, че не ти отвръщаше Императорът? След като Искра изтреби студентите?

Стен си спомняше. Много добре. Тогава се опитваше да се свърже отново и отново по специалната връзка с имперския дворец на Първичен свят. Отговаряха му, че Императорът е неразположен.

— Винаги съм си мислел — рече Стен, — че просто ме е избягвал. По някаква причина не се опитвах да открия какво всъщност е станало.

— Мда, ама може Императорът да не е искал да разговаря с теб, момко. Но знаеш ли, аз взех и проверих. На Първичен свят още имаме стари дружки, дето се пенсионираха по времето на „Богомолка“. И после се захванаха с частна охранителна дейност. Та открих край това нещо много интересно. Горе-долу по същото време, макар никой да не го е сверявал. Императорът е посещавал Земята. Без фанфари и прочее.

— Защо?

— Няма как да знам, ама са съмнявам да е ходил за риба. А, и още нещо за тоз същия период. По времето, когато Императорът е ходил, или не е ходил, за риба, някакви момци от един спецотдел са били пратени в имперското имение. Момците от звеното за обезвреждане на експлозиви.

Звеното за обезвреждане на експлозиви бе сапьорски отдел за противодействие. Защо ли Императорът ги е искал на Земята? Стен помисли малко, сетне кимна. Време беше да пратят някой на Земята, за да разбере какво е станало там.

Стен си припомни, че беше ръководил специален отряд за премахване на противници, чиято задача бе да атакува Тайния съвет на Земята по времето на една тяхна среща в дворец на брега на река Умква.

От десетте членове на групата Стен бе единственият оцелял. А те всички бяха дългогодишни служители на „Богомолка“, приятели и колеги.

Още едно място, подобно на Вулкан, със спомени за тежки загуби.

— Добре, ти отиваш — рече Стен. — Но ще търсиш ли нещо конкретно?

— Нямам идея. Първо ще се позавъртя да видя накъде ще ме насочи носът. Ще помоля сър Уайлд да ми отпусне кораб и пилот. Фали се, че има един много опитен, женка на име Хотско. Уайлд каза, че тя била доброволка. Което значи, че сигур в главата й нещо щрака. Та аз си поговорих с нея. Хубавка, ако си падаш по стройни сладурани с талийка, дет’ можеш я обхвана с една ръка. Винаги съм се опасявал да не стана твърде романтичен и да си хвана някоя такава. Само че как да повярваш, че женка кат’ тая Хотско, с нейната дълга коса и святкащи очички, ще се заинтригува от такъв кат’ мен?

Алекс беше назначил Марл, един от обучаваните лично от него агенти и борския полицейски специалист по разузнаване констабъл Паин като действащи офицери в неговия личен проект, програмата за залавяне на чужди агенти, която се осъществяваше с помощта на съгласилия се на двойна игра Хохни. Имперският агент бе видял светлината точно както Алекс бе предсказал пред Марл, след само няколко етапа в подземията на един от най-страховитите борски затвори.

— И тъй, надявам се всичко да мине по плана. Тръгвам. Ще ми пожелаеш ли успех, ще има ли целувка на раздяла?

Но вместо това Стен му наля прощално питие. Синд също се присъедини към тях.

Стен сподели с двамата опасенията си, че откакто е заел поста главнокомандващ, не смее да прекалява със стрега. Синд го потупа успокоително по бузата.

— Нали знаеш старата песен? — попита тя. — На бара замислен стоя, по всичко, що мърда, готов да гърмя.

Само ще си стоя на бара, помисли си Стен.

Как ли пък не.

От своя страна Айда също нарушаваше Правилото за водачество номер три, подпараграф Д: гледай да пръхтиш достатъчно дълго, докато куршумът попадне в целта. Стен бе решил да държи ромите в резерва колкото се може по-дълго и да ги използва за тайни разузнавателни операции и транспорт при нападенията с малки сили. Рано или късно те щяха да бъдат разкрити, но Стен се надяваше да получи от тях максималното, преди да станат известни като имперски врагове.

Това, разбира се, означаваше, че Айда дори не трябва да си помисля да участва в операции.

Но Айда бе измислила Великия план и Стен го бе одобрил с цялата си душа. Не му досади с подробности като това кой от агентите ще заложи тази „бомба“.

Всъщност Айда бе намислила тя самата да заложи адската машина. Романтиците биха сметнали идеята й за проява на стаен героизъм, за желание да увлече с примера си останалите, може би дори на тъга по отминалите славни дни на „Богомолка“.

Но в действителност Айда бе прозряла огромните възможности за благородна печалба от страна на главния изпълнител. Ето защо възпълната жена, придружавана от нейния боязлив съпруг, пристигна лично на търговския свят Джиро. И тъй като двамата се появиха придружавани от няколко милиона в твърда валута, И-прехвърлени един ден преди пристигането им, никой не се интересуваше от личните им мотиви.

Цивилизацията, човешка или друга, е склонна да прощава подобни дреболии. Като например, че големи финансови средства неизменно са обвързани с действителния просперитет на правителства или корпорации. Борсата, Уолстрийт, Ал-Манамах, системата Дркс’л, всичките оперират на подобни принципи от векове насам.

Айда отдавна се придържаше към две основни правила в своята бизнес дейност: избягвай очевидно разумните действия и стоката не е компанията. Тъкмо благодарение на този подход към различните пазарни системи тя бе натрупала няколко есквилиона кредита.

Джиро, както тя добре знаеше, бе един от големите финансови центрове, където се намираха компютри, отговарящи за цялата система. В действителност обаче истинската причина да пристигнат на Джиро — вместо да използват една от нейните собствени брокерски къщи — бе, че Айда обичаше да е в самия център на събитията. Което също едва ли интересуваше когото и да било.

Двамата с Уайлд се появиха тържествено една сутрин, тъкмо когато търговска фирма „Чинмил, Боски, Траут & Гросфренд“ отваряше врати. Айда бе подбрала фирмата внимателно, не заради мащабните й размери и разхвърляните надалече филиали, а защото „ЧБТ&Г“ бяха известни с техните „либерални“ тълкувания на имперските закони за сигурност. Айда знаеше, че мошеникът с бяла якичка е един от най-лесните за баламосване. Той не само беше убеден, че е първият, използващ едни или други хитрини, но бе и сигурен, че всички останали са кръгли глупаци.

Айда и Уайлд обявиха намерението си да увеличат финансовото си присъствие и авоарите си извън пределите на своята родна система и споменаха мимоходом една огромна сума, с която са готови да играят на борсата и която накара младши рецепциониста да повика незабавно един от старшите партньори, а именно сър Броски.

Айда се престори, че се вслушва в съветите му, осигури си връзка с централния терминал и незабавно се зае до купува и продава.

Тя нареждаше с равномерен и вреслив глас:

— Сър Броски, ако направя, както ме съветвате, и реша да играя с „ТронсМиг“, да запазя каквото имам от „Сибиний“, да обърна внимание на „Трулоуни“… Джонатан, престани да се мотаеш, знаем с какво сме се захванали… ах, ето, „Соуард“ бележат покачване с пет процента… Погледнете тази квота… бих могла да им покажа на тях… добър съвет, сър Броски, та както ви казах, все още обмислям как да постъпя с „Трулоуни“… макар че перспективата там не е ясна…

Само за половин И-ден тя бе успяла напълно да заблуди Броски.

Айда се подхилкваше вътрешно, но продължаваше да залага там, където я съветваха от фирмата. В началото Броски не изглеждаше особено заинтригуван от поведението й, но след два дни не можеше да не забележи, че Айда е удвоила инвестициите си.

И тогава се заслуша в брътвежите й. Направо ги попиваше. Започна да харчи свои пари, дори от парите на фирмата, копирайки инвестициите на Айда. Разбира се, това, което Айда правеше с капитала си, бе съвсем различно от представите на Броски, но щеше да отнеме поне един цикъл, за да се уталожи объркването му и Броски да осъзнае колко много мегакредита е изгубил.

Освен това той пропусна да забележи, че докато бъбренето на Айда продължаваше. Уайлд незабелязано бе въвел своя програма в главния компютър на фирмата. Първи етап. Трябваше да измине една седмица, за да може програмата да се реализира напълно.

Същата нощ бе даден ход на Втори етап от плана. Късно след полунощ Айда и Уайлд се измъкнаха незабелязано от апартамента си в хотела и се качиха на една анонимна гравикола, която Уайлд бе успял да отмъкне.

На следващия ден Айда получи очакваното страшно съобщение от дома. Евтин номер, заради който навремето в шпионската академия щяха да я изгонят от заниманията по тактика на измъкването. Но хората на бизнеса, въпреки хвалбите им, че са изучавали история, военно и шпионско дело, в действителност се бяха старали единствено да зазубрят някои по-важни уроци, колкото да убедят в способностите си своите другари и конкуренцията.

Айда обеща на Броски, че скоро ще се върнат.

След което двамата отпътуваха на борда на огромен, луксозен лайнер, който напуснаха още на следващата спирка, за да се прехвърлят на оставения предвидливо там кораб на Уайлд. Скоро следите им се изгубиха напълно. Дори корабът, на който летяха, не съществуваше в нито един от регистрите.

Но точно преди да слязат от борда на лайнера, бе даден старт на Трети етап от операцията — напълно автоматизирана програма, предварително въведена през един от филиалите на „ЧБТ&Г“ почти на половин галактика от тях, се активира.

Всички инвестиции на Айда бяха превърнати на момента в твърда валута, а кредитите прехвърлени по И-линии. По-късно разследващите успяха да проследят парите през три „перални“, преди да ги изгубят напълно.

Айда и Уайлд, вече достатъчно богати, за да наемат Крез за прислужник, увеличиха още повече личните си финанси. Бяха спечелили толкова много, че Айда изпитваше угризения и си позволи да открие специална сметка, където да задели известни средства за Стен и Килгър, колкото да покрива разходите им, ако решат да си почиват някъде.

— Колко е приятно да можеш да се справиш с работата и същевременно да вършиш добрини — отбеляза тя.

Втори етап се задейства на следващия търговски „ден“, при отварянето на пазарите.

Буквално.

Двайсет и шест малки, но изключително мръсни ядрени заряда взривиха автоматизирания компютърен център на Джиро — който играеше ролята и на главния имперски център за безопасност в района. Зарядите бяха проектирани и изработени от Килгър, този безумен бомбаджия, преди да поеме на своята собствена мисия.

Общи загуби: един пазач, който по погрешка се бе озовал в помещението, вместо да следва обичайната обиколка по коридора и няколко заблудени чистачи.

Наносекунди по-късно се разрази истинско бедствие. Паника, вой на сирени. Кой… защо… какво е станало… как е могъл… анархия… зверство… срещу всички общоприети правила и прочее…

Пазарът отбеляза срив с няколкостотин пункта и после почти мигновено се възстанови.

Ужасът не беше чак толкова ужасен. Съществуваха, разбира се, резервни компютри. А чудовището, опитало се да посегне на този страж на цивилизацията, нямаше как да знае това.

Включиха главния резервен компютър.

Програмата на Уайлд се задейства.

Първи го забеляза един младши борсов посредник, докато активираше своята работна станция. Екранът, вместо да покаже пазарната схема, блесна с образа на Вечния император. Намръщен. С парадна униформа. Посочил с пръст чиновника. Синтетичен глас избумтя: „ТВОЯТА ИМПЕРИЯ СЕ НУЖДАЕ ОТ ТЕБ“. Образът продължаваше да стои на екрана въпреки всички усилия и посредникът започна да ругае тихомълком политиците, но сетне млъкна и се озърна гузно. Малко след това опита да рестартира компютъра.

Рестартирането задейства вируса на Айда и изведнъж Империята искаше всички и всички започнаха да ругаят, сетне се озърнаха, рестартираха компютрите си…

… и вирусът продължи да се разпространява. Разпространяваше се и растеше, разпространяваше се и набираше сила…

… после резервната компютърна система гръмна и в същия миг прати вируса към друга резервна система.

Цялата обезопасителна търговска система на Империята отиде по дяволите.

Измина един почти пълен цикъл, преди търговията да се върне към нормалното си състояние. Първите панически реакции на добрия капиталист са да посегне към златото. Да превърне всички ликвидни средства в нещо сигурно.

Бяха разпратени нареждания — но не можеха да бъдат изпълнени. Няколко обменни компании преустановиха продажбите. Банки обявиха, че са във ваканция. Някои много богати корпорации бяха принудени да банкрутират, тъй като акционерите изтеглиха дяловете си. Други пък използваха това не само за да удължат живота си, но и да заемат опразнените позиции. Наложи се борсовите посредници да си водят писмени бележки. И да общуват вербално.

Стен бе много доволен. Особено след като грандиозният план на Айда доведе до желаните резултати — всички инвеститори прекратяваха дейността на ликвидните обмени и купуваха на сигурно, а най-сигурното естествено бе имперският АМ2 кредит, който не само повиши главоломно цената си, но и стана дефицитен. И за известно време, независимо какви количества кредити изсипваха на борсата имперските банкери, сривът изглеждаше неспасяем. Но постепенно мощното финансиране започна да оказва ефект и махалото спря своя ход. Ала джуджето бе замахнало с перцето — и топката се беше преместила. Още едно начало на друг фронт от всеобщата война на Стен.

Стен си приготвяше в усамотение самотна вечеря, опитвайки се да се успокои с мисълта, че най-доброто отмъщение е да живееш разумно. Още един съвет, който, изглежда, неусетно бе получил от Вечния император.

Вечерята всъщност представляваше най-обикновен земен сандвич. Пълнежът трябваше да е флейка от млад вол.

Но със същия успех можеше да се нарече „Най-добрият сандвич с флейка“.

По-рано този ден, преди обширната документация да погълне напълно съзнанието му, той бе нарязал на дълги ленти месото, сетне го бе поставил в марината — състояща се от зехтин и „Гинес“, невероятната тъмна бира, за която бе научил точно преди последната му среща очи в очи с Императора. Освен това естествено имаше чесън, сол и пипер.

Сега, разбира се, беше дошъл моментът за скарата. Стен взе размекнато от топлината масло, малко настърган на ситно, изсушен магданоз, мащерка и добави към всичко това чаена лъжичка риган. Намаза маслото върху прясно изпеченото хлебче, зави го в станиол и го остави да се топли.

После дойде ред на резенчетата лук. Много лук. Запържи ги с масло и чушка. Веднага щом започнаха да цвърчат апетитно, ги извади и остави, за да са готови да ги прибави към сандвича. Дойде време и за флейката, която вече ухаеше невероятно примамливо. Разопакова хлебчетата, постави върху тях месото, посипа отгоре лук и се зае с холестероцида.

За салата бе подготвил тънко нарязани градински домати, полети обилно със зехтин.

Зазвъня комуникаторът. Беше Фрестън.

Първо попита дали връзката е кодирана и защитена. Беше такава, разбира се. След това Фрестън съобщи, че току-що е приключил с интересен анализ на странния сигнал, изпратен към нищото от водещия кораб на конвоя с АМ2 при пристигането му в системата Дюсейбъл и малко след като беше разбрал, че е подложен на атака.

Стен реши да почака търпеливо, докато Фрестън приключи с доклада, преди да му припомни троснато, че вече не е комуникационен офицер, а командир със собствени кораби и че техническите проблеми са за други.

Сигналът не бил насочен наникъде. Отправил се към една мъртва система, някъде между забравеното и изгубеното. Фрестън успял да заеме от борите един от техните кораби за радиоелектронно наблюдение, поработил малко върху сензорите и датчиците, за да разшири спектъра им, и после го пратил в мъртвата система.

На една от планетите корабът открил малка предавателна станция. Фрестън не посмял да приземи кораба, тъй като се опасявал, че станцията може да е минирана.

После се зае да обяснява какво според него означава всичко това. Стен не се нуждаеше от обяснения. Фрестън бе успял да проследи сигнала само до първото предавателно звено. Предполагаше, че роботизираната система за управление на конвоя се управлява с няколко прости команди от типа „ПРОДЪЛЖАВАЙ“, „НЕ ПРОДЪЛЖАВАЙ“ или „ОТКЛОНИ СЕ ОТ КУРСА“. И в зависимост от тези сигнали щеше да се насочи към Дюсейбъл или да предпочете вторичната, предварително заложена цел, или пък…

Всъщност имаше още няколко интересни възможности.

— Този разузнавателен кораб още ли е в системата?

— Тъй вярно — кимна Фрестън. — Наредих да остане там с включени сензори и да не предприема активно прослушване на околния район без пряка заповед от мен.

— Имаше ли някаква радиоактивност при първата поява на борския кораб?

— Не са ми докладвали.

— А след това?

— Технически погледнато, не — отвърна Фрестън. — Но корабът наскоро съобщи за повишено енергийно излъчване от станцията на всички вълни. Сякаш се намира в състояние на пълна готовност.

Стен забрави напълно вечерята.

— Оборудването на борския кораб достатъчно добро ли е да засече емисии като тази, която ти улови край Дюсейбъл?

— Напълно.

— Какво е разстоянието?

— Можете да сте там след три И-дни.

Стен се ухили — Фрестън познаваше своя началник.

— Добре. „Аойфи“ готов ли е за старт?

— Напълно.

— Тръгвам веднага. Кажи на капитана…

— Уолдман, сър.

— Че сега е моментът да изчисти името си след онази бъркотия с конвоя. Искам да оборудват „Аойфи“ с прикрепващи скоби за такткораби. И да осигуриш кодирана връзка между такткораба и разрушителя. Веднага.

— Да, сър. Предполагам, че вие ще командвате такткораба?

Стен понечи да кимне, но се сепна. Достатъчно, вече беше командир, не можеше да е навсякъде и винаги на първа линия. Не трябваше да е такъв егоист.

— Не — отвърна той за изненада на Фрестън. — Искам някой от най-добрите пилоти — всъщност дори имам кандидат. Край на връзката.

Стен беше при вратата на каютата още преди екранът да е угаснал.

Гуркът отвън не успя да вдигне оръжието за почест, когато Стен мина покрай него. В едната си ръка той държеше шлема, в другата — кобура с пистолета, а на рамо бе метнал раница с еднодневен хранителен порцион и тоалетни принадлежности. Три неща, които винаги му бяха подръка.

Без да иска, Айда му бе дала пример.

Беше време да изстърже част от ръждата.

Трите дарби, които трябва да притежава един дипломат — както бе научил сър Еку още преди много време бяха никога да не приема нещата лично, винаги да изглежда доволен, когато му поднасят жилаво пилешко на прием, и най-важното — да умее да понася скуката.

Не само скуката от продължителните, монотонни конференции, на които новоизгряващи политици се опитваха да печелят привърженици, сякаш се намираха на финален дебат с единствения си опонент, но и на безкрайните часове пътуване.

Еку често се бе питал как ли са издържали в ранните дни екипажите на бавните химически ракети да не полудеят по време на своите пътешествия. Архивните записи за убийства, бунтове и други размирици на борда му подсказваха, че не са се справяли кой знае колко добре.

Сега, по време на продължителния полет обратно към Кал’гатейските светове, на борда на кораб, принуден да пази пълно комуникационно мълчание, Еку имаше чувството, че той самият започва да полудява или е готов да се разбунтува, макар че се опитваше да не забравя, че скуката не е сред чувствата, познати на манабийците, и че това е по-скоро механична реакция след десетилетията, прекарани в обкръжението на хора.

И въпреки това имаше чувството, че в главата му надделяват нездрави вибрации.

Изгледа няколко пъти всички филми, които успя да намери на борда на малката яхта, прочете книгите от библиотечката, както и докладите и записките, а все още бяха само на четири корабни дни от Сейличи.

Накрая тъкмо скуката го отведе при посланието на Мар и Сен.

И по-рано му бе хрумвало да го погледне, но не го стори. Опасяваше се, че споменът за прекрасните им умения ще влезе в тежко противоречие с това, което се сервираше на яхтата и ще задълбочи депресията му.

Отново докосна с пръст сензитивната зона и пред него се появиха Мар и Сен, поздравявайки го по име. И отново ноздрите му се изпълниха с благоухания.

Отново двете същества обявиха, че организират кетърингова служба, и се заеха да му представят менюто си.

В главата на Еку светна сигнална лампа. Имаше проблем. Гласовете на Мар и Сен звучаха монотонно, безжизнено, сякаш се бяха върнали към бизнеса си, подтиквани от икономическа криза. Но това не беше възможно. Освен ако…

И двете холограми замряха. Мар и Сен гледаха един към друг.

— Мисля, че това е достатъчно дълго, за да може всеки, решил да слуша менюто, да се откаже — съобщи Мар.

— Надявам се — отвърна Сен. — Сър Еку, имаме нужда от вашата помощ. Предполагам, че вие сте нашият зрител сега и всички останали…

Той млъкна и потрепери.

— … че всички останали — продължи, след като се съвзе — вече са се отказали. Ние сме в опасност. Трябва ни контакт със Стен. Нямаме представа дали ви е известно къде се намира той и единствената причина, поради която ви пратихме това съобщение, е, че двамата някога работихте в Трибунала — в онези ужасни дни на петте същества, чиито имена не бих искал да произнасям. Това е единствената ни надежда. Имаме нужда от помощта на Стен. Някой друг също. Не мога да съобщя името на това същество. Но кажете на Стен, че е някой, когото ще си спомни. Кажете му за онова парти и това, което се случи по-късно. В градината. Черната топка на фона на луната, която се появява три пъти в годината. Ако Стен си спомни, кажете му, че това същество е в опасност, че го преследва Императорът. Ние…

Мар го прекъсна:

— Дочухме къде се намира това същество. И ако Императорът научи, че знаем, ще започне да преследва и нас. Не знаем точното местонахождение на съществото. Усещаме, че някъде вън се разпъват мрежи от същества, които ни мислят злото. Рано или късно, ако тези рибари продължават да мятат мрежите си, и ние ще попаднем в тях.

Двете същества се притиснаха едно към друго, малка клетка на обич и спокойствие в една враждебна вселена.

— Не бива да казваме повече — заговори след време Сен. — Предайте на Стен за нашия проблем. Помолете го да ни помогне. Той знае къде сме. Не е необходимо да му подсказваме. И… кажете му, че не бива да рискува. Заявяваме го твърдо, като негови искрени приятели. Ако ще попречи на кръстоносния му поход, нека не се опитва да ни помага. Стен не бива да губи тази битка.

Дракх-хот пилотът Ханелоре ла Сиотат се питаше — както всеки друг би се питал на нейно място в една професия, чиито две важни условия бяха неспособността да се говори, без да се мърдат ръцете, и загрижеността за непосредственото бъдеще — защо ли се бе присъединила към бунтовниците.

Никой освен най-близките й другари не знаеше, че е била пилот на Стен, когато той постави засада на адмирал Мейсън и „Калигула“. Дори и да я бяха изправили пред съда за тази й постъпка, беше готова да заяви, че го е направила по принуда и от страх за живота си, ако не изпълни заповедите му.

В края на краищата се спря на три причини: първо, че за нея Империята се представляваше от твърдоглави старши офицери, които никога не можеха да разберат колко е важно за уменията й да прелети с пълна мощност под всеки от мостовете на столицата на нейната родна планета, и бяха готови при всяка нейна грешка да я свалят от пилотското кресло и да я закотвят за някое бюро. Второ, защото Стен също бе пилот и говореше нейния език. Трето, с бунтовниците щеше да натрупа далеч повече летателни и бойни часове, отколкото ако се придържа към монолитните имперски сили.

Тя се постара да не обръща внимание на четвъртата причина, която бе: Защо не, по дяволите? Подобно разсъждение неминуемо щеше да наведе на мисълта, че пилотите са хора без капчица здрав разум и най-вече тези на такткораби.

Ханелоре слушаше инструктажа на Стен на борда на „Аойфи“ с умерена доза скептицизъм, който Стен не пропусна да забележи.

— Имате ли въпроси, лейтенант? Простете, капитан. Между другото, поздравления за повишението.

Ла Сиотат сви рамене. Повече звездички на пагоните означаваха само повече кредити за среднощните обиколки по клубовете, тъй като сержантите пилоти и адмиралите пилоти все още управляваха едни и същи кораби.

— Последния път, когато ви хрумна онзи грандиозен план — поде тя, — беше нещо от типа на: „Ей, Ханелоре, хайде двамата с теб да устроим засада на онази бойна каруца“. Доста глупаво на пръв поглед, но се справихме отлично и се измъкнахме невредими. Сега искате да го повторим, само че в още по-голям мащаб. Доколкото разбирам, моят такткораб, подкрепен от една нещастна неимперска консервна кутия…

Стен я прекъсна:

— „Аойфи“ ще е там само за да ни дърпа опашките от цепнатината. Няма да вземе участие в екшъна.

— Още по-прекрасно. Та значи един дребосък, без никаква подкрепа от страна на неимперски разрушител, трябва да нападне цял конвой — при това конвой, превозващ най-ценния имперски ресурс — и вие вярвате, че ще успеем с тази мисия? За Бога, не мисля, че дори ще сполучим да избягаме куцукайки, камо ли да постигнем това, дето сте го намислил. Кой ще се погрижи за ескортиращите кораби?

— Няма да има такива.

— Брей! Между другото… как да ви казвам сега? Имам предвид какъв е постбунтовническият ви ранг? Водач? Герой? Предполагам, че няма да се задоволите с едно простичко „адмирале“?

— Опитай със Стен. Без ранг. И без „сър“.

— Добре. Както и да е. Та смятате, че Империята ще остави ценностите си да пътуват без охрана?

— Така смятам.

— Стен, мога ли да попитам как работи часовниковата ви кутия?

— Можеш да подлагаш на съмнение интелекта ми колкото си щеш, но няма да получиш отговор.

Ла Сиотат го гледа втренчено известно време.

— Не жадувам да скачам върху победеното ви тяло — рече накрая. — Нито горя от нетърпение да пусна малко адреналин по жилите си. Но след като ще участвам в гази операция, мисля, че имах право да питам. Родила съм се с близначка и мама казала да хвърлим в реката по глупавата. Добре, капитане. Ще отида да инструктирам екипажа си. Бас държа, че ще им хареса. Безстрашните доброволци в долината на злото и прочее. Някой ден ще трябва да ги попитам как се чувстват, преди да ги пусна в поредния кладенец с лайна.

Малко преди да навлязат в мъртвата система. Стен, Ла Сиотат и екипажът й се прехвърлиха на такткораба „Стернс“. Установиха кодирана връзка между „Аойфи“, „Стернс“ и борския кораб за наблюдение на име „Хеорот“, който продължаваше да следи от невидима орбита, достатъчно далече от планетата с предавателната станция.

И после зачакаха.

По стар навик преди всяка битка Ла Сиотат се затвори в микроскопичното помещение, наричано капитанска каюта, а всъщност не по-голямо от гардероб с разгъващо се бюро. Все пак беше някакво усамотение на един кораб, на борда на който вместо врати имаше завеси. Успя не без известни усилия да се съблече, след което се изкъпа с водата, която бе взела от „Аойфи“, ароматизирана с масла от родния й свят. Изрисува лицето си с бойните цветове на своя род, прочисти ума си от злото, сладострастието и желанията.

Беше готова за битка.

Зачуди се какво ли прави сега Стен — който заемаше другата миниатюрна кабина на такткораба. Какви ли обичаи използваха на неговия свят? Ако въобще имаше такива.

За миг изпита желание да прекоси тесния коридор и да почука любезно на вратата му…

Тя се сепна. Отново се върна към упражненията, прочиствайки и това желание от ума си. Облече чист комбинезон и се опита да поспи.

В съседното помещение Стен вече спеше дълбоко. По някое време се събуди. Яде. Не мислеше за нищо друго, освен за вкусовете в устата си, за бръмченето на двигателите, за шегите и смеха на тринайсетте души на борда на „Стернс“, които се бяха събрали в каюткомпанията, опитвайки се да надвият опасенията от предстоящия кървав сблъсък.

Отново заспа. Може би дори сънува.

И да беше така, умът му бе затворен за всякакво външно наблюдение до момента, когато го пробуди воят на сирените.

Стен погледна към пулта. Бяха изминали по-малко от четири корабни дни от пристигането им в системата.

Хеорот: До всички бойни станции! Засякох приближаващ се…

Аойфи: Всички на бойни позиции!

Стернс: Видяхме ги.

Стен, от борда на „Стернс“: До всички кораби. Поддържай радиомълчание!

Трите кораба наблюдаваха как огромният конвой се изнизва от хиперпространството точно пред тях.

АМ2. Два пъти по-голям от конвоя, който бунтовниците бяха нападнали от засада край Дюсейбъл.

Един комуникационен офицер от „Хеорот“ засече кратък радиообмен между конвоя и предавателната станция. Той сдържа първоначалния импулс да се опита да го разкодира. Вместо това докладва за предаването.

— До всички станции — обяви със спокоен глас Стен. — Включете записващите и проследяващи устройства. Останете в готовност… Сега! Капитане! Пълна тяга!

Ла Сиотат изпълни незабавно. „Стернс“ се стрелна право към гигантския конвой.

Комуникационният офицер на „Хеорот“ „видя“ паниката на конвоя. Не се случи нищо реално, освен че конвоят започна да излъчва на много честоти.

— Мис Ла Сиотат — продължаваше Стен, — искам да изстреляте „Кали“… на самостоятелно управление… район на целта… конвоят на екрана… по моя команда…

— Мис Касталионе — обърна се на свой ред Ханелоре към своя оръдеен офицер.

— Прието…

— Целта е въведена, сър.

— Изстрел — нареди Стен.

— Огън!

Огромната ракета-корабоубиец излетя от огневия силоз на „Стернс“.

Екраните на „Хеорот“ засияха.

— Конвоят отново се свързва със станцията — докладва борският комуникационен офицер. — Станцията отговаря… посоката на сигнала неизвестна, мощността значителна… сигналът преминава в електромагнитния субохват… според компютрите това е Омикрон субдве и ксета три… досега не е известно използването на този спектър… В името на брадясалата ми майка!

Доста странният възглас от страна на комуникационния офицер бе в резултат от факта, че целият конвой внезапно бе извършил сепуку — чудовищен, взрив, наподобяващ избухването на свръхнова! Експлозията далече надхвърляше по мащаби дори попадението на „Кали“ в конвоя с АМ2 край Дюсейбъл.

Секунда по-късно друг монитор пред него го осведоми, че предавателната станция на мъртвата планета също се е саморазрушила.

На борда на „Стернс“ всички монитори се претовариха и гръмнаха.

По някое време блесна един от резервните монитори. Показваше третичен сигнал от ракетата „Кали“. Всъщност на екрана нямаше почти нищо. Касталионе пусна проверка на всички налични честоти.

Нищо освен парсеци и парсеци, и парсеци.

Ла Сиотат се опитваше да запази спокойствие, сякаш всеки ден присъстваше на сцени, в които конвои от по хиляда кораба се взривяваха пред очите й.

— Е, добре — рече тя. — Вече няма да подлагам на съмнение интелигентността ви, но нещо с битката не се получи.

Стен не отговори незабавно. Вместо това вдигна микрофона за обща връзка.

— „Хеорот“ „Стернс“. Капанът щракна ли? Вектор?

— „Хеорот“. Потвърждение.

— Засичате ли ориентиращ сигнал?

— Не. Продължаваме с анализа.

Едва сега Стен се усмихна.

— Направо чудесно — рече той.

— И какво постигнахме?

— Постигнахме — заговори бавно Стен — поредния удар върху репутацията на Императора. Лишихме го от огромни количества АМ2, които се надяваше да предаде на своите верни слуги. Наистина огромни.

Усмивката му продължаваше да се разширява. Ла Сиотат го погледна скептично — не беше сигурна, че чува цялата история.

Така беше, макар че тактиката да изскочиш от храстите и да викнеш „бау“, след което Големият страшен вълк изведнъж пада и умира, не се оказа никак лоша — въпросът бе, че едва ли щяха да могат да го повторят, дори да засекат нови конвои с АМ2.

Стен си бе дал сметка, че едно от основните оръжия на Императора — фактът, че само той можеше да ръководи доставките на АМ2 — се бе оказало нож с две остриета. Също както стопяването на запасите от АМ2 след изчезването на Императора бе в състояние да заглуши всеки опит за преврат, така и тактиката с внезапно изскачане от шубраците, приложена от Стен, можеше да породи хаос и икономически срив в Империята.

Вероятно. Поне докато Вечният император не предприеме контрамерки.

Но по-важното бе, че „Хеорот“ бе записал сигнала, излъчен към мистериозното нищо, този път от предавателната станция.

Ако успеят да разкрият тази цел… Стен щеше да е на крачка по-близо до откриването на АМ2.

И на още една крачка до унищожаването на Вечния император.

14.

41413… 31146… 00983… 01507…

Далеч отвъд обхвата и на най-чувствителния сензор, отвъд патрулните маршрути на борите, един имперски разрушител, преустроен на летателен съд за специални операции, стовари насред космоса такткораб и изчезна.

Тактическият кораб, напълно обезоръжен, с демонтирани оръдейни системи, заменени от мощни електронни устройства, се плъзна неуловимо към Ви, борския роден свят и столица на съзвездието Лупус. На борда имаше едва петчленен екипаж, плюс една агентка от Вътрешна сигурност, току-що приключила първоначалното си обучение.

09856… 37731… 20691…

Корабът излезе на далечна орбита около набелязаната планета, прикрит зад една от луните й, в очакване да настъпи определеното предварително време.

Сетне, задействайки само частично добре заглушените си двигатели, той навлезе в траектория за приземяване. Доста необикновена траектория. От повърхността щеше да изглежда, сякаш такткорабът се носи „право надолу“, към незаселен участък встрани от столицата. Скоростта бе достатъчно ниска, за да не позволи топлинно увреждане на обшивката и последващо инфрачервено засичане от борски скенери.

Такткорабът все още изчакваше подходящия момент, който настъпи, когато един от големите борски междуконтинентални суборбитални транспортни лайнери се вдигна от повърхността и се насочи към близкия космос.

Такткорабът доближи повърхността, използвайки прикритието на смущенията, създавани от лайнера в електронния, инфрачервен и физичен спектър.

На борда до шпионина се бе изправил диспечер. Помещението бе озарено от бледа, червеникава светлина.

Шпионинът носеше тежка екипировка с маклийнов генератор на гърдите и раница, съдържаща оръжие и пътнически куфар, способен да издържи на всякаква външна проверка. В куфара имаше дрехи, обичайните шпионски играчки плюс голямо количество имперски кредити и борска валута.

Към крака на агентката бе привързана раница с най-незаменимото и опасно оръжие на всеки шпионин — предавател и приемател. Интеркомът избръмча.

— Приближаваме район Делта Зулу — съобщи тактпилотът.

— Да, сър — потвърди диспечерът.

— Намаляваме до скорост за скок. Навлизаме в района.

Диспечерът почувства как корабът внезапно снижава скоростта си.

— Прието, сър. Отварям люка.

Диспечерът натисна едно копче и кръглият люк се отмести. Навън бе озарена от луна нощ и далече долу блестеше сняг. Встрани и малко под тях диспечерът успя да различи кърмовата светлина на издигащия се борски лайнер.

Шпионинът потрепери. Помещението бе отоплено.

— Май е студено навън.

— Приятелите ти ще те чакат — успокои я диспечерът. — Време е. На позиция.

Шпионинът пристъпи към отвора, под който се разгъна малка метална площадка. Тя се люшна от внезапния приток на въздух през люка, после се подпря. Както я бяха обучавали, постави ръце върху ръчките на маклийновия генератор. На едната от тях имаше активиращ ключ.

— Брой до трийсет, преди да пуснеш раницата — припомни й диспечерът. Жената кимна, без всъщност да го е чула.

Комуникаторът избръмча.

— Десет… девет… осем… седем… шест… пет… четири… три… СКОК!

Стоманената площадка се прибра в нишата си и шпионинът полетя надолу към Ви. Докато люкът се затваряше, диспечерът включи микрофона.

— Един е на път, сър.

— Прието. Върнете се на поста си.

Такткорабът се издигна към космоса. Изкушението беше да включи максимална мощност и да изчезне в черната бездна. Но пилотът на такткораба беше професионалист — топлинният сигнал от включен на максимална тяга двигател неминуемо щеше да бъде засечен, пропилявайки всички усилия за невидимото навлизане. Диспечерът неволно погледна към вече затворения люк.

— Дано всичките ти яйца — промърмори той — да са с по два жълтъка.

Шпионинът щеше да се нуждае от целия късмет, на който можеше да разчита.

43491… 29875… 01507…

Марл, вече повишена в младши лейтенант, и борският констабъл Паин следяха един от екраните на тяхната гравикола.

Изображението се размъти и Марл натисна едно копче, с което върна резкостта на картината.

— Никога друг път не би ме накарала да оставя някой тактически кораб да ми убегне — отбеляза Паин.

— Не и аз — съгласи се Марл.

Съобщението беше кодирано и пратено от Ви към имперската предавателна станция, разположена толкова близо до Вълчите светове, колкото биха позволили изискванията за безопасност.

41413 спешно

31146 е необходим

00983 допълнителен

01507 агент(и)

…

30924 сведения, че

32149 с

37762 т

11709 е

23249 н

03975 започва (да?)

26840 планира

41436 използването

37731 на система(и)

03844 базалтът отново е

…

09856 доставка

37731 система

20691 м

…

43491 ще

29875 възстанови

1507 агент(и)

Марл беше особено горда с 03844, тъй като бе забелязала, че Хохни не е сред най-опитните шифровчици. Килгър с право го бе сметнал за аматьор, тъй като използваше съществуващ код. За Алекс нямаше значение, че Хохни поне бе избрал една праисторическа система, датираща от тъмната епоха, когато са съществували идиотщини като обсидианови кинжали и хартиени бележници.

Предполагаше, че имперският дешифровчик от другата страна доста ще се поизпоти и едва след като замени 03843 с термина „база“, посланието може да придобие някакъв приблизителен смисъл. Лудият шотландец щеше да се гордее с хитростта й.

По дяволите, Алекс вече й липсваше. Когато отново се върне, планираше да го подмами с питие, вечеря и… кой знае?

Ако не друго, искаше поне да узнае истината за тази титла — лорд Килгър от Килгър. Ако наистина е някакъв благородник, тогава какво прави при бунтовниците, вместо да се умилква около Императора?

— Онзи човек сигурно ще е доста замръзнал — рече Паин без капчица съчувствие в тътнещия глас.

— Така е.

За миг Марл изпита нещо като симпатия към обречената шпионка, която се носеше право към тях, все още на километър височина. Но побърза да я прогони. Жената нямаше никакъв шанс.

— Още стрег? — предложи констабъл Паин.

— Виж, приятелю, време е да запомниш, че хората не могат да се наливат като вас със стрег и да запазват трезв ум.

— Килгър може.

— Килгър също не е човек.

— Това е вярно.

Паин допи чашата си — копие на малък сгъваем рог — и я прибра.

— Да идем ли да посрещнем нашия нов приятел?

Двете същества се измъкнаха от гравиколата, като внимаваха да не затворят вратите зад себе си — звукът от това можеше да се чуе надалече в нощта. Около тях, стаени в мрака, очакваха двайсет тежковъоръжени борски полицаи.

Над тях шпионинът натисна копчетата и скоростта й на падане се забави, докато маклийновият генератор бързо надвиваше гравитацията. Епохата на персоналните летящи раници все още не бе дошла, дори с антигравитационните възможности на маклийновата система. Но поне генераторът бе заменил разни модификации на опасни парашути.

Шпионинът се насочи към една от големите, тревисти поляни, предварително определена за зона за кацане в края на „системата за доставка М“. Под нея се намираше притихнала гора. Далече встрани — най-малко на пет километра, доколкото можеше да прецени — блещукаха светлините на неголяма ферма.

Точно според плана. И никакви следи от засада.

Може би — помисли си тя с тръпка на ужас — имперският шпионин на име Хохни въобще не я чака долу. Но това не беше проблем. Според инструкциите в такъв случай трябваше да се прикрие и да изчака един ден. В раницата разполагаше с достатъчно припаси, а комбинезонът щеше да запази телесната й топлина.

Дори и да не се появи след това, пак щеше да се справи. Ще зарови маклийновия генератор и комбинезона и ще се отправи към столицата. Беше запаметила още три алтернативни места за среща.

На двайсетина метра под нея над снега се показаха шубраци.

Тя втренчи поглед в снежната покривка, осъзнавайки, че отдолу може да се крият остри като бръснач камъни. Изведнъж си спомни предупреждението на диспечера и ръката й стисна машинално карабината на въжето, освобождавайки в последния момент прикачената за крака й раница.

Раницата с предавателя тупна от не повече от половин метър и шпионинът я последва.

Тя изпълни класическия прийом за убиване на инерцията — пръсти, колене, нос… Проряза я остра болка. Изпъшка, позволи си тих стон и остана да лежи неподвижно в снега.

— По дяволите! — изруга тихо Марл, докато полицаите заобикаляха шпионина. — Ако е счупила предавателя, ще я подложа на мъчения. Вече два ни се изплъзнаха така.

Да се изработи копие на някой от имперските свръхмощни предаватели не беше никак лесно и отнемаше ценно време. Време, през което агентът щеше да е вън от системата и да породи подозрения, които после трябваше да разсейва.

А Марл не се и съмняваше, че този агент също може да бъде опитомен. Или, ако не друго, подложен на мозъчно сканиране за кодови фрази, контакти, електронна „сигнализация“ и след това екзекутиран.

Само трима агенти на Вътрешна сигурност бяха избрали досега Патриотизма и Пътя за Тибърн — трима от двайсет и деветте, които Пойндекс бе пратил на Вълчите светове в отговор на съобщението на Хохни за предстоящото пристигане на Стен.

Останалите двайсет и шест живееха доста удобно на различни светове, в нещо, което не бе съвсем затвор, но свободата им бе ограничена. Но можеха да предават това, което им бъде наредено.

Марл и чрез нея Килгър, и чрез него Стен, всъщност управляваха цялата имперска шпионска мрежа на Вълчите светове.

Точно както беше планирал Алекс.

Малко по-рано колега на Рюкор получи необичайна задача. Като специалист по наемане на военни, тя получи нареждане да организира кампания, насочена към разгромените Таански светове. В началото Рюкор сметна идеята за не особено перспективна, но бе достатъчно прагматична да си даде сметка, че военните винаги търсят попълнения сред своите победени и донякъде деморализирани врагове.

Колежката й обаче поясни, че се е разпоредила кампанията да се фокусира най-вече над възстановяването на старата таанска самурайска култура. Пътя към смъртта, който Императорът се бе заклел да изкорени след победата над Таан.

Все едно — помисли си Рюкор — да повярва, че гладът може да се излекува, стига да облечеш бедняците с униформи. Ала един по-задълбочен анализ на ситуацията разкриваше съвсем други намерения на Императора. Очевидно, той събираше нова армия, която възнамеряваше да използва скоро. И тъй като не беше известен външен враг, за който е необходима толкова многочислена армия, вероятно тя щеше да се бори с врага отвътре. С други думи, с поданиците на Империята.

Тъй като Таанският път внушаваше ксенофобия, расово превъзходство и вярата, че милостта е проява на слабост и че силните имат всички права над слабите, тази новосъздаваща се армия щеше да е варварска по своя характер.

След по-нататъшни проучвания Рюкор се натъкна на сведения, че и други раси внезапно са станали фокус на интересите на имперските вербовчици.

Много интересно.

За щастие не беше никак трудно да се организира подобна кампания — особено за същество от типа на Рюкор, добре запознато с психологията на масите.

В началото Рюкор събра всички психолози и дори студенти по психология, които можеха да отговорят на няколко съвсем прости условия. Обичате ли да пътувате? Пречи ли ви да сте сам? Можете ли да излъжете, ако е необходимо, без да изпитвате чувство за вина? Можете ли да се захванете с работа, чиито резултати няма да са ви известни? Можете ли да изпълните задача, без да очаквате награда? И така нататък.

Колко жалко, че не разполагаше с батальони от специалисти по контрапропаганда, каквито със сигурност щеше да има на разположение, ако все още служеше при Императора.

Но антитоксинът на този убийствен психологически вирус се разпространяваше бързо от само себе си. Действаше, защото бе насочен към същината на имперската кампания — и съдържаше точно толкова истина, колкото да бъде неприятен.

Например един от доброволците на Рюкор се казваше Стенгърс. Получи чисто досие и бе пратен незабелязано на имперски свят, където пътешестваше открито в ролята си на студент по социология. Той посети Хет — бившата столица на Таан. По някаква случайност се озова там малко след пристигането на разузнавачите на имперския вербовчик и преди неговата поява.

Всичко, което Стенгърс стори, бе да зададе няколко въпроса, особено на онези млади таанци, които обмисляха да приемат имперската униформа.

Въпроси като: „Добре де, след като Императорът иска да встъпите в редовете на армията му и да възстановите честта на Таан, защо очаква от вас да служите толкова далече от дома? Трудно е да се печели слава в мрака, казва една ваша стара поговорка.“

Понякога бе малко по-прям: „Интересно. Казвате, че само от тази ферма осемнайсет таанци са се наели на служба? И нито един от тях не се е върнал след това? Двама са загинали? Колко печално, да умреш далече от дома, докато служиш на някого, който, изглежда, дори не забелязва жертвата ти.“

И дори още по-близо до кокала: „Ако Императорът наистина е загрижен за благоденствието на Таан, защо районът ви е толкова беден? С всички богатства на Империята защо вие треперите от студ пред огнищата? Защо светът, от който идвам, е много по-заможен от вашия и всеки дом се отоплява от АМ2? Не разбирам.“

Или дори брутално: „Ако Императорът отнема най-добрите сред вас и ги праща по периферията да гинат, как въобще таанците някога ще постигнат каквото и да било?“

Стенгърс и сподвижниците му сееха живи семена, съживяваха спомените за таанските бойни балади, съсредоточени около вярата, че Императорът и всички негови съюзници трябва да са червеи под обувките на таанците…

Следващият екип за набиране на войници докладва за изненадващо ниски резултати и внезапен спад на доброволците…

Стен бе предупредил Килгър да бъде максимално предпазлив на Земята. Съществуваше немалка възможност разбойниците, скиторещи около почти изоставения замък в Куз Бей, използван от Алекс и Стен за тяхна база, все още да изпълняват някаква охранителна дейност, но да служат на друг господар. Гестапо си е Гестапо, колкото и анахронично да изглежда.

Няма проблем, обеща Килгър. Възнамеряваше да се държи по-далече от провинция Орегон. Алекс се надяваше, че тайната, която търси — причината за мистериозното пътуване на Вечния император до Земята — е на съвсем друго място. В този случай „далече“ означаваше най-близкия космопорт.

Сан Франциско, най-големият град на Калифорния, наброяваше около 100 000 души. Младата двойка — Хотско най-сетне се бе уредила — взе совалка и отлетя за един от курортите в пустинята, недалеч от малката провинциална столица Санта Ана. Оттам се качиха на луксозна гравикола, която прелетя над санйоакинските тресавища и се отправи, без да бърза, на север. В действителност корабът на Хотско бе скрит на петдесет метра под повърхността на градския залив, близо до Острова на пеликаните. Един сигнал от предавателя на Хотско, и автоматичната роботизирана система щеше да вдигне кораба.

Преструвайки се на туристи, те наеха апартамент в една от новите, псевдовикториански къщи за гости, построени на билото на Туин Пийкс. Изслушаха с привидна почуда разказа за това как някога тук е имало мост и как след време местните се надяват отново да прехвърлят с път бездната. Отказаха поканата да участват в лов на човекоядец в пущинаците, които някога са били парк. Изслушаха споровете за това дали подножията на планините трябва да бъдат почистени — някои се кълняха, че ниските хълмове са всъщност останки от рухнали при голямо земетресение небостъргачи. Танцуваха в ресторанта в един от хотелите на съседния връх, копиращ местна богаташка къща, съборена от друго чудовищно земетресение в епохата преди Императора.

Отказаха любезно поканите на други две човешки семейства да си устроят заедно сексуална оргия. Наслаждаваха се на свободата. Алекс не можеше да не отбележи, че жената до него има някои доста интересни идеи за това как да прекарват заедно почивката.

И се хранеха. Раци, които ловяха недалеч от рухналия мост. Чудесни франзели от прясно изпечен хляб. Варена риба, или сурова, изящно оформена като рулца с ориз. Агнешки ребърца. Печено на тухла пилешко. Алекс не беше чревоугодник, но започваше да си мисли, че нещата вървят към промяна.

Освен това разговаряха. Говореха с всеки и за всеки. Особено в баровете и чакалните около малкия космопорт южно от града. Алекс твърдеше, че е търговец на луксозни изделия, а Хотско — неговата нова партньорка в бизнеса и живота. Какво ли, питаха те, би могло да се изнася от Земята, имайки предвид, че това е люлката на човечеството? И по-точно — какво може да се изнася напълно легално?

След шест земни дни — Алекс неволно се усмихна на това определение — той намери нужния човек. Митническа служителка с чувство за дълг, особено когато това означаваше някой високопоставен чиновник да се опитва да заобиколи закона. О, не, увери я Килгър. За него бизнесът е законосъобразна дейност, дори нещо повече, мис Чантинг, толкова по-възмутен бил, когато чувал да се говори, че хора от неговия бизнес си позволяват да търсят пролуки в законите…

Цигулката нямаше нужда от продължителна настройка.

Митническата служба естествено беше уведомена от Земния диспечерски пункт, че провинция Орегон е затворена за всякакъв въздушен и космически трафик. Чантинг знаеше, че в района се намира имението на Императора и това, което вършеха там той и хората му, нямаше никакво значение за нея. От любопитство би могла да научи, ако Императорът е там, но в момента не бил.

И как е разбрала, зачуди се Алекс?

Ами сигурно щяха да го покажат в новините, отвърна тя, макар че Императорът не одобрявал подобна публичност. Преди около две седмици един търговски кораб се приземил в Сан Фран, възнамерявайки, след като премине митническата проверка, да продължи към крайната си цел — Императорското имение на около стотина километра по-нататък. Корабът бил безупречен в документацията, екипажът изпълнявал всички разпореждания на Имперския флот. Но това, което я обезпокоило, бил товарът.

Капитанът на кораба в началото отказал да я допусне в трюма, твърдейки, че прекарва секретен товар, собственост на Императорските владения. Само че липсвал документ, който да го удостовери. Би могъл да превозва всякакви неща — от хранителни продукти до цял речен комплекс, тоест неща, за които Императорът, като всеки порядъчен гражданин, е длъжен да заплати митническа такса.

Чантинг настояла да отворят трюма — в противен случай заплашила да извика полиция и да поставят екипажа под арест. Капитанът бил принуден да се съгласи.

Оказало се, че в трюма има медицинско оборудване — сложна апаратура и консумативи, сякаш някой се готвел да устрои неголяма, но великолепно обзаведена операционна зала. Поне така й обяснил един неин колега, специалист по медицинското оборудване, когото повикала за съставянето на протокола.

Проблемът не бил в това дали товарът подлежи ни митнически такси — вероятността била малка, имайки предвид хуманитарния му характер. Въпросът, който си задавала Чантинг, е какво било неговото предназначение? Дали някой в имението не е болен? Или се нуждае от спешна хирургическа намеса? Със същия успех там можело да се заражда опасна чума.

Тя докладвала за проблема на своите началници и получила нареждане да изчака. Щели да се свържат с екипа на Императора в Орегон. Последното отнело само броени минути — никой в Орегон не бил информиран за доставка от подобен характер. Чантинг била уверена, че макар и случайно, е разкрила контрабандна схема, чиито членове са в ръцете й.

Но после пристигнало ново обаждане от север и преди още смяната й да приключи, началството я привикало и й се скарало за „абсолютно неоправданото ровичкане в дела от приоритет на самия Вечен император“. Освен това я укорили, че е прекалено педантична и най-добре да поработи над този недостатък, в противен случай я чака съвсем скорошно понижение.

В тази част от разказа жената се зачерви и Алекс беше принуден да я успокоява и да й поръча още едно питие — ужасяваща смес от сладникав ликьор, на име кампари, и бренди, плуващо отгоре. Чудовищен начин да похабиш хубав коняк, поне по мнение на Алекс, което обаче той запази за себе си.

Въпросът, който всъщност го измъчваше, бе защо му е на Императора да оборудва цяла операционна зала и имението си. Дали не е очаквал да се случи нещо непредвидимо, или се е готвел за операция?

На кого — на самия Вечен император?

Операция, която се е постарал да запази в дълбока тайна?

— Мда — промърмори Килгър. — Странно. Мно’о странно.

Може би отговорът не беше никак сложен, имайки предвид присъствието на сапьорски екип в Императорското имение. Килгър и друг път бе чувал за хирургично имплантиране на бомба в нечие тяло — фанатиците нерядко прибягваха до подобни методи. Освен това знаеше и за храбри същества, които сами поставяли бомби в телата си, а след това отивали на самоубийствена мисия, за да предпазят свои другари от залавяне, изтезания или разкриване.

Но да се извади бомба от тяло бе малко по-различно. Изглежда, бяха на прав път.

Сега вече знаеха откъде се взема взривът, когато Императорът умира. Истинската загадка бе кой поставя тази бомба. Колкото повече разсъждаваше над това, толкова повече осъзнаваше колко сериозен е недостигът на информация.

Реши засега да спре дотук. Заключения, основаващи се на недостатъчни данни, често можеха да са напълно погрешни. По-късно ще отдели време на въпроса.

Почерпиха Чантинг още няколко питиета, после обявиха, че е време да се връщат в хотела.

Чантинг ги изпрати с поглед. Сетне на лицето й се изписа озадачено изражение.

На другия край на Империята двама мъже пиеха непречистен алкохол, размесен с домашно бренди, в един пристанищен бар, недалече от голям строителен обект. Единият от тях беше банков вицепрезидент, другият се занимаваше с връзки с обществеността.

— Чу ли — попита вторият — какво станало, когато Императорът си поръчал момиче за развлечение? Първия път й обещал, че ще я накара да стене. И така станало. За втория я предупредил, че ще пищи. И тя пищяла. А за третия й рекъл, че ще се изпоти. Момичето се дръпнало и го погледнало учудено. Ами да, рекъл, защото третият път ще е чак през лятото…

Заместник-президентът се разсмя любезно.

— Аз пък чух друго — че според Императора всеки трябва да се грижи за себе си. В неговия случай грижата била за едно много малко нещо.

Чиновникът върна любезния смях, сетне придоби сериозен вид.

— Елс, забелязал ли си, че Императорът никога не се показва в предавания на живо с жена, когато е някъде и върши нещо церемониално?

— Защо трябва да се показва?

— Няма причина — съгласи се мъжът. — Но ако си толкова известен, ще има куп пчелички, които биха желали да полепнат по теб, нали така? Представи си, че утре те направят изпълнителен директор?

— Може би. Жена ми има мнение по въпроса.

— За нещо друго, което липсва на Императора?

— Може пък това да е причината за вечния му живот. Просто съхранява естествените си природни резерви.

— Ако наистина ги има.

Двамата се закискаха, сетне погледите им се отправиха към екрана на телевизора, където показваха гравиболен мач.

И двете „шеги“ бяха от репертоара на хората на Рюкор. Странно или не, предназначението им бе да постигнат точно това, което правеха: да нанесат ущърб върху имиджа на Вечния император като свръхмогъщо същество. В някои случаи дори буквално.

Тези шеги и стотици други като тях, съчетани с някои доста гадни слухове и легенди, се разпространяваха из Империята със скоростта на звезден двигател.

Вечерният ритуал на Алекс включваше задължителна проверка на стаята, за да се увери, че никой не е монтирал подслушвателни устройства. След което влизаше да се изкъпе в освежителя. После Хотско също посещаваше освежителя, преди да се присъедини към него в голямото пухено легло. Но само за да спят. Алекс, човек изтъкан от морал и професионализъм, никога не би си позволил да се възползва от положението. Нито изпитваше влечение към тази стройна млада жена. Не беше неговият тип.

Поне така се опитваше да си внуши, при това все по-често.

Той се търкаше здравата под душа, припомняйки си времена и мисии, по време на които нямаше достатъчно вода не само за да се изкъпе, но дори за пиене. По никое време се пресегна и увеличи струята от „иглички“ на „ураган“ и в този момент дочу женски кикот.

— Мръдни се — извика Хотско зад него. — И ми дай сапуна. Гърбът ти има нужда от здраво измиване.

— Уф, малката…

— Казах да се мръднеш.

Алекс изпълни каквото му казваха. Хотско започна да търка гърба му, движейки чувствено и бавно ръка.

— Не те гледам — успокои го тя. — Макар че винаги ми е било интересно какво крият шотландците под полата си.

— Тъй ли? — попита Алекс и на лицето му цъфна усмивка. — Как ти се струва усещането за нещо, дет’ е дълго към двайсет и пет сантиметра?

Хотско също се разсмя. Пръстите й се плъзнаха по изпъкналите бицепси на шотландеца.

— Това какво е? — попита тя.

— Туй стана когат’ трябваше да зигна, а аз взех, че загнах. Тъкмо раната ще ми напомня да внимавам повече. Моме, т’ва, дето сега го търкаш, не е гърбът ми.

— Няма нищо — отвърна замечтано Хотско. — И това не е сапун.

— Ако се обърна — заплаши я Килгър, — играта ще вземе да загрубее.

— Хм.

Алекс се обърна, наведе се и вдигна Хотско на ръце. Устните им се срещнаха и бедрата й обгърнаха неговите.

Малко по-късно те излязоха изпод душа. Използваха халата на Килгър за кърпа, тъй като освежителят изглеждаше като след водна експлозия.

Навън луната озаряваше залива и угасващите светлини на Сан Франциско.

— А сега — рече Алекс — да се гушнем в леглото и няма нужда да са притесняваш дали ще ми се изчерпят батериите на маклийновия двигател.

— Така ли му викаш? — подсмихна се Хотско. Тя отвори вратата на гардероба, извади ароматичен крем и започна да маже кожата си, като се усмихваше доволно.

Алекс се пресегна, взе тубичката и изстиска малко на дланта си. И в този момент инстинктът му взе връх над желанието. Той вдигна внезапно Хотско и я хвърли в леглото. Тя подскочи, понечи да извика и млъкна, когато огледалото се разпадна на парчета.

Килгър се претърколи на пода и когато се изправи, в ръката му по някакъв магичен начин се бе озовал пистолет. Той коленичи, прицели се, натисна три пъти спусъка и върху гърдите на убиеца, изправен зад прозореца на балкона, разцъфнаха три кървави рози.

Някой или нещо падна на пода и Килгър прати още три АМ2 куршума към него. Дъските под тялото задимяха. Отвън долетя вик. Алекс сграбчи миниатюрния предавател, който беше единственият им резервен изход, пъхна го в уста, после взе Хотско на ръце. Прекоси с две гигантски крачки стаята, разби останките от вратата на балкона, прелетя над него и скочи. Хотско извика.

Имаше седем метра до затревената площадка долу и докато падаше, Алекс се завъртя, присви крака и използва зяпналото нагоре униформено ченге като трамплин.

Ребрата на ченгето изпукаха и той се задави в гъргорещ вик. Килгър рухна на колене, омекотявайки удара от сблъсъка. После се изправи, без да губи време или да изпуска Хотско, все така стиснал пистолета в ръка, и се втурна към близките шубраци.

Един АМ2 куршум експлодира в земята зад него — Килгър веднага определи, че го гонят хора на Императора, — завъртя се и без да си прави труда да се прицелва, пусна четири куршума към стаята, която току-що бе освободил.

После отново затича, криволичейки, към храстите.

По времето, когато ударният отряд от ченгета от Сан Франциско и агенти на Вътрешна сигурност се възстанови, бялото петно, представляващо голия Алекс Килгър, без изчезнало зад храстите.

Екнаха тревожни сирени, замигаха светлини.

Но от Килгър нямаше и следа.

Алекс спря да тича след около два километра. Предполагаше, че се намира някъде в края на голямата джунгла, близо до извивката на полуострова, където скитореха освободени или избягали от зоопарка тигри.

„Какво пък — помисли си той, — ако имат мерак, тигрите могат да си рискуват главите с нас.“

— Не съм в настроение да си губя времето — промърмори той. — Имам други планове за вечерта.

Дори Хотско, израснала в среди, в които законът никога не е бил на почит, бе шашардисана от станалото — особено от свръхчовешката бързина, с която бяха напуснали района на нападението. Но се постара да го скрие най-вече за да не се изложи пред Алекс.

— Предполагам — подхвърли тя уж нехайно, — че Империята най-сетне ни е влязла в дирите.

— Аха — потвърди Алекс. — Имаха уилигънове. Оназ митничарка ни е изпортила. Не й запомних името. Дали пък не беше Кембъл?

Изглежда, въобще не обръщаше внимание на факта, че и двамата са голи и единственото им снаряжение в свят, който можеше да се окаже враждебен към тях, бяха пистолетът и предавателят.

— Сега какво? — попита Хотско.

— Имаме две възможности. Първата е да намерим онез двете моми в „Ловдавс и Меркинс“. Няма да им мигне окото, кат’ ни видят таквиз голи. И можем да продължим, откъдето ни прекъснаха. Пазиш ли им картичката?

— Оставих я в хотела — отвърна Хотско. Шокът й бе започнал да се уталожва и положението дори й се стори смешно. — В хотела. Искаш ли да се върна за нея?

Алекс помисли малко.

— Не — рече той. — Туй беше само първо хрумване. Втора възможност. Ще се спуснем до пристанището и или ще отмъкнем лодка, или ще плуваме до острова с големите птички.

— Да плуваме? Аз не мога да плувам.

— Няма проблем, моме. Стига ти само една ръка — да плашиш акулите. С другата ще се държиш за мен. Нали знайш, че съм шотландец. Едва ли ще са повече от два километра до тъдява. Нямам търпение да се върна обратно в играта. Отиваме ли?

Той се поклони официално, подаде й ръка и я поведе на юг, към рибарското селце.

Флотски адмирал Андърс, имперски главнокомандващ на тактическите операции, следеше прогностичните действия на петте стенни екрана и на шестнайсетте монитора, подредени на бюрото му. Лицето му беше безстрастно, точно каквото според него трябваше да е лицето на опитен командващ в мигове на важни решения.

Не знаеше какво да мисли, след като от разузнавателния отдел го информираха, че той е първият, на когото представят тези сведения. В края на краищата все още съществуваше възможността Императорът да не се е шегувал, когато преди известно време заяви, че веднага щом проблемът със Стен бъде решен, Андърс ще бъде понижен да командващ на две гребни лодки в езеро на някоя забравена от бога планета. Наистина не би искал да допуска втора грешка.

Реши в началото да подходи със скептицизъм. Тъй като бе подреден човек, това бе начинът да изрази съмненията си.

— Дайте ми — рече той — три причини, за да повярвам, че тази система — Истрн — ще е отправна точка за следващия рейд на предателя Стен. И защо, според вас, следващата му цел ще е Ал-Суфи?

Шефрис, заместничката на Андърс и шеф на Отдела за разузнаване, се зачуди дали трябва да предостави три или шест причини, имайки предвид, че той бе задал два отделни въпроса. И в двата случая бе ужасно разочарована от началника си. Имаше три пъти по три причини.

— Първо: Ал-Суфи е един от трите най-големи центрове за разпределение на АМ2 в Империята. Второ: Стен вече нанесе удар на едно подобно депо. Трето: революционери с ограничени възможности като Стен…

— Не пропускай да казваш предателя Стен — прекъсна я Андърс.

— Моля за извинение. Предатели като Стен, които нямат кой знае колко кораби и жива сила, предпочитат да се съсредоточават върху подобни цели. Особено ако чрез тях могат да нанесат максимален ущърб на врага — моля, отново да бъда извинена. Терминът е „цел-панацея“. С други думи…

— С други думи — продължи вместо нея Андърс, — след като постигна някакъв жалък успех при Дюсейбъл, смята да го повтори при Ал-Суфи.

— Благодаря ви, сър. Не бих могла да го резюмирам толкова добре. Четвърто: Битката при Ал-Суфи\Дюрер, известна само като Дюрер сред масите, е една от най-големите победи на Императора по време на Таанската война. Ето защо ми се струва напълно логично, че Стен ще се опита да опетни този успех. Пето: Тъй като Стен, изглежда, не е бил на служба при Императора по време на Битката при Ал-Суфи\Дюрер…

— Добре — прекъсна я отново Андърс. — Убеди ме. За операцията ще са нужни три флота. Предупредете началник-щабовете. Ще ги запозная с плана веднага щом бъде подготвен.

— Три флота, сър?

— Именно. Искам с един удар да унищожа напълно бунтовниците. Нека всички моряци станат участници в този величав момент.

— Сър. Прогностичните стойности за успех са едва осемдесет процента, а и не съм правила анализ на това дали Стен — искам да кажа предателят Стен — ще ръководи лично рейда.

— Разбира се, че ще е там — отвърна нетърпеливо Андърс. — Аз щях да съм там. Ти също. — Той се усмихна. — Вечният император ще е много доволен от новината. Шефрис, когато приключим с предателя Стен, лично ще те повиша в чин.

Шефрис успя да прикрие задоволството си, козирува и излезе. Чудесно, мислеше си мрачно тя. А ако нещо се обърка, командир Шефрис, пригответе се да понесете цялата вина…

Стен подготвяше „рейда над Ал-Суфи“ и тъкмо определяше мястото за среща в системата Истрн, когато му предадоха на ръка съобщението от сър Еку с гриф „строго секретно“.

Той изруга, отиде да потърси дешифриращата машина, позволи да му проверят отпечатък от палеца и ретината, въведе личен код и прочее.

Сетне прегледа съобщението и приложения апел от Мар и Сен.

По дяволите! Помнеше добре тези две същества. И Хайнис, разбира се. Веселбата, градината и черната топка на фона на луната.

Нищо чудно, че безумец като Вечния император бе готов да подложи на мозъчно сканиране всеки, който е бил някога в досег с него.

Радваше се, че поне Хайнис се е измъкнала от мрежата. Но после се зачуди дали Императорът и неговият сатрап Пойндекс не са я разпънали отново и не са я уловили. И дали не са разширили търсенето, включвайки и обекти като Мар и Сен, след изпращането на тази „рекламка“. Ала третата и най-вероятна възможност беше, че хората от Вътрешна сигурност са разкрили жалките упражнения по криптография на Мар и Сен и са заложили там капан.

Първа реакция — мяташ се на седлото и отиваш да ги спасиш.

А сега да уталожи адреналиновия прилив.

Вече е над тези неща. Сега се е изправил срещу цялата Империя. Което, погледнато иначе, само по себе си е сложен начин за самоубийство.

Но има и други, които го следват. Носи отговорност за тях. Как тогава да си рискува задника, когато мнозина за вложили в него надеждите си?

Пък и няма да е първият път, когато ще изостави приятел, за да изпълни мисия.

Разбира се. Комуникаторът избръмча. Стен натисна копчето.

— Слушам.

— Мистър Килгър — докладва дежурният офицер. — Пътува насам. Ще е на място приблизително до час. Мисията е изпълнена. В момента държа с него постоянна връзка.

Стен понечи да отвърне, че ще разговаря с Алекс, когато пристигне, после се отказа.

— Кодиран сигнал?

— Разбира се, сър.

— Прехвърли го насам.

Екранът се изчисти. После там се появи Алекс, а до рамото му стоеше усмихната млада жена. Ах, да, помисли си Стен. Това трябва да е капитанът-контрабандист, която се съгласи да придружава Килгър на мисията до Земята. Стен погледна към приятеля си.

— Добре дошъл у дома.

— Благодаря, шефе.

— Без да се обиждаш, ама изглеждаш като парцал.

— Момко, радвам се, че се прибрах жив.

— Разкриха ли ви?

— Аха. Макар че не Императорът. По-важното е, че нося разни интересни вести. Ще трябва да почакат, докато се срещнем. Нещо важно да се е случило, додето ме нямаше?

Стен му разказа накратко последвалите събития. Предаде му и за посланието от Еку, Мар и Сен. Не му каза само за взетото решение.

— Ах — кимна Алекс. — И сега се чудиш к’во решение да вземеш, а?

Стен не отговори.

— Ще накарам „Виктори“ да е готов за излитане до ден, след кат’ се прибера.

Стен премигна.

Алекс се усмихна.

— Т’ва точно си мислеше, нали? За твойта отговорност и прочее?

— Нещо от тоя род.

— Да знайш, момко, може сред тез, дет’ те следват, да има и таквиз, които се интересуват от печалбата, ама повечето ти се радват на усмихнатото лице! И са готови да жертват живота си за теб и за приятелчетата си. Знаят, че и ти ще направиш същото за тях. Затуй си смятал да ходиш сам да вадиш онез горещи кестени от огъня, нали — да измъкнеш Хайнис и двете приятелчета?

Стен бе готов да признае, че според него това щеше да е най-глупавото решение на дадения етап. Ала, от друга страна, бунтът им сигурно бе обречен. Бяха пропуснали шанса си да свалят Империята. Защо тогава да не загине в пламъците на славата?

— Една поправка, мистър Килгър. Не ми е нужен „Виктори“. Стига ми само „Аойфи“ и една от онези борски машинарии. Няма никаква причина да се правя на Дон Кихот. Ах, да, ще са ми нужни също новинарски екип и няколко актьори. Трима да играят ролята на пилоти, двама на главорези и един със стоманени зъби. Некъпан и с вид на хахо. Всичките да са човеци. И към петнайсетина изплашени дечица. Така че чакам те колкото се може по-бързо при мен. Ще ми трябват твоите умения. И някой да пази крепостта, докато отсъствам и играя на сър Гуейн. Край на връзката.

Подготовката на новия план на Стен отне половин ден.

Все още смяташе, че го очаква неизбежна смърт, но поне нямаше да е начело на безсмислена, самоубийствена кавалерийска атака, размахвайки отварачка за консерви с дръжка от слонова кост.

— „Соуард“ контрол, тук транспортен кораб „Джулиет“. Вече в нормален космос, предавам координати… сега. Следвам търговска орбита Квебек Девет Седем. Очаквам инструкции за кацане. Край на връзката.

Ето как терорът пристигна на Първичен свят.

— „Джулиет“, тук „Соуард“ контрол. Получихме координатите. Предаваме данни за кацане… Моля, въведете данните и ни съобщете при напускане на вашата орбита Квебек Девет Седем. Край.

— „Соуард“, тук „Джулиет“. Изчакайте една… уф, май имам малък проблем с данните ви, контрол. Ще ни приземят в най-южния край на полето, нали?

— Точно така.

— Ще ви помоля за услуга, „Соуард“. Има ли някаква възможност да ни преместите по-близо? Карам цяла група хлапета, а те нямат търпение да огледат наоколо. А до терминала си е доста ходене. Може ли да ни уредите совалка?

— Тук „Соуард“. Няма проблем. Ще ви настаним точно до кулата. Изпращам новите данни. А за совалката… можем да уредим само платена. Да се свържем ли с превозвача?

— Тук „Джулиет“. Благодаря за разместването. И няма нужда от совалка. Дечицата не носят много джобни. От онези бедни ученици са.

— Прието. Може би бихме могли…

В този момент сигналът от „Джулиет“ прекъсна.

— „Джулиет“, тук „Соуард“ контрол. „Джулиет“, отговорете на повикването.

Статичен шум. Никакъв отговор. Диспечерът мигновено задейства аварийната програма.

— Говори кулата — рече той. — Имам приближаващ се кораб, с когото изгубих връзка в последния момент. По информация от пилота на борда карат деца. Останете в готовност.

Спасителните екипи се втурнаха към своите машини.

Диспечерът превключи на стандартната честота за авариен сигнал.

— „Джулиет“, тук…

— Кой говори? — нов глас от „Джулиет“.

— Тук „Соуард“ контрол. Идентифицирайте се. Това „Джулиет“ ли е?

Смях.

— Да. Да. Къде е копчето за видеосигнал? Ах, ето го. Започваме.

Екранът премигна, сетне показа нова, ужасяваща сцена. Това беше мостикът на „Джулиет“. Четири същества с пилотски екипи лежаха сред локви кръв. Пред самата камера се бе изправил мъж с изцъклени очи, облечен с мръсен, лекьосан комбинезон.

Зад него се виждаха двама също тъй отвратителни помощници. Всеки от тях държеше в ръцете си по едно гърчещо се дете, опрял нож в гърлото му.

— Видяхте ли каквото имаше за виждане? — попита облещеният мъж. — Сега. Искам да ми осигурите връзка с имперското телестудио. Веднага!

— Не мога да…

Мъжът даде знак и един от помощниците преряза гърлото на детето в ръцете си. Рукна кръв, чуха се писъци, малкото телце се свлече на пода.

— Вземи друго — нареди мъжът и помощникът сграбчи следващия юноша. — Видя ли това? Ние не си поплюваме. Казах да ни осигурите…

Диспечерът вече натискаше копчета.

— И гледай да побързаш — рече терористът. — Защото нямаме време за губене. Още няколко вратлета и…

Така започна драмата на „Джулиет“. Предаването продължи на живо от студиото на Кей Би Ен Ес О, но се излъчваше от временния планетен щаб.

Животът на Първичен свят замря, също както и оживената дейност на космопорта „Соуард“. Мъжът обяви исканията си.

— Трябва ми пряка връзка с Вечния император. Не някакъв жалък комуникатор. Лице в лице. Само той може да уреди въпроса. Да спре с нещата, които прави на семейството ми. И то по-скоро. Преди родата ми съвсем да се изкорени. Ако не настъпи промяна, кълна се, че ще пратя този кораб на пълна тяга право в шибания му дворец. Предайте го на Императора.

Беше сформирана група за спасяване на заложниците, която стоеше в очакване да получи нареждане за щурм на „Джулиет“. Имперският флот, патрулиращ в околностите, затвори подстъпите към Първичен свят. Бяха поставени в пълна бойна готовност всички системи на ПВО, готови да открият огън, в случай че „Джулиет“ се насочи към Императорския дворец.

Разбира се, не можеше да става и дума за среща на Вечния император с хората от борда на „Джулиет“. Никой не скланя глава пред терора.

Парламентьори се заловиха за работа, опитвайки се да накарат похитителите да се предадат. Но похитителите не отговаряха — единствената им реакция бе да повторят наглите си искания или от време на време да пратят по някоя заплаха.

Медиите бяха във вихъра си. История, която имаше в себе си всичко. Побъркани терористи. Хлапета в кадър, за пръв път, откакто бяха заловили детската филмова звезда Шърли Рич в легло с орангутан. Психолози коментираха събитията. Експерти се опитваха да определят от кой свят са пристигнали похитителите. Бойни кораби фучаха напред-назад в небето. Тайни сили маневрираха далече от камерите на репортерите, за да не бъдат показани в програмите. Служители на застрахователната компания „Лойд“ обясняваха какво може да се е случило с „Джулиет“, откакто бе изчезнал от имперска служба по време на Таанската война. Специализирани екипи за борба с тероризма бяха готови да изгубят живота си.

Но най-хубавото от всичко бе, че ставаше на живо.

Единственото повикване, което достигна „Аойфи“, докато наближаваше Първичен свят, бе автоматизирано, записано предварително и очевидно доста остаряло. Берхал Уолдман дори не си направи труда да го погледне, а го прехвърли към стандартизираната кодова размяна. Всички бяха твърде заети.

„Аойфи“ започна самостоятелен заход за кацане.

Никой не го забеляза, дори в малкото селце в далечния край на тясната долина. Онзи изверг на борда на „Джулиет“ току-що бе заклал още едно дете.

В космоса разрушителят може да изглежда миниатюрен, сравнен с огромни бойни машини като „Виктори“, или кацнал на огромна макадамова площадка, където окото не е в състояние да сравнява и мащабира. Но кулата, край която се приземи, приличаше на детска играчка. Пръстите на Уолдман пробягаха по клавиатурата и „Аойфи“ остана да виси ниско над земята, задържан от маклийновите генератори. Нямаше никакъв смисъл да оставят петметров отпечатък в красивата градина отдолу. Не само по естетични причини, но и за да не пораждат ненужни въпроси.

В кулата не се забелязваше никакво движение.

Оръдията на „Аойфи“ се завъртяха бавно, направлявани от ръката на Хойо.

Корабната платформа се плъзна надолу и Стен излезе. Носеше боен скафандър и беше въоръжен с уилигън, но лицевото му стъкло бе вдигнато.

Уолдман сметна постъпката му за безумие — отвън можеха да чакат агенти на Вътрешна сигурност. Но Стен не можа да измисли друг начин, за да съобщи на съществата, че идва, за да ги спаси, а не нападне.

Почти доближи вратата, когато тя се отвори.

На прага стояха Сен и Мар.

— Мой млади капитане, ако ми позволите да отбележа, пристигате в истински бароков стил.

— Да бе, бароков. Да се махаме оттук, преди някой да ни барокира задниците. По-късно ще си разменяме остроумия.

Хайнис също подаде глава.

— Доста се забави.

— Съжалявам. Трябваше да спра, за да си вържа връзките на обувките.

Зад Хайнис имаше още едно същество — човек. Строен. Гологлав. На средна възраст. Облечен по мода поне отпреди десет години. Стен предположи, че това е мъжът на Хайнис. Странен избор от нейна страна, поне по негово мнение.

Не е твоя работа, идиот. Както често казваш на другите. Действай.

Сен, Хайнис и Сам’л хукнаха към кораба. Мар се поколеба за миг, наведе се и взе малко, разноцветно камъче.

— Може да не остане друго, при което да се върна.

След това и той се качи на борда на „Аойфи“ и Стен затвори люка зад себе си.

— Издигаме ли се, сър? — попита Уолдман, когато Стен се появи на мостика.

— Почакай малко.

Той погледна екрана, на който се виждаше мостикът на „Джулиет“. Пред камерата нямаше никой — нито терорист, нито заложник.

— Пращай.

— Да, сър. — Комуникационният оператор натисна едно копче на таблото и „Аойфи“ прати кодирано съобщение на „Джулиет“.

На екрана се възцари хаос.

Викове. Писъци. Похитители, крещящи нечленоразделно. Малко момиче се откъсна от ръцете им и побягна. Застреляха я. Терористите си подвикваха на неразбираем език. Нов изстрел — този път право в камерата. Край на предаването!

— О, божичко мили! — застена Мар, прегърнал Сен през раменете. — Бедните човешки дечица!

— Аха — кимна Стен. — Ужасно, ужасно. И по-лошо ще става. Берхал Уолдман, време е да излитаме. Височина петстотин метра.

„Аойфи“ се стрелна нагоре.

Междувременно екранът оживя, но този път предаването беше от станцията.

Неясни образи… бърз фокус… разрушен космически кораб… мараня зад двигателя „Юкава“, докато преминаваше на максимална мощност…

Изплашен глас на диктора:

— … ужас… о, какъв ужас…

— Пълна тяга, ако обичате. Джеймс, време е да се прибираме у дома.

„Аойфи“ се гмурна в хиперкосмоса, оставяйки след себе си свръхзвуков бумтеж, за да запълни вакуума след разрушителя. Експлозията остана нечута, заглушена от трясъка на „Джулиет“, която се забоде точно в центъра на площадката за приземяване. Нямаше огън, нито разрушения, само един димящ кратер.

— Какъв печален край — подхвърли Стен. — Всички тези дечица, размазани на паважа като желе от ягоди. Или от домати? И какво съвпадение само. Нещастно за тях, въпреки че нищо чудно да бяха станали серийни убийци или адвокати, или нещо от тоя род, ала щастливо за нас. Както мистър Килгър обича да казва, Господ Бог взема с едната ръка, но дава с другата.

Мар и Сен не сваляха ужасени погледи от Стен.

— Стен, знаеш ли, че си един коравосърдечен копелдак — даде израз на чувствата им Хайнис.

— Майка ми често казваше същото — съгласи се с щастлива усмивка Стен.

— Благодаря. — Тя го гледаше със сериозно изражение.

— Ей. Не бива така. Ти ме познаваш. Светецът Стен. Убиецът на добродетелни девици. Спасителят на дракони.

И през цялото това време Стен изглеждаше ужасно доволен от себе си. И изненадан, че се измъкнаха невредими.

Официално инцидентът с кораба „Джулиет“ остана като трагичен случай, още един пример за ширещото се из обществото безумие. Ала разследващите бяха сигурни, че са ги изиграли. Не че от записа, подготвен предварително от Стен, беше останала и следа. Не откриха нищо, освен онази зейнала дупка в площадката и димящото дъно. Но разследващите бяха сигурни, че би трябвало да открият поне микроскопични въглеродни останки от жертвите.

Когато чу за това, Стен неволно изруга. Трябваше да прецени по-внимателно положението, да вземе десетина трупа на животни от някоя месарница и тогава никой нямаше да заподозре каквото и да било.

Три мощни имперски флота се появиха едновременно от хиперпространството в околностите на системата Истрн, с готови за стрелба оръжия.

Шест планети и техните луни кръжаха около тази мъртва звезда.

И нищо.

Нито следа от Стен.

Нито следа от бунтовнически флот.

Съвсем нищичко.

И доколкото можеха да определят най-точните анализи, нямаше данни някога в системата да е пристигал кораб. Беше получила име на звездната карта, без да бъде изследвана. Не че имаше какво да се изследва.

Голямата примамка на Стен беше сработила. Или, по-точно, действаше дори сега. Той, разбира се, никога не бе обмислял да напада Ал-Суфи, нито да се приближава до Първичен свят с малкия си флот.

Заблудата се разпространи чрез двойни агенти на Хохни и други шпиони из Империята.

Стен играеше с Императора на надлъгване.

Този път блъфът му бе успял.

Следващият път, в друга система, можеше да има дори следи от скорошно преминаване на корабите му.

Ала имаше още една полза от това непрестанно надбягване, с цената на огромни ресурси от АМ2. Удар, който щеше да разтърси из основи имперските сили.

15.

Майор субадар Четабахадур отдаде отривисто чест.

— Сър! Явявам се по ваша заповед.

— Седнете, майор субадар — отвърна Пойндекс. — Няма нужда от тези формалности.

Четабахадур седна, ала дребното му тяло остана напрегнато във фотьойла.

— Страхувам се, че имам много лоши новини — поде Пойндекс. — Съжалявам, че аз ще трябва да ви ги съобщя. Но няма смисъл да мълчим и да оставим нещата още повече да се влошат. Та ето за какво става въпрос. Както знаете, Вечният император оценява много високо годините вярна служба на вашите сънародници.

Четабахадур премигна. Много бързо. Всички останали реакции бяха укротени навреме. Фразата „вашите сънародници“ бе оскърбление, заслужаващо прерязване на гърлото. „Годините на вярна служба“ също бе призив за незабавна и жестока реакция. Що се отнася до „оценява високо“ — това вече беше прекалено.

Майор субадарът успя да съхрани любезно изражение, питайки се що за чудо позволява на тази жаба да остане жива.

— Много високо, наистина — повтори натъртено Пойндекс. — За нещастие той самият изпадна в ужасно положение. Парите, както разбирате, не стигат. Необходимо е ново затягане на колана и икономии във всички служби.

— Да, сър — кимна Четабахадур. — Гурките направиха каквото се очаква от тях, сър. Но ако се наложат нови съкращения… сър, бъдете сигурен, че сме готови.

Пойндекс се усмихна съчувствено.

— Колко великодушно. Но няма да е необходимо при сегашните обстоятелства. Виждате ли, беше ми наредено да разпусна вашето подразделение. Както вече казах, ужасно съжалявам. Но в тези времена всички трябва да правим жертви.

— Няма нужда да се извинявате, сър — отвърна Четабахадур без колебание. — Предайте на Императора, че гурките са готови за всякакви заповеди. Но ако е нужно да се разпуснем… и да се завърнем в Непал… какво пък, ще го направим. Без да се оплакваме, сър. Уверете го в това.

Още една усмивка от страна на Пойндекс.

— О, ще го направя. Можете да разчитате на мен.

Майор субадарът се изправи и отдаде чест.

— В такъв случай, сър, ако това е всичко, разрешете да напусна, за да информирам моите войници.

Пойндекс отвърна с вял опит за козируване.

— Да… това е всичко… и много ви благодаря.

— Аз трябва да ви благодаря, сър — рече Четабахадур. Обърна се и напусна помещението.

Пойндекс се облегна назад във фотьойла, доволен, че неприятната задача е свършена. Но беше малко изненадан от лекотата, с която майорът прие новината.

Такава вярност.

Сляпа, невежа вярност.

Пойндекс се засмя. Включи комуникатора и нареди на войниците от Вътрешна сигурност да изпратят заминаващите гурки.

Отвън, малко по-нататък по коридора, Четабахадур едва сдържа внезапно обзелото го желание да подскочи във въздуха и да тракне с токове.

От доста време той и хората му се тревожеха от влошеното душевно равновесие на Императора. Действията му ги караха да изпитват отвращение. Не можеха да разберат как един войник, когото уважаваха — Йън Махони — е станал предател. И при никакви обстоятелства не биха повярвали, че Стен, някога техен командир, а и все още такъв, доколкото им бе известно, би преминал на другата страна, дори срещу чудовището, в което се бе превърнал Императорът.

Всички гурки искаха да напуснат служба. Единственото, което ги сдържаше, бе дадената клетва — и мисълта, че Императорът ще приеме постъпката им за тежко оскърбление.

Щеше да ги избие до крак.

Но, което бе по-лошо, бояха се за роднините си в далечен Непал. Никой от гурките не се съмняваше, че Императорът ще изтрие Непал от лицето на планетата за подобно предателство.

Но сега — о, каква радост само — небесата им се усмихнаха и гурките бяха свободни. Какво благодатно съобщение им бе донесъл този варварин Пойндекс.

Не че Четабахадур му беше простил за грубото поведение. Някой ден, разбира се, щеше да го убие.

Ако пък не сполучи, тогава синът му щеше да убие сина на Пойндекс.

Защото гурките имаха много дълга памет.

Пойндекс се забавляваше да гледа как жената на име Басийкър се унижава пред Вечния император.

— О, господарю, аз съм заслепена от великолепното ви присъствие. Краката ми треперят. Умът ми е обхванат от треска. Езикът ми надебелява и не мога да оформям думи, с които да възхвалявам величието ви.

Пойндекс прикри усмивката си. По негово мнение езикът й се справяше отлично. Новата върховна жрица на Култа към Вечния император се беше проснала на пода на канцеларията на своето божество.

— Можеш да станеш — подхвърли Вечният император. Пойндекс беше изненадан колко сериозно беше изражението му.

Басийкър се изправи на колене, удари главата си няколко пъти в пода, сетне бавно се надигна. Пойндекс мярна блясъка на задоволството в очите на Императора и се поздрави за избора на заместничка. Басийкър бе запомнила уроците му и се бе справила далеч по-добре, отколкото очакваше.

— Седни, ако обичаш — покани я Императорът. — Ще желаеш ли нещо освежително?

Басийкър приседна в посоченото кресло, но застана на ръба, сякаш дори мисълта да се отпусне бе богохулство.

— Благодаря ви, господарю. Но позволете на тази скромна търсачка на истината да откаже на любезното ви предложение. Достатъчно ми е да поглъщам свещените еманации от вашето присъствие.

Пойндекс не се съмняваше, че единствената движеща сила в живота на тази жена бе личната й амбиция. Беше мършава и с набръчкана бледа кожа, на неопределена възраст, с грозновато лице, остри зъби и очи, ситни като мъниста. Прилича на плъх, помисли си Пойндекс.

— Както желаеш — махна великодушно с ръка Императорът.

Басийкър кимна и дръпна туниката под костеливите си колене.

Императорът посочи купчина документи на бюрото.

— Запознах се с предложението ти за реорганизации — рече той. — Впечатляваща работа.

— Благодаря ви, господарю — отвърна Басийкър. — Но едва ли бих се справила без вашето вдъхновение. Да си призная честно, заварих култа в истински хаос, наследен от моята предшественица — Зоран. Целта ни е да ви възвеличаваме… и да изучаваме постулатите ви за вашата божествена мисия. Но тези неща са били забравени напоследък.

— Виждам, че си добавила нова програма — рече Императорът. — Предложение да се построят центрове за поклонение във всички големи градове на Империята.

Бисийкър склони глава.

— Надявах се да получа одобрението ви.

Пойндекс вдигна поглед, за да сдържи смеха си. Очите му се спряха на една картина на Императора. Беше свръхромантичен, прекалено мускулест портрет на Негово Величество в героична поза. Рисунката беше спомен от Битката при Портите, която, ако се съдеше по портрета, Императорът бе спечелил собственоръчно. Пойндекс знаеше добре, че неговият господар никога не е участвал директно във въпросното сражение.

Това бе само една картина от цяла галерия, величаеща Императора. Останки от безвкусната колекция на Танц Суламора. Получили заповед да я съберат наново, агентите на Пойндекс бяха открили картините при боклуците на музея. Сега висяха в красиви рамки по стените на имперската канцелария. Ефектът беше, меко казано, смущаващ. Всички тези свети императорски очи, които са втренчени в него. Все едно да халюцинира от развалена наркотична бира.

Той насочи вниманието си към разговора. Мъничките очи на Басийкър сияеха по-ярко.

— Ваше Величество, това предложение е нищо, сравнено с моето истинско видение — продължаваше да нарежда тя, като се тресеше от възторг. — Виждам храмове, посветени на вашата личност във всеки град на Империята. Където вашите поданици се събират, за да се къпят в сиянието ви.

— Наистина? — попита Императорът. — Нямах представа, че имам толкова много потенциални последователи.

— Но как може да е другояче, господарю? Не е ли казано в светите писания, че скоро последователите ви ще бъдат повече от звездите в небето? И че ще възхваляват името ви като единствения истински бог?

Дори Императорът изглеждаше засрамен от думите й. Той се закашля в шепа.

— Ах… да. Както го представяш… мисля, че виждам смисъла.

— Липсват ни само средствата, господарю — заяви смело Басийкър. — За да осъществим тази програма.

Императорът се намръщи.

— Вече ви пратих значителна сума. Не е ли така?

— О, така е, господарю. — Басийкър се люшна назад. — И по мое мнение не е справедливо да заделяте дори това. Този, който почита, трябва да плаща и цената. Вашите последователи, господарю, са тези, които трябва да финансират проекта. Не мисля, че едно живо божество трябва да плаща за собствените си храмове. Но ние — вашите верни последователи — нямахме дори тази възможност, господарю. И, страхувам се, вината за това пада само върху политическите ни водачи. Те са твърде заети да пълнят собствените си джобове.

— Много добре казано — кимна Императорът. — Освежителна мисъл.

Той се обърна към Пойндекс.

— Започвам да се изморявам от тези дърдорковци в парламента. Ще ми се най-сетне да се задавят с лелеяните кредити. Съберете се с Аври и измислете някакъв фонд за поддръжка. Една лоялна последователка като тази жена не бива да моли за пари за толкова важно дело.

— Да, Ваше Величество. Ще бъде изпълнено незабавно.

Императорът се обърна към Басийкър.

— Имам една молба.

— Каквото пожелаете, господарю.

— Искам да прегледаш всички членове и да отделиш най-запалените.

— Готови сме да дадем живота си за вас, господарю.

— Да… макар че винаги има такива, които са по-увлечени от останалите. Знаеш за какво говоря.

Басийкър кимна. Думата „фанатични“ остана непроизнесена.

— Нека те организират нещо като ядро. Решил съм да преминат през специална подготовка. Хората на Пойндекс ще се погрижат за това.

— Да, господарю.

— И да останат в готовност, докато се свържа с тях. А след това да действат незабавно и без колебание.

— Да, господарю. Имате предвид… някоя специална мисия? И сигурно ще бъде опасна?

— Да. Вероятно самоубийствена.

Басийкър се усмихна.

— Разбирам какви хора ви трябват.

Пойндекс потрепери. Нищо ново нямаше в това да се използват религиозни фанатици за убийци. Но представата за облещен култист с окървавен нож бе малко обезпокоителна. Той побърза да прогони образа. Колкото и страшна да бе идеята, в нея се таеше голям потенциал.

— Чудесно. Значи се разбрахме — отвърна Императорът. — А сега… ще помоля да ме оставиш…

Басийкър скочи на крака.

— Разбира се, господарю. Благодаря ви, че ми отделихте от безценното си време.

Тя отново падна на колене и три пъти удари главата си в пода.

— Да се свети името ви, господарю. Да се свети…

После си тръгна.

Императорът се обърна към Пойндекс. На лицето му грееше доволна усмивка.

— Невероятно. Те наистина вярват, че съм бог.

— Без никакво съмнение, Ваше Величество — потвърди Пойндекс, но инстинктът му за самосъхранение го сдържа да не отвърне с усмивка. — Вярата им може да е малко… детинска… но несъмнено е искрена.

Вечният император погледна към вратата, през която току-що бе излязла Басийкър.

— От устите на младенците — промърмори той. Сетне се пресегна и извади бутилка скоч от чекмеджето на бюрото. Наля си и отпи бързо. После пак си наля.

— Сега. От възвишеното към чистата, неподправена човешка глупост — заяви Императорът. — Имам оплакване от моя шамбелан относно теб.

Пойндекс повдигна вежди.

— Да, Ваше Величество?

— Изглежда, нещата, които те помолих да свършиш, са стигнали до него. Говоря за наградите. Та той трябва да подготви специална церемония. Церемония, която, искам да подчертая, трябва да е след не повече от две седмици.

— Много съжалявам, сир — произнесе привел глава Пойндекс. — Вината е моя. Всъщност едва ли нещо може да ме извини.

— Не знаеш колко си прав — изпръхтя недоволно Вечният император. — Може между нас да си говорим, че тези неща са незначителни, но, Пойндекс, във време на война медалите и отличията срещат добър отзвук сред обществото. Особено във времена като сегашните.

— Да, Ваше Величество. Съжалявам, Ваше Величество. Ще се поправя.

— Няма значение — рече Императорът. — Прати ми списък. Аз ще свърша това. — Той поклати глава. — Напоследък имам чувството, че върша сам всичко.

— Така е, сир.

Императорът сръбна от скоча и раздразнението му понамаля.

— Сигурен съм, че и ти си зает до гуша — продължи той.

— Въпреки това нямам извинение, сир. Но ви благодаря.

— Не бързай да ми благодариш — заяви Вечният император. — Защото имам още една доста голяма порция за твоята чиния.

— Да, сир?

— Мислих за нашия проблем със Стен. Доста щети претърпяхме заради него. Но само защото инициативата е на негова страна. И докато все още набираме скорост, може да ни създаде нови неприятности. Да изгради пред масите образа на герой и прочее глупости.

— Скоро ще се провали, сир — обяви Пойндекс.

— Не бих искал да разчитам на късмет или на грешките на други — възрази Императорът. — Трябва да му отнемем инициативата колкото се може по-бързо. Да го притиснем така, че да не знае какво да предприеме.

— Сир, не ми се ще да прозвучи, сякаш изразявам несъгласие, но силите ни вече са разтеглени до своя предел. И може би повече. В този момент дори резервите са на бойна нога.

— Ами намери още резерви — заяви Императорът.

— Сир… ако се случи нещо непредвидено…

Очите на Императора блеснаха.

— Сякаш не се случва! Стен ни изненадва с всеки нов ход. Удря ни от неочаквани посоки. Моите нови станции, депата за АМ2, финансовият пазар.

Пойндекс се ококори.

— Финансовият пазар? А аз мислех, че икономиката страда заради кризата. Как Стен би могъл да…

Императорът го изгледа презрително.

— Не ставай глупак. Това са все белези на партизанската война. Няма нищо случайно. Работа на Стен — и хората му.

— Разбирам… Ваше Величество — допълни Пойндекс, но очевидно все още не разбираше напълно.

Императорът изсумтя недоволно.

— Пойндекс, искам да си го набиеш в дебелата глава. Намираме се в крайно тежко положение. И ако не изгасим скоро огъня, нещата съвсем ще се влошат. Ясно ли се изразих?

— Да, сир.

— Добре. А сега погледни тук. — Императорът побутна встрани шишето с уиски и се надвеси над картата на Империята. Когато се приближи, Пойндекс забеляза множество кръгчета, кръстчета и стрелки, надраскани от Императора.

— Това са зоните, които по мое мнение са най-уязвими — заговори Императорът, като сочеше с пръст. — Най-вероятните места за следващите му удари. Можем да ги прикрием, ако прехвърлим Пета гвардейска от Солфи… после преместим флота при Бордбъч…

Пойндекс наблюдаваше с изумление как Императорът мести ръка по картата и променя дислокацията на своите сили.

И всеки път, когато пръстът му докосваше листа, стотици кораби и хиляди войници литваха между звездите.

В преследване на един-единствен човек.

Много по-късно, когато се прибра в уютния си малък замък в Аръндел, Пойндекс се замисли за положението, в което се намираше Империята.

Той натисна едно копче на бюрото и на централния екран в кабинета му се появи електронна версия на картата, която му бе показал Императорът: ситуационното табло. На много места мигаха тревожни лампи.

Пойндекс се зае да ги проверява. Гладни бунтове. Престъпни банди. Удари на отделни групировки. Хаос на финансовия пазар. Изпълнени с паника доклади на корпорации и непрестанни запитвания за още АМ2.

Лошите новини не се ограничаваха само до цивилния сектор. Атаките на Стен бяха отбелязани на много места върху картата. Както и декларации за война и независимост от немалко бивши съюзници на Императора.

Убити агенти, провалени операции и други неудачи на имперското разузнаване.

Друг на негово място щеше да бъде завладян от отчаяние. Но Пойндекс не беше като другите. Във всеки провал той виждаше нова възможност. Във всяко бедствие — скрито съкровище.

За кратко време Пойндекс беше научил много от Императора. Успехът изисква мащабно виждане и… търпение.

В този случай мащабното виждане принадлежеше на Пойндекс — не на Императора.

Докато облечените в черни униформи помощници сновяха из помещението, Пойндекс още веднъж прецени шансовете. И за пореден път стигна до извода, че Императорът греши. Вземаше твърде сериозно заплахата от Стен.

Всъщност Пойндекс дори смяташе, че без вниманието, което му отделя Императорът, Стен почти ще престане да съществува. Достатъчно бе да го игнорират. А вместо това Императорът вдигаше шум, разместваше флотилии и правеше Стен само по-привлекателен за враговете на Империята.

Анализът на информацията сочеше недвусмислено, че шансовете не са на страната на Стен. Силите му бяха нищожни, ресурсите — крайно ограничени, особено сравнени с огромната имперска военна машина.

Стен не можеше да си позволи дори една грешка, за разлика от Императора.

По някаква причина Императорът не виждаше всичко това. Сякаш вниманието му бе приковано върху Стен.

Голямо бяло петно.

На устните на Пойндекс затрептя усмивка. Колко хитро от негова страна да подклажда вманиачеността на Императора и да заобикаля сляпото петно.

Беше предупредил монарха за това-онова, но само за да се защити — ако нещата се объркат. Междувременно бе успял да го изолира от външния свят и да постави на ключови позиции свои хора.

Гурките бяха последните представители на старата гвардия.

Сега вече Императорът зависеше изцяло от него. Тъкмо Пойндекс бе посочил наследника на Зоран. Пойндекс решаваше кои хора да бъдат допускани при Императора. Пойндекс раздухваше безумието на монарха.

В интерес на истината, бе станал толкова незаменим за Императора, че дори си позволи нарочно да допусне няколко грешки. Като например объркването с банкета в чест на раздаването на наградите.

Императорът сигурно е бил ужасно ядосан, но не беше глупак. Знаеше, също както и Пойндекс, че няма нищо по-опасно от безгрешен човек.

Затова от време на време Пойндекс щеше да се спъва. Точно толкова, колкото Императорът да не го намрази.

Той погледна към ситуационното табло. Не към лошите новини. Към просторите на Империята.

Империя, която в известна степен вече се подчиняваше на неговата воля.

Не на волята на Императора.

С всеки изминал ден влиянието на Пойндекс нарастваше.

Не би допуснал грешката да мечтае да стане император. Поне на този етап.

По времето на управлението на Тайния съвет бе ви дял с очите си какво ще се случи с Империята, ако няма единен водач.

Не. Императорът беше необходим. Поне съществуването му. Легендата за него.

Имаше само една пречка. Сериозна. Някой ден Пойндекс щеше да остарее. Да изгуби сили.

И да умре.

А Императорът беше безсмъртен.

Освен ако Пойндекс не узнаеше тайната му.

Ако може… да живее вечно?

Той натисна копчето и таблото угасна.

Толкова много възможности, за които дори не смееше да мечтае.

А бе опитен мечтател.

16.

— Не зная как са научили местонахождението ти — рече сър Еку. Холографското му изображение бе потъмняло по края от въздействието на заглушаващото устройство. — Въпросът е, че в момента летят към Лупус. Делегация от двеста и шейсет същества. Предвождани от трима върховни водачи на загиновите.

— Казано между двама опитни дипломати — рече Стен, — не бих нарекъл ситуацията прекрасна. Ще се наложи да преместя базата на операциите. И то по-скоро.

— Мисля, че ще е грешка да не се срещнеш с тях — посочи сър Еку, чиято опашка се поклащаше бавно. — Ако загиновите се присъединят към нас, това ще е тежък удар за Императора. Помисли си само. Цял регион, състоящ се от стотици звездни купове — да премине на наша страна. Дори само пропагандната стойност се равнява на множество военни победи.

Стен затропа нервно с крак по студения под в борската комуникационна.

— Зная, зная. Но все още не мога да преглътна обезпокоителния факт, че загиновите не само се свързаха с нас, а и са открили къде се намирам.

— И аз бях също толкова изненадан — призна сър Еку. — Когато се появиха на входната ми врата и настояха за среща с теб, първата ми мисъл бе, че някъде е изтекла информация. Втората — че манабийците са обречени. Представих си как всеки момент в небето ще се появят имперски планетоубийци. Но след като разговарях с тях и обмислих наученото, като си припомних всичко, което ми е известно за загиновите, не съзирам сериозна опасност от клопка.

— И малката опасност ме плаши — отвърна Стен. — Защото… ако наистина искат да се присъединят към революцията, защо не го сторят при срещата с теб? Защо е толкова важно да се срещат с мен?

— Защото загиновите все още не са напълно убедени — отвърна сър Еку. — Засега знаят само, че имаме общ враг. Но не вярват, че притежаваме силата да се справим с този враг. — Сър Еку се наведе към камерата. — Всичко е в твоите ръце, Стен. Те вече клонят силно в наша посока. Инак едва ли щяха да рискуват.

— Значи ти ме съветваш да продължа циркаджийницата, докато ги подмамя да изминат остатъка от пътя.

— „Циркаджийница“? Не разбирам термина.

— Голямото шоу.

— Ах. Много описателно. Да. Точно това съветвам. Едно наистина голямо шоу.

Стен се поколеба.

— Попита ли ги как са се досетили?

— Да. Казаха, че са събрали две и две и са помислили малко. Използвали същата антилогика, за да те открият на борските светове. Когато си тръгваха оттук, подхвърлиха да те предупредя, че идват при теб.

Стен въздъхна.

— Добре. Ще го направя. Какво пък толкова, дявол го взел? Ако се окаже, че грешим, ще бъда твърде мъртъв, за да ме е яд, че са ме изиграли.

— Няма да си единствен, Стен — посочи сър Еку. — Говори се, че в задгробния живот било пълно с глупаци като нас.

— Вече се чувствам по-добре — рече Стен с кисела гримаса. — Благодаря.

— Няма защо.

Образът на сър Еку се стопи.

Стен започна да крачи из помещението, давайки воля на мислите си. Но умът му вече бе претъпкан с твърде много информация за сложната война, която водеше срещу Императора, и скоро установи, че буксува на място.

Нуждаеше се от съвет. Отчаяно.

— Значи според сър Еку късметът ги е довел при нас? — попита Рюкор.

— Горе-долу — кимна Стен.

— Не вярвам в късмета — заяви Алекс. — Освен когато става дума за мойта козинка.

— Разбира се, че е късметът — настоя Ото. — Борите го почитат дълбоко. Съществува в три форми — сляп, глупав и лош.

— Били сме в кухни — обади се Мар, — където сме срещали и трите.

— Както и на една прибързана вечеря — допълни Сен.

— Налага се да приема съобщението на сър Еку за достоверно — рече Стен. — Но все още смятам, че за загиновите това е голям риск. Ами ако грешат. Тогава току-виж се хвърлили в обятията на Императора с вика: „Приемете ни, ние сме предатели“.

— Много хитро — кимна Мар. — Харесва ми.

— Тихо. Говорим сериозно — скастри го Сен.

— Аз също, скъпи. — Той потупа Сен по коляното. — Ще ти го обясня някоя нощ.

— От друга страна — взе отново думата Рюкор, — в действията им прозира смисъл.

— Хубаво — кимна Стен. — Защото напоследък изпитвам дефицит от тази стока. Да те чуем всички. И не използвай високопарни думи.

— Стен, според мен отговорът се крие в природата на загиновите — погледна го Рюкор. — Те са икономически бежанци. А бежанците винаги са готови да предприемат големи рискове при несигурна печалба. Когато имаш малко, лесно си готов да го заложиш. Сякаш поне за малко командваш сам съдбата си.

Стен кимна. Логично, наистина. И преди си бе имал работа със загиновите. Повечето от обитателите на този район бяха наследници на бедни същества — хора и извънземни, — тръгнали да дирят щастието си из Империята. Най-малката промяна в икономическата ситуация ги изтикваше на ръба на оцеляването.

Също като семейството на Стен, те имаха само мечти и яки гърбини, на които да разчитат. Някои завършваха в робските плантации на Вулкан. Късметлиите — пак тази дума — достигаха звездните купове, съставящи региона на загиновите. Там скитанията им свършваха. Бежанците пускаха корени.

Това бе наистина странно обединение. Макар да нямаше доминираща раса или вид. Всички бяха равни — бели, черни или зелени. С твърда форма или желеподобни. С кожа или с люспи.

Стен си припомни ужасния риск, който баща му бе поел в схемата за забогатяване, включваща битки на скипаки. Фактът, че изгуби всичко — добавяйки години към договора си за работа, — не го бе разубедил да предприема нови рискове. Напротив, беше разпалил още повече желанието му да заложи всичко, за да се измъкне от заплитащата мрежа на Вулкан.

Да. Той ги разбираше.

— Може и да е рисковано, момко Стен — рече Алекс, — но и без туй няма много за губене.

Това бе вярно. Малко преди Алтайския разгром Императорът бе пратил Стен при загиновите за дипломатически сондаж. Мисията му се бе увенчала с успех. Успя да стигне до споразумение, без да се налага много да лъже.

— Когато за последен път се срещнах с тях — заговори Стен, — те бяха в голям смут. Не по тяхна вина. Загиновите се справяха доста добре сами и дори районът им просперираше преди Таанската война. Имат стабилно земеделие и дори тежка индустрия. Рудодобив. Многочислена популация. И в голямата си част са доста образовани.

Ото смръщи гъстите си вежди.

— Не знаех за това — рече той. — Смятах, че са известни предимно с оръжейната си промишленост.

— Както вече казах… това беше преди Таанската война. После се появи старият Танц Суламора с императорските пари и имперското влияние. И преди да се усетим, превърна целия район в огромен военнопромишлен комплекс. А после… когато войната приключи…

— Ах-ха — обади се Алекс. — Лошият късмет, за който говорех.

— Не можеш да ядеш пушки — намеси се Мар.

— Именно. Заводите останаха без поръчки и цялата икономика рухна.

— Но… в името на брадата на майка ми… защо не са ги преустроили за друго?

— Невъзможно — отвърна Стен. — Нужни са огромни инвестиции и прочее. Представям си какво им е било, когато Императорът се завърна. Вярно, че прати мен, за ги вербувам за идеята. Но беше много по-лесно — и по-евтино — да ги остави на произвола. За да си умрат тихо.

— Ама те не искат да си идат тихо — заяви Алекс.

— Не забравяйте — припомни им Рюкор. — Сър Еку каза, че работата съвсем не е сигурна. Все още трябва да ги убеждаваме.

Стен кимна.

— Каза също така да им организираме голямо шоу. Проблемът е, че колкото и да се оглеждаме, не виждам с какво можем да се похвалим. Нямаме легиони от войници, които да инспектират, нито ескадрили да прелитат над главите им. Всеки с малко ум в главата ще се досети, че е достатъчно Императорът да духне и ще ни помете.

— Не виждам нищо страшно. — Сен се намести в креслото. — Първо, те са тук, за да се срещнат с теб. Не с легиони и ескадрони.

Сен приседна на пода и Мар се настани до него.

— Императорът разполага с пълен набор флотилии и войски — допълни той. — И нашите приятели сами могат да се уверят докъде го доведе това. До пълен провал.

Рюкор се завъртя в резервоара и водата леко се разплиска.

— Косматите имат право — рече тя на Стен. — На твое място щях да се вслушам в думите им.

— Че аз се вслушвам, дявол го взел! — тросна се Стен. Той погледна към приседналата на пода двойка. — Какво сте намислили?

— Ако искаме да се метнат при нас в леглото — отвърна Мар, — трябва първо да създадем подходящо настроение.

— С други думи, малко любовна игра — изкиска се Сен. — От каквато са били лишавани в нещастния си живот.

— И ти, Стен, ще трябва да ни помогнеш — добави Мар.

— Аз ли? Как?

— Време е, о, Велики водачо на революцията, да дадеш почивка на сивото си мозъчно вещество — провикна се театрално Сен.

— Ще трябва да слезеш от сияйните висини на водачеството — продължи в същия подигравателен дух Мар — и да се смесиш с простолюдието.

Стен ги гледаше с нескрито подозрение.

— И после какво?

— Ами… да поработиш. Да миеш тигани.

— Че защо ще правя нещо такова? — вдигна вежди Стен.

— Защото в този случай, скъпи ни Стен — рече Мар, — дипломацията се ражда в кухнята.

— Ще устроим тържествена вечеря — кимна Сен. — За към двеста любовни птички.

— И когато приключим със загиновите — вдигна пръст Мар, — те ще са паднали на колене и ще протягат ръце към теб.

Стен беше готов да възрази. Не на идеята за тържествена вечеря. Напротив, тя беше чудесна — особено когато тук бяха имперските готвачи. Но колкото и да му харесваше, някак не се връзваше с мисълта, че ще трябва да мие тигани, за да спечели нечия симпатия.

И тогава видя усмивката на лицето на Килгър. Ото почти беше захапал лапа, за да не се разхили. Рюкор преднамерено избягваше да го поглежда, но друсането на резервоара я издаде.

Стен въздъхна.

— Какво чакате тогава? Захващайте се.

Присъстващите се надигнаха. Стен също излезе.

Най-търсеният човек в Империята. И освен това Герой на революцията.

А сега повишен до Главен мияч на тигани за Каузата.

Стен изтри пилешката мазнина в престилката си и пое съобщението от вестоносеца.

— Официално потвърждение — рече той. — Загиновите пристигат утре вечер.

— Нямаме много време — оплака се Сен.

— Ще се справим, скъпи — успокои го Мар. — Складът на Ото е далеч по-добре зареден, отколкото предполагах.

Стен прибра съобщението и се върна към разфасоването на пилешкото.

— Не че се съмнявам във вашите способности — рече той, — но не разбирам как може да измислите подходящо меню за нещо такова.

— Ами… първо, искаме да ги впечатлим — заговори Мар. — Затова вечерята трябва да отразява твоя успех. Но освен това държим да правим бизнес с тези хора…

— От козината на Мар се показа клюнест израстък. Той улови един домат, разтвори го и го изсипа в кипящата вода. — Искаме да ни харесат, но не и да си помислят, че се смятаме за по-добри от тях. — Докато говореше, крайниците му продължаваха да вършат всичко с автоматизирана точност. Стен го гледаше зяпнал от почуда. — А днешната кухня хич не я бива.

— Именно — съгласи се Сен. — За нищо не става. — Неговите остри нокти режеха и подреждаха луковиците. Всичко ставаше толкова бързо, че Стен дори не почувства да му люти на очите.

— Затова избрахме някои местни ястия — съобщи Мар. — От кухнята на обикновените същества. И същевременно достатъчно екзотични, за да намекват за нещо повече.

— Освен това ни хрумна идея за темата. — Сен не спираше да работи с лука. — Нещо като Знамето на нациите. Напълно в унисон със сбирщината от разнородни същества, които съставляват народа на загиновите.

— Ние обичаме тематичността — вметна Мар.

Стен ги слушаше с половин ухо. Не можеше да откъсне поглед от движенията на милкените. В кухнята те бяха като живи машини. Пълни с всякакви трикове.

— Страхотно — повтаряше той. — Тема значи. Но преди да продължите, искам да ви питам нещо.

— Давай, скъпи — подкани го Мар, докато белеше ловко един домат.

— Не мога да беля лук като Сен… — Той посочи малката вихрушка, която режеше люспите с чевръсти движения. — Не съм създаден за това. Но този фокус с доматите… Всеки път, когато аз ги беля, успявам да ги разкъсам. Губя страшно много материал.

— Бедничкият — подсмихна се Мар.

— Достатъчно е да ги натопиш във вряла вода — обясни Сен с тих глас.

— И този човек е наш водач — въздъхна Мар.

— Веднъж четох за този номер — призна Стен. — Но така и не успях да го опитам.

— Ама разбира се, скъпи — погледна го захилено Сен. — Разбира се, че не си успял.

Кухнята бе изпълнена с аромата на домати, чесън и пържен лук. Мар опита, добави пипер, разбърка, после кимна на Сен да налее малко пилешки бульон.

— Когато поднесем вечерята — обърна се Мар към Стен, — вероятно ще пробваш супата ни.

Стен погледна към димящата тенджера.

— Ами да. Ухае примамливо. И май е достатъчно.

Сен се разсмя.

— О, има предостатъчно, не бери грижа. Но тази супа е по специална рецепта. Гарантирано премахва първоначалното напрежение. Говоря за гостите, не за домакина. Домакинът трябва да се държи настрана от супата.

— Виждаш ли — поясни Мар, — след като я прецедим през ситото, ще добавим малко аромати и сметана. Само колкото да омекотим вкуса. А сетне… тъкмо преди да я поднесем… ще й сипем водка. Много водка! И… воала! Имаме унгарска доматена супа с водка! Доста е силничка.

— За развързване на езиците, така ли? — погледна ги Стен. — Вие двамата не сте ли мислили за кариера на водещи разпити в секция „Богомолка“?

— Аматьори — подсмихна се Сен.

— Никакво предизвикателство — добави Мар.

— След като се погрижим за настроението на делегацията на загиновите — говореше Сен, — ще трябва да поработим и върху тяхната храброст. — В момента овалваше късчета месо в брашно.

Мар събираше нарязания лук.

— Да ги подготвим за твърдо решение — добави той.

— Така да се каже — изкиска се Сен.

— Не говори такива неща — погледна го Мар.

— Ами не мога — оплака се Сен. — Просто умът ми е устроен по този начин. — Особено когато приготвяме планински миди.

Стен се намръщи, взе парченце месо и го подуши.

— Не ми мирише на мида.

— Защото това са телешки тестиси, скъпи — обясни Мар. — Отрязани от малките пишки, преди животните да пораснат достатъчно, за да почувстват загубата им.

— Ще им приготвим нещо по баски — рече Сен. — Представи си само — мускулести мъжаги с огромно либидо.

— Направо да ти се прииска да им изпържиш топките — кимна Мар.

Стен погледна към месото, което държеше.

— Съжалявам, момчета. Надявам се, не сте забравили, че пристигат тук, за да се присъединят към една добра кауза.

— А сега ще трябва да намерим и храна за умовете им — обяви Мар.

Стен оглеждаше със съмнение купчината пилешко месо, което бе разфасовал със сатъра.

— Мозъчна сила от пилешко? Сигурно се майтапите.

— Глупави животинки, вярно — призна Сен. — Но са толкова натрапчиви. Особено когато са пълнени и добре подправени. Виждаш ли как търпеливо очакват да бъдат мариновани?

— Като загиновите? — предположи Стен.

— Чудесно, Стен, скъпи. Започваш да схващаш идеята — одобри Мар. — В този момент би трябвало и нашите нови приятели да са готови да приемат предизвикателството на един съюз.

— Тази рецепта не е ли от Ямайка? — попита Стен — Един от старите земни острови. Място, където хората са пиели разводнен алкохол под тънки чадърчета на плажа.

Мар въздъхна.

— И това ли знаеш? Всъщност не ни ли свършват чистите тигани?

— Няма да се измъкнете толкова лесно този път — заяви спокойно Стен. — Оставам тук, докато видя как го правите.

— В кухнята — погледна го Мар — само на майстор готвача се позволява да бъде остроумен. Миячите на тигани и тенджери трябва да се смеят на шегите му и да възхваляват неговия гений. А през останалото време да търкат пода и посудата.

— И в никакъв случай не се правят на хитри — добави Сен.

— Обещавам повече да не се повтаря — сведе поглед Стен.

— Той наистина не е чак толкова умен — захили се Сен.

— Много добре — кимна Мар. — Тогава може да остане, но ако обещае да си държи езика зад зъбите.

— Хм — изсумтя Стен, стиснал устни.

— Всъщност с тази рецепта може да се справи дори мияч на чинии, при това от първия път — обяви Мар. — Само вкусът й изглежда сложен.

Той натисна едно копче и върху масата се показа смесител. Нарязаните съставки се изсипаха вътре и машината се завъртя.

— А сега подправките — обясни Мар. — Това е нещо като котва, използват се пет супени лъжици на всяко кило месо. Заедно с по една чаена лъжичка индийско орехче, канела, сол и пипер.

Той изсипа подправките в машината и отново натисна копчето. Докато тя се въртеше, започна да налива мазнина.

— Разтопено фъстъчено масло — поясни Мар. — Само колкото да се слепят съставките.

След не повече от минута ястието беше готово. Стен го гледаше с недоверие.

— Тази лепкава съставка — съобщи Мар — трябва да се намаже върху месото. И това е работа на мияча.

— Истина е — потвърди Сен. — Майстор-готвачът никога не се занимава с подобни неща.

Стен изпръхтя недоволно, но се зае да разнася равномерно марината върху пилешкото. Всъщност нямаше нищо против. Благоуханието бе невероятно. Устата му се изпълни със слюнка, докато си представяше какво ще се получи, след като пилешкото премине през скарата.

В ъгъла Мар и Сен спореха за предимствата и недостатъците на ядките в ливанския пилаф. Наоколо бе пълно с димящи тенджери с ароматна храна.

Той усети как се отпуска.

Всъщност нямаше нищо против да е мияч на съдове, вместо Герой на революцията.

Мар и Сен поглеждаха към грейналото му лице.

— Мислиш ли, че е готов? — прошепна Мар.

— Абсолютно — потвърди Сен. — Не бих искал да се тупам по рамото, но това е една от най-добрите работи, които сме свършвали някога.

— Съществата не разбират — рече Мар, — че първата и единствена тайна на тържествената вечеря е да се подготви домакинът.

— Малко кухненско вълшебство — кимна Сен. — Всеки път се получава.

Водачката на загиновите забоде за пореден път вилица във вкусното ястие пред нея. Гледаше го, сякаш се питаше дали тялото й може да побере още. Вилицата продължи обратния си път и хапката изчезна в устата й.

Тя затвори очи. Истинска скулптура на наслаждението. Вкуси. Хммм.

Когато ги отвори, Стен й се усмихваше.

— Пъррр — оригна се тя. — Извинете, но просто не мога да побера повече.

— Мисля, че нашият майстор готвач е готов да ви прости — кимна Стен. — Доста се постарахте.

Той огледа залата. Мар и Сен бяха преобразили мрачното борско помещение в истинско чудо с множество цветя и приглушени светлини.

Останалите гости също изглеждаха покорени от атмосферата.

В продължение на два часа Сен и Мар управляваха керван след керван от вкусни ястия. Независимо дали бяха предназначени за хора или извънземни, те бяха посрещани с еднакъв ентусиазъм.

Вече всички присъстващи се подпираха с лакти или техните чуждоземни еквиваленти — на масата. Разговаряха оживено, сякаш бяха стари приятели.

Като капак Мар и Сен бяха разпечатали сувенирни менюта за всички членове на загиновската делегация.

— Винаги го правим — съобщи Мар. — Съществата обичат да показват вкъщи колко добре са си прекарали. А това е и чудесна реклама за нас.

— Не е реклама, Мар — поправи го Сен. — Не и в този случай. Спомни си, че вече сме революционери. Военният термин е пропаганда.

— Същата работа — изпръхтя Мар.

— Така е, но „пропаганда“ звучи доста по-романтично.

Стен трябваше да признае, че сувенирното меню наистина изпълнява отлична пропагандна функция.

На обратната страна имаше негова снимка, заобиколен от двамата майстори-готвачи Мар и Сен. Отпред Сен бе дал място на своята тема: „ГОЩАВКА ЗА ВСИЧКИ СЪЩЕСТВА“.

Ето какво бе човешкото меню:

СУПА

Унгарска доматена с водка

Скаридена Мисо Саки

САЛАТА

Сурова риба по камбоджански

Салата домати, краставици и кисело мляко

ПРЕДЯСТИЯ

Планински миди по баски

Руски блини и хайвер

Задушени гъби по арменски

ОСНОВНИ

Пиле по ямайски

Мароканско печено агне

Филе от сьомга на скара

Кебап от печени зеленчуци „Мескита“

ГАРНИТУРА

Ливански оризов пилаф

Домати с розмарин

Черен боб и ориз по кубински

ДЕСЕРТ

Чийзкейк „Ню Йорк“

Шведски палачинки със сладко от боровинки

Ястията, включени в менюто за извънземни, бяха също толкова впечатляващи.

Стен видя, че Мар наднича откъм вратата. Помаха му. Време беше.

Стен се обърна към Соейзи и рече:

— Мисля, че ни викат за кафе и бренди.

Тя се засмя.

— И пури ли?

— И пури — обеща Стен.

— Водете ни, сър Стен.

Докато се изправяше, Стен даде знак с палец нагоре на Мар. Всичко вървеше според плана.

— Ето каква е нашата позиция — говореше Моши-Камал. Вторият член на тройката, управляваща загиновите. — Готови сме да се присъединим към вас, но искаме гаранции.

— Не мога да ви помогна с последното — рече Стен. — Помнете, започнах този разговор с твърдението, че шансовете определено не са на наша страна. Ако се присъедините към нас… може да е като скок в пропастта.

— Но, сър Стен, поведението ви не съответства на настоящото твърдение. — Сега говореше Труиз, извънземният член на тройката. — Вие се биете добре. В действията ви има логика и липсват стремежи към самоубийство. Освен това имахте доста успехи.

— Може да ви се струва така, но не е съвсем — отвърна Стен. — Императорът имаше доста лоши дни. Той може да си го позволи, а при нас дори един е достатъчен, за да приключим.

— Защо сте толкова откровен с нас? — зачуди се Соейзи. — Очаквах да излъчвате повече оптимизъм. Командвате флот. Имате победи. Съюзниците ви се множат. — Тя махна към уютното помещение, украсено по идеи на Мар и Сен. — Седите тук в разкош, ядете отбрани ястия и показвате пръст на Императора и хрътките му. Защо не се хвалите с успехите си пред нас?

— Бих могъл — съгласи се Стен. — Но проблемът е, че спечеля ли ви веднъж, няма да мога да разчитам на вас. Когато се случи нещо ужасно — а обещавам ви, че ще се случи, — ще видите, че съм ви лъгал. И ще ме изоставите. Не бива да има съмнение — това е война до пълно унищожение. Императорът никога няма да ни остави на мира. Изгубим ли — обречени сме.

— Това ми е ясно — заяви Труиз. Мъничките пипалца под очите й бяха зачервени от раздразнение. — Но картината, която ни нарисувахте, е твърде черна. Дайте ни поне някаква надежда.

Стен се наклони напред.

— За момента благодарение на действията ми силите на Императора са разхвърлени навсякъде из звездната карта. На няколко пъти успяхме да го принудим да гони собствената си опашка, но едва ли ще продължава още дълго. За момента са ми нужни две неща. Резерви. И благоприятна възможност. Без първото ще е трудно да се възползвам от второто.

— Смятате ли, че подобна възможност ще ви се удаде? — попита Моши-Камал.

Стен изглеждаше, сякаш е потънал в дълбоки размишления после кимна.

— Без съмнение — излъга той. — Рано или късно все нещо ще се случи — нещо, от което да извлечем полза.

— И ние бихме искали да сме там — заяви Соейзи. — Това… същество вече е непоносимо за нас.

— Принуждава ни да се превърнем в негови безволеви слуги — добави Моши-Камал. — Тъпче ни. Загиновите имат дълга памет. Всички ние произлизаме от хора на труда. Класата на потисниците ни натика в тъмни дупки, пълни с опасни машини.

— Това е вярно — присъедини се Труиз. — Всички наши предшественици са избягали от някой деспот. Не можем отново да се обричаме на живот, от който сме бягали.

— Знаете ли — просъска Соейзи, — че той дори се представя за божество? Има последователи, които твърдят, че бил свещено творение. Искат да вдигнем в градовете си храмове. Това е толкова… отвратително!

Стен реши, че коментарът е излишен, вместо тона огледа присъстващите.

— Значи ще се присъедините към нас… без да се подсигурявате?

— Без никакви условия — потвърди Моши-Камал. На ваша страна сме.

— И може би ще успеем да решим първия проблем добави Соейзи.

— Как по-точно?

— Ами, за резервите — заговори Труиз. — Предполагаме, че разполагате с повече жива сила, отколкото кораби и оръжия?

— Правилно — кимна Стен.

— Но сигурно си давате сметка, че притежаваме хиляди фабрики — оставени ни от Вечния император, чието предназначение беше да се строят кораби и произвеждат оръжия.

— Зная, разбира се — рече Стен. — Чух обаче, че повечето били затворени. Вероятно машините са ръждясали и излезли от употреба.

— Само част от тях — отвърна Моши-Камал. — Повечето са в отлично състояние. Едно от предимствата и недостатъците на загиновите. Не можем да гледаме как една машина се разпада и отива за скрап.

— Хората останаха без работа — обясни Соейзи. — Но въпреки това поддържаха фабриките.

— Да не искате да кажете, че заводите и фабриките ви са само консервирани? И че е достатъчно да пратите разпореждания и веднага ще започнат да произвеждат оръжия?

Пипалцата на Труиз помръднаха от задоволство.

— Можем да започнем производство до една И-седмица — рече тя. — Събирайте войниците си.

Сега вече Стен се нуждаеше само от подходяща възможност.

Бледият, строен грб’чев се извисяваше над Синд. На темето му аленееше голямо петно, сочещо повишено любопитство.

— Молбата ви е доста необичайна — рече той. — Малко хора са идвали на това място.

Синд погледна към ниската постройка, чиито огледални стени отразяваха заобикалящите я градини.

— Не разбирам защо е така — рече тя. — Мястото е толкова красиво.

Грб’чевът натисна едно копче и вратата се плъзна встрани. Той придружи Синд вътре.

— Сър Кайс обичаше красотата — рече. — И много добре я разбираше.

Синд се усмихна едва забележимо.

— Научих за тази особеност на сър Кайс от моите изследвания — призна тя. — Той е бил доста сложно същество. Дори за един грб’чев.

— Дори за един грб’чев — съгласи се придружителят й. — Но това ме връща на първата ми забележка. В нашата култура сър Кайс е герой. Неговата интелигентност, изобретателност и предприемчивост вече са придобили митични характеристики. Превърнахме неговата стара щабквартира в музей. В място за поклонение в известен смисъл. — Синд и нейният водач прекосяваха фоайето. — Но според мен само същество от нашата култура би могло да оцени сър Кайс.

— В такъв случай приемете извиненията ми от името на моята раса — рече Синд. — В края на краищата едва ли някой ще спори, че грб’чевите са едни от най-интелигентните същества в Империята.

— Това е вярно — съгласи се нейният придружител. Очевидно в този момент скромността е излишна.

— А сър Кайс несъмнено бе най-умният грб’чев за своето време — допълни Синд.

— Някои дори твърдят, че това е така за всяко време.

— В такъв случай как едно разумно същество — особено студент като мен — да не поиска да се запознае от първо лице с мястото, където е живял и работил сър Кайс?

— Вие сте много умна млада жена — отбеляза придружителят. Те свиха по коридора и пред тях се отвори нова врата. Озоваха се в библиотеката, в другия край зад монитор бе седнал човек.

— Това е един щастлив ден за вас и вашето изследване — обяви придружителят, забелязал присъстващия. — Както казах преди, малцина човеци споделят интереса ви към сър Кайс. Един от тях работи в нашия музей. И за моя изненада посещението ви съвпада с деня, когато е на работа. — Придружителят потупа човека по рамото. Мъжът се обърна. На лицето му грееше любезна усмивка.

— Мис Синд, позволете да ви представя един от нашите старши научни сътрудници… сър Лагут.

Лагут се надигна и протегна ръка. Двамата се здрависаха.

— Приятно ми е да се запозная с вас — заяви той. — Удоволствие, с което за малко да се размина. Днес е денят ми за почивка, но един от колегите ми се разболя…

— Щастлива случайност — вметна придружителят.

— Да. Щастлива случайност — повтори Синд, като оглеждаше от горе до долу плячката си.

Нямаше никаква случайност. Нито пък щеше да е щастлива — за Лагут.

Неведнъж през нощта Лагут се бе будил с ужасяващата мисъл, че рано или късно някой ще дойде за него. Огромни същества с решителни, сурови лица. И винаги облечени в черно. Понякога с кървави зъби. Повтаряха едно и също: „Лагут, ти знаеш твърде много. И заради това ще трябва да умреш.“

Жената, изправена пред него, бе от същия кошмар, но в по-приемлив вид. Тя не носеше оръжия и вместо огромни бивни имаше малки, бели зъби.

— Ти знаеш прекалено много, Лагут — заговори Синд. — И ако не ми помогнеш… ще трябва да те премахна.

— Аз бях само обикновен служител — изстена Лагут.

— Не мога да се съглася. Като член на Тайния съвет, отговарящ за доставките с АМ2, едва ли си бил обикновен служител.

— Нямах никаква власт. Изпълнявах заповеди. На никого не съм сторил нищо!

— Самото ти присъствие там означава, че си заговорничил с убийците на Императора — възрази спокойно Синд. — Що се отнася до властта… хиляди същества, чиито роднини са умрели от глад заради недостига на АМ2, биха искали да си поприказват с теб.

Лагут нямаше какво да възрази и наведе глава.

— Така че, Лагут, искам да си развържеш езика. Защото или ще станеш жертва на убийците на Императора, или на тълпата. Почти ми е мъчно за теб.

— Ще ми помогнете ли? — помоли Лагут. — Ще кажете ли на сър Стен, че съм ви съдействал?

Синд позволи на гласа си леко да поомекне.

— Да. Ще му кажа за теб. — После рече повелително: — А сега говори, Лагут! Кажи ми всичко!

И Лагут заговори. Разказа й за странната програма, която бе създал по искане на сър Кайс. Предназначението й вероятно било да търси откъде Императорът се сдобива с АМ2. Поне това бе казал Кайс на членовете на Тайния съвет.

— Но имам усещането, че всъщност не се интересуваше чак толкова от АМ2. Търсеше нещо по-дълбоко и по-лично.

— В какъв смисъл? — попита Синд.

— Събрахме всичко, което бе известно за АМ2. От състав до няколкото маршрута, които доставките обикновено следват, преди така мистериозно да бъдат прекратени. Въведохме всичко това в невероятния компютър, който той бе направил. — Лагут посочи малкия терминал в единия край на библиотеката. — Там е връзката с него. — И сега съществува. Ала за съжаление се съмнявам, че друго същество на този свят би могло да разкодира програмата, която той написа, за да го използва.

Синд реши да го отклони от темата за гения на Кайс.

— Продължавай. Нямам много време.

— Да. Както казах, въведохме цялата информация за АМ2. Но освен това вкарахме и всичко, което е известно за Императора. За целта поискахме помощта на сър Пойндекс.

Синд се ококори.

— Пойндекс? И той ли е забъркан в това?

— Абсолютно — потвърди Лагут. — С Кайс имаха обща игра. Не зная каква. Но Кайс използва информацията, за да го издърпа в нашия кръг. Тъкмо той направи Пойндекс член на Тайния съвет, та очевидно бяха сключили някаква сделка.

— Очевидно — потвърди Синд. Интересна информация, но се съмняваше, че ще може да я използва. — Добре. Значи вкарахте всякакъв род необработена информация в компютъра. И после какво? Какво научи Кайс?

— Не съм сигурен — отвърна Лагут. — Но зная, че се натъкна на нещо. Защото изведнъж придоби много развълнуван вид, а той не беше от емоционалните същества. Както и да е, стана неспокоен. Нареди да се спре програмата и после замина. Ужасно бързаше.

— И къде отиде?

— Не зная. Напусна Първичен свят. Някъде надалече. А когато се върна… умът му… бе мъртъв.

Синд знаеше какво означава това. Грб’чевите бяха единствените разумни същества, създадени от симбиоза. Телата им — огромни и красиви творения — произхождаха от стара и тайнствена раса. „Мозъците“ им бяха резултат от въздействието на един вирус, който се настаняваше в една от кухините на черепа им. И предизвикваше появата на невероятен интелект.

Проклятието на грб’чевите бе, че този „мозък“ имаше живот най-много 126 години. Кайс бе един от малкото грб’чеви, живели няколко години по-дълго. Трагичното бе, че тялото продължаваше да съществува още поне стотина години.

Синд бе виждала доста от тези живи мъртъвци да се скитат по улиците на родния свят на грб’чевите. Постоянни и ужасяващи примери за това, което очакваше всеки член на тази раса.

Синд посочи терминала.

— През онези последни дни не се ли опита да разбереш с какво се е занимавал Кайс?

Лагут се поколеба, сетне поклати тъжно глава.

— Не съм храбър човек — призна. — Ако не сте забелязали, живея в постоянен страх, очаквайки някой като вас… или дори по-лош… да ме намери. Ето защо… отчаяно се опитвах да разбера с какво се занимава Кайс… но така и не открих нищо.

Зад вратата се чу шум, ръката на Синд се плъзна към мястото, където държеше оръжието.

— Не се плашете — обади се Лагут. — Той само иска да го нахраним.

Синд повдигна вежди.

— Кой иска да го нахраните?

— Сър Кайс, разбира се — отвърна Лагут. — Желаете ли да се срещнете с него?

— Той е тук? — попита изумено Синд.

— Защо не? За него този дом не е по-лош от всеки друг. Изкарват го на паша, ако може така да се каже. Като някое животно за разплод. Осигурено му е всичко, което би искал. — Той се надигна. — А сега трябва да отида да го нахраня. Не е редно да го оставя да чака.

Синд го последва в съседното помещение.

Това бе ярко осветена и приветлива стая, пълна с играчки и изрисувана, като че я обитаваше малко дете. Кайс се бе отпуснал в едно голямо кресло и се кискаше, втренчил поглед в екрана на телевизора. Вървеше детско предаване — дребни същества сновяха из студиото и си разменяха целувки.

Кайс видя Лагут.

— Гладен — рече.

— Не се безпокой. Ей сегичка ще ти дам нещо вкусно — обеща Лагут.

Синд неволно потрепери, докато гледаше как Лагут храни с лъжичка човека, който някога бе управлявал цяла Империя.

От устата на Кайс се стичаше каша. Той посочи към Синд.

— Коя е хубавелката?

— Твоя приятелка, дошла да те види, сър Кайс — отвърна Лагут.

Синд най-сетне се съвзе и се приближи към Кайс. Взе купичката от Лагут. Кайс я разглеждаше с ококорени очи и отвори уста. Синд започна да го храни. Той мляскаше шумно с устни. Оригна се и се изкиска.

— Направих смешно — рече.

— Много смешно — отвърна Синд. — Добро дете.

Кайс я потупа по ръката.

— Щастлив. Обичам щастлив.

— Не си ли щастлив винаги? — попита Синд.

Кайс кимна.

— Щастлив… винаги.

Синд се съвзе. Започна да осъзнава последствията.

— Какво ще стане, ако Императорът дойде, за да те вземе?

Очите на Кайс внезапно се изпълниха с ужас.

— Не. Не той. Не да вземе. Не искам ида друго място.

— Кое друго място? — попита Синд.

— Друго място — проплака Кайс. — Лошо място. Императорът там. Няма щастие.

— Оставете го — помоли я Лагут. — Нищо повече няма да ви каже. Не виждате ли колко е изплашен?

Кайс се бе свил на кълбо и хлипаше. Изглеждаше безпомощен в огромното кресло.

Синд обаче не се отказа.

— Какво има там? — попита тя. — Какво има на лошото място?

— Императорът.

— Друго какво?

Кайс изписка уплашено. Сетне отново захлипа.

— Завинаги — рече през сълзи. — Има завинаги.

— Виждате ли? — погледна я Лагут. — Говори само небивалици. Винаги е така, когато е изплашен. „Завинаги“. Все това „завинаги“.

Кайс кимна.

— Няма щастие завинаги. Няма щастие.

Синд го потупа успокояващо, после се обърна към Лагут.

— А сега искам да ми покажете компютъра.

Преди да излязат от стаята, Кайс започна да се съвзема. Надигна се, избърса очи и започна да се киска, загледан в екрана.

Малката луна бе сцена на разрушение. Синд крачеше през останалите от бомбардировките кратери, сред обгорени и разкривени останки. Сензорите на миниатюрното устройство в ръката й примигваха трескаво, докато събираха данни. Синд спираше от време на време и се заглеждаше в отломките. Събраните данни се прехвърляха на борда на нейния кораб, оставен на орбита. Анализите бързо се пращаха обратно. И пристигаха с писукане право в предавателя на шлема й.

Досега бяха потвърдили всичко, което откри в базата данни на компютъра в музея на Кайс. Луната се оказа сложно устроен комуникационен център. Поредната спирка по пътя към загадката, който би трябвало да отвежда в тайното място, откъдето Императорът се сдобива с АМ2.

Но Кайс не бе пристигнал тук случайно. Синд бе уверена в това. Беше дошъл, за да търси Императора. Същество, което в онези дни всички останали смятаха за мъртво. И го бе открил. На този планетоид.

Представяше си как Кайс се моли на Императора. Как му предлага всичко. Само и само да го спаси.

Безумното създание в музея бе живо доказателство, че молбите му са били отхвърлени.

Синд продължи да обикаля района още няколко часа. Накрая реши, че е достатъчно. Време беше да съобщи на Стен какво е открила.

Луната бе кръстопът на две важни тайни.

Първата — тайната на АМ2.

Втората — на прокламираното безсмъртие на Императора.

Синд бе доста уморена, когато даде сигнал да я приберат. Не от работа, а от потискащата мисъл, че макар да е узнала доста, това не значи, че находките й ще бъдат от полза.

Молеше се на всички бради на всички борски майки да излезе през същата врата, през която съвсем наскоро бе влязла.

Хайнис разлистваше документите с хладно, професионално изражение.

— Подредим ли всичко това — заяви тя, — ще стане ясно какво е научил Махони за Вечния император.

— И то е? — попита нетърпеливо Стен, загледан в холоизображението на някогашния детектив от отдела за убийства. Сигналът идваше от малък борски курорт, където я бе пратил — заедно с мъжа й и съкровищата на Махони.

— Не бива да прибързваме — рече Хайнис. — Фактите трябва да се обмислят внимателно.

Стен се намръщи.

— Извинявай.

— Първо, пращам ти психопортрет на Императора. Махони го е създал като модел. Съпругът ми и аз го сравнихме с нашите собствени разработки и го одобряваме. Все пак направихме справка и с Рюкор. Портретът е абсолютно точен. Погледни го, когато имаш време.

— Ще приема думата ти на доверие.

— Второ, Махони е сравнил портрета с данните за Императора от всички негови предишни появявания. Смята, че става въпрос за едно и също същество. Възможността за двойник е изключена.

Стен изпъшка.

— Пак ли тази история с възкресяването? Проклетникът Махони се е надигнал от гроба, за да те обвърже с нея.

— С нищо не ме е обвързвал. Но ако тези данни са улики, водещи към заподозрян за убийство… готов съм да спипам виновника и да го отведа при прокурора. Стен, признай си, това е интересна възможност.

— Когато ми покажеш призрака, ще се пресегна и ще го пипна, за да се уверя, че съществува — рече Стен. — А междувременно… къде ни води всичко това?

Хайнис се замисли.

— Ами при поредната загадка. Виждаш ли, ние с мъжа ми събрахме заключенията на Махони и се опитахме да ги продължим.

— И какво се получи?

— Взехме портрета на Императора — този, за който всички сме съгласни, че е точен. Осъвременихме го и го сравнихме с човека, от когото сега се крием.

— И? — попита Стен, макар да разбираше, че е излишно. — Пак е същият, нали?

— Да. Същият е. Но не съвсем. В основата си това е Императорът. Но ако се вгледаш по-внимателно, поведението му е доста различно.

— Ама че работа — завъртя учудено глава Стен.

— Съжалявам, че ти стоварвам всичко това на главата, Стен — рече Хайнис и в гласа й се долови симпатия. — Но както казват в телевизионните предавания, „Такива са фактите, госпожо“.

Стен й благодари и прекъсна връзката.

Облегна се назад и остави информацията да се уталожи. Това, което се получи, наподобяваше притеснително математическо уравнение — уж същото, ала съвсем различно.

Комуникаторът избръмча. Дежурният офицер докладва, че Синд е излязла на връзка. Било важно.

Докато се навеждаше към таблото, за да й отговори, в главата му се въртеше един въпрос: Ако това не е Вечният император… с кого, дявол го взел, се биеха?

17.

Солон Кенна стоеше на широкия ораторски подиум — блок от чисто бял мрамор, стигащ до далечната стена на Парламентарната зала. До него, в целия си блясък, се бе изправил тайрен Уолш. Отзад бе монтиран висок два етажа портрет на Вечния император.

— С най-дълбоко уважение към всички мои колеги се изправям пред вас в този исторически ден.

Гласът на Кенна бе равен и уверен. С леко помръдване на пръста той даде знак на Уолш да сведе глава.

— Жителите на Дюсейбъл вече имаха възможност да се наслаждават на почестите, оказани ни от нашия любим Император — продължи той.

Умът на Кенна, обигран в дълги политически дискусии, отбеляза мимоходом, че никой в тълпата не се засмя. Не се чу дори шепот въпреки наскорошното унижение, на което народът му бе подложен от врага на Императора Стен.

Кенна посочи огромния портрет зад гърба си.

— По причини, които само един мъдър водач може да определи, народът на Дюсейбъл отново бе облагодетелстван.

Натренираното око на Кенна огледа тълпата. Прецени правилна посока ли е избрал. Потърси възможни противници. Може да беше унизен от Стен, но унижението не намаляваше уменията му на манипулатор.

Двамата с Аври се бяха подготвили внимателно за този момент. Когато приключи, ще представят законопроекта на Императора. Доста противоречив законопроект, чието прокарване нямаше да е лесно.

Доста пари бяха сменили притежателите си в тъмните кулоари на парламента. Доста поддръжници вече се бяха събрали под знамената на Императора. Пойндекс — по причини, които Кенна не би искал да разкрива — също бе предложил помощта си. Бяха извадени старите досиета на опозицията, в случай че се наложи да прибегнат до политически шантаж.

Въпросът трябваше да се реши час по-скоро.

— Благородни същества, тук съм, за да ви запозная с това забележително предложение. Помолиха ни да вдигнем завесата пред очите си. Да видим това, за което бяхме твърде слепи през изминалите години. И то е, че живеем в щастливо време, в което между нас крачи истинско божество. Става въпрос естествено за Вечния император. Неговото безсмъртие е най-сигурната ни защита срещу неочакваните удари на историята. Неговата слава е и наша слава. Ваша слава, приятели.

Благородни същества… сега трябва да ви попитам нещо. Нека заявим, веднъж и завинаги, че Вечният император е нашият единствен бог.

Тълпата се раздвижи. Ръкавицата бе хвърлена.

Императорът искаше да потвърдят божествения му произход с парламентарен указ.

Кенна се обърна към Говорителя, стара, но уважавана марионетка на Вечния император.

— Сър Говорител — поде той тържествено, — задайте въпроса.

Говорителят издаде напред щръкналия си нос.

— Благородни същества, какво е мнението ви по въпроса за ПБ 600323 — иначе казано, Декларация за божествения произход на Вечния император, съгласно която му се присъжда титлата „Свещен“ и всички останали форми на обръщение, необходими за оказване на съответстващата почит? Тези, които одобряват, да кажат… даааа.

Едно общо „да“ започна да се надига в залата. Прекъсвано от викове на протест. Виковете се превърнаха в рев, който заглуши всичко останало. Един глас се извиси над шумотевицата.

— Сър Говорител! Сър Говорител! Моля, призовете за ред! Призовете за ред!

Говорителят се опита да го игнорира и затропа с дървеното чукче. Беше ядосан, че гласът принадлежеше на един от неговите сънародници. Младият бивнест Николаевич.

Чукчето продължаваше да тропа ритмично. Микрофоните уловиха звука и го усилиха през говорителите, но гласът на Николаевич продължаваше да ечи над тълпата:

— Искаме ред! Искаме ред! — И други гласове се присъединиха към него.

— Оставете го да говори!

Говорителят извърна безпомощен поглед към Кенна. Нищо не можеше да се направи. Във всеки случай не и на обществено място. Кенна кимна, нека говори. После пъхна ръка в джоба, за да задейства алармата на Аръндел.

— Даваме думата на сър Николаевич, представител на великия и лоялен звезден куп Свердловск.

Говорителят натисна копчето, с което прехвърли микрофона към Николаевич.

— Сър Говорител — поде младият бивнест, — искам да изразя несъгласието си с тази процедура. Поставеният за гласуване въпрос е най-малко оскърбителен. Няма да позволим той да бъде узаконен въпреки волята на мнозинството.

— Млади момко — отвърна Говорителят, — от мястото, където стоя, изглежда, че мнозинството е на друго мнение. Далеч повече хора викаха „да“. Сега, ако ми позволите, нека да дадат гласа си тези, които искат да кажат „не“. И ще видите сам колко малко са поддръжниците ви.

— Наше право е да откажем подобно допитване — възрази Николаевич. — Да поискаме да се направи поименно гласуване. Нека преброим поддръжниците и противниците на тази идея. Щом искате Императорът да бъде обявен за бог… нека го сторят гражданите.

Говорителят отново погледна за помощ към Кенна. Кенна му даде друг знак: протакай.

— Добре. Да започнем поименно преброяване.

Николаевич изпръхтя от удоволствие. Подушваше победата.

Говорителят продължи:

— Но тъй като въпросът е деликатен — макар че не виждам как може някой да се съмнява в свещения произход на Императора, — ще поставя друг въпрос за гласуване.

— Възразявам! — провикна се Николаевич. — Председателят няма право да поставя за гласуване нов въпрос, преди да е разрешен предишният.

Бунтовникът от Свердловск познаваше добре закона, но същото важеше и за хитрия стар Говорител. Може да беше марионетка, ала опитна марионетка.

— Но събранието има право — дори задължение, ако настоявате — да реши по какъв начин да стане гласуването. Вие искате да бъде чрез преброяване, а аз настоявам да се определи по силата на овациите.

Николаевич се огледа. Последователите му брояха присъстващите, търсеха поддръжници. Отговорът дойде бързо. Околните бяха вдъхновени от дръзката му постъпка. За един кратък миг той имаше предимство.

— Поставете въпроса, Говорителю — рече той. — И мисля, че ще чуете високо „не“, с което ще се сложи край на това богохулство.

Той облегна гръб на скамейката и се озърна с доволен вид.

Говорителят пое бавно дъх.

— При тези обстоятелства — поде той — струва ми се, че въпросът не може да се реши бързо. Няма да стане само с „да“ и „не“, сър. Ще трябва да извършим преброяване.

— Това е нечувано, Говорителю — подскочи отново Николаевич. — Искате да направите преброяване, за да видите дали присъстващите ще одобрят идеята за преброяване? — Той се обърна към поддръжниците си, присвил изплашено рамене. Опита се да се разсмее, но смехът му беше пресилен.

— Да. Точно това имах предвид — потвърди Говорителят. — Радвам се, че толкова бързо схванахте идеята ми. Понякога, да ви призная, младите участници не проявяват подобна съобразителност.

Откъм поддръжниците на Императора долетя смях. Николаевич не бързаше да се предава.

— Но това е глупаво и ще ни отнеме часове, Говорителю — възрази той.

— Въпреки това — упорстваше Говорителят — така ще продължим.

Той се обърна към официалния разсилен.

— Разсилен, започнете преброяването.

Разсилният извади от бюрото дебела книга и започна да чете с монотонен глас:

— Госпожа Декстър… от районна на Когли, ако не се лъжа?

— Гласувам с да, сър говорител.

И така продължи. Представителите ставаха един по един. Вотът на всеки се внасяше грижливо в дневника.

Агентите на Кенна сновяха сред тълпата. Поддръжниците на Николаевич се опитваха отчаяно да стегнат редиците, но времето работеше срещу тях. Ала Кенна не можеше да се успокои. Да. Той щеше да спечели, но сега всички щяха да се усъмнят, че победата му е манипулирана. Освен ако не беше абсолютна.

Това не беше начинът, по който Императорът би искал да започне първия си ден като божество.

Гласуването приключи. Кенна бе победил. Но разликата не беше голяма. Кенна си даваше сметка, че младият бивнест бележи напредък. Един от агентите на Кенна му прати съобщение. Когато вотът бъде обявен, казваше се в него, Николаевич и поддръжниците му смятали да го освиркат шумно.

Кенна потърси отчаяно друг начин да спечели време, но нищо не му идваше на ум. Вероятно Императорът щеше да му поиска сметка за случилото се днес.

Къде беше той, по дяволите? Ама че божество. Дори не е наблизо, когато ти потрябва.

Говорителят подаде сигнал. Трескаво. Какво да прави? Кенна нямаше избор. Той кимна. Време бе да поставят въпроса.

— Благородни същества — поде с тържествен глас Говорителят. — За втори път днес поставям въпроса… Какво е мнението ви за ПБ 600323 — иначе казано, Декларация за божествения произход…

Вратите се разтвориха с трясък, чу се тропот на ботуши.

Разсилният се провикна:

— Благородни същества, позволете да ви представя… Вечния император!

Изумени лица в залата.

През зейналите порти навлизаха облечени с бели тоги култисти. Лицата им сияеха от екстаз. Някои носеха окачени на вериги гърнета с ароматни свещи. Други разхвърляха пред себе си цветя. Всички носеха затъкнати в коланите си малки остри ножове, украсени с полюшващи се червени пискюли.

Най-отпред крачеше мършавата фигура на тяхната върховна жрица — Басийкър. Отзад, мачкайки с тежки ботуши цветята, маршируваха облечени с черни униформи офицери от ВС. Погледите им пронизваха тълпата, дирейки скрита заплаха. Оръжията им бяха готови за стрелба.

А в центъра вървеше Вечният император.

Когато Кенна и останалите го видяха, пропуснаха да забележат някои дребни подробности от появата му. Вторият отряд на ВС, следващ Императора отзад, се водеше от Пойндекс. Имаше и малка група снайперисти с камуфлажни униформи, които веднага се пръснаха и заеха позиции. Аври пък прати голям брой цивилни шпиони да се смесят с тълпата, след което потърси Николаевич и се приближи към него.

Но всичко това остана скрито в суматохата. Императорът бе приковал цялото им внимание.

Никога досега не го бяха виждали облечен по този начин. Дълго златисто наметало обгръщаше мускулестата му фигура. Материалът фосфоресцираше, изпускайки слабо сияние. В ръката си държеше жезъл от жълтеникав метал, на върха на който имаше имперски щандарт. Светещият символ на АМ2.

Войниците разблъскаха тълпата и се отправиха към подиума. Вечният император се покачи на мраморния постамент и се обърна към присъстващите. Охраната му зае позиция с щракане на оръжия и тропот на ботуши.

Басийкър и култистите сновяха около Императора. После се излегнаха на подиума в краката му. Истинско гнездо от ангели с бели тоги и златисти ножове.

Кенна не можеше да откъсне очи. Другите също. За един кратък миг дори бе готов да повярва. Сякаш помещението се изпълни със стари митове, разпространяващи се сред множеството като мъгла. Древна мъгла, издигнала се от дълбините на няколко хиляди години. Защото това същество властваше от толкова дълго.

Може би той наистина беше бог.

— Беше ми докладвано — поде Вечният император, че имало някакви прения в този парламент. — Говореше с нисък глас, но не се налагаше да наострят слух, за да го чуят. Из въздуха витаеше стаена заплаха.

— Обикновено не обръщам внимание на хленченето — продължи Императорът. — Дадох ви това право, когато овластих парламента в Имперската конституция. Но признавам, че това беше грешка. Поддадох се на идеите за демократизиране на обществото.

Николаевич не забеляза, че през тълпата към него се провира една фигура.

— Ала този път трябваше да се изправя пред вас. Разбрах, че поставяте на гласуване някои почести, с които искате да възнаградите вашия Император. Почести, които бих искал да допълня, не ме интересуват. Идеята за тях дойде от моите подчинени. — Императорът махна с ръка към култистите с бели тоги. — Те казват, че съм бог. Строят храмове в моя чест. Храмове, в които се стичат милиони същества и където се проповядва мъдрост и доброта. Атрибути, които според тях са присъщи на моята божественост.

Николаевич усети, че някой пъха нещо в колана му. Предположи, че е бележка от приятел. Игнорира я, докато фигурата бавно се отдалечаваше.

— Винаги съм окуражавал свободата на издигането в култ сред моите поданици. Толкова по-изненадан бях, когато научих, че благородните същества, които ме почитат, са подлагани на жестоки гонения. Нещо повече, сигурен съм, че тези гонения са в сърцевината на конспирацията, организирана срещу мен от предателя Стен. Нечувани жестокости са били извършени срещу тях само защото Стен очевидно се бои, че това, в което вярват, е самата истина. Както виждате, дори най-големият ми противник вярва в божествения ми произход. Сатана, изправен срещу своя господар.

Тази странна игра на логиката сякаш разруши магията, впримчила Николаевич. Той извади бележката от колана. Оказа се, че е нещо, завито в хартия. Разгърна я. Вътре имаше зъб — тънък, гладко шлифован. На зъба бе нанизан гравиран пръстен.

Пръстенът, който Николаевич бе дал на любовника си при първата им среща.

— Такива са предпоставките за указа, който вашият Говорител очаква от вас да гласувате. Предпоставки, които досега пазех за себе си, по причини, свързани с предателя на име Стен. Декретът ще сложи край на преследванията на тези невинни същества. Декрет, който ще нанесе морален удар на моя най-голям врат. И който ще узакони това, което е очевидно от хилядолетия. Грижа се за вас и за вашите предци от дълги години. Хранех ви. Обличах ви. Осигурявах ви мир. — Императорът сведе глава. — Понякога се чувствам толкова изморен…

— Да живее Императорът! — провикна се пискливо Басийкър. — Да живее Великият император! Слава на Императора!

Останалите култисти подеха вика:

— Слава на Императора! Да живее нашият Велик император!

Кенна побутна с лакът Уолш и той го погледна въпросително.

— Хайде! — подкани го Кенна и се провикна: — Слава на Императора!

— Слава на Императора! — повтори Уолш. — Слава на Великия император.

В тълпата Николаевич и сподвижниците му осъзнаха, че са заобиколени от непознати същества, които ги наблюдават внимателно. Николаевич едва не се задави, осъзнавайки, че пръстенът, който получи, не е единственото пратено днес предупреждение.

— Слава на Великия император! — извика той. Миг по-късно и други се присъединиха към него. — Слава на Императора! Слава на Императора!

Императорът се усмихна и разпери ръце. После се завъртя бавно и слезе от подиума, като кимаше на хората около него. Дори при тази забързана походка Пойндекс видя, че виковете му доставят удоволствие.

Пойндекс излезе последен. Зад гърба си чуваше гласа на Говорителя:

— По въпроса за ПБ 600323 — иначе казано, Декларация за божествения произход на Вечния император… как ще гласувате, благородни същества? Всички, които са за, да извикат „да“.

— Дааааа! — разтърси се залата.

Пойндекс не си направи труда да чака за „не“.

18.

— Нищо? — попита мрачно флотски адмирал Мадоера, втренчил поглед в дежурния офицер. — Отново нищо?

— Нищо, сър. „Неошо“ докладва, че не е засичал никакви предавания на каквато и да било честота от система или планета. Нито признаци от кораби — наши, вражески или приятелски. Накарах ги да проверят два пъти. Получаваме доста смущения от тази радиозвезда, та исках да съм сигурен.

— Добре. Попълни предварителен доклад за Първичен свят и го прати.

— Сър… не можем да предаваме, докато не се отдалечим от звездата. Дългообхватните комуникации са заглушени.

— Няма значение. Ще пратим доклада веднага щом напуснем системата. Не че съм изненадан…

Той спря, преди да добави:

— … от тези глупаци, които се мислят за разузнаване.

Тактическата група на Мадоера бе прахосала твърде много корабни дни и месеци да преследва слухове за внезапната поява на техния противник на различни места из Империята, за да се учудва. По негово мнение новият отдел за Вътрешна сигурност, дошъл на мястото на секция „Богомолка“, не беше способен да източи урина от ботуш, ако инструкциите не са залепени на подметката.

Нито едно от сведенията им не се оказа вярно. Дори Стен някога да е бил на някое от тези места, било е за кратко и ги бе напуснал много отдавна.

И как тези тъпаци от Вътрешна сигурност не разбираха, че най-вероятно става въпрос за подвеждаща информация, след като всяка посетена от него система беше или мъртва, или изоставена, или невероятно затънтена. Също като тази. Тя дори си нямаше име — единствените й координати бяха от радиопулсарът NP0406Y32.

Може би той трябва да даде название на проклетото място. Например Пойндекс.

Точно така. И после, когато се върне на Първичен свят, да го изправят пред етичната комисия. Макар че оттук изглеждаше, сякаш едва ли някога ще попадне отново в цивилизация. Той, моряците му и пехотинците щяха да скиторят из пустеещи системи години наред, докато един ден някой открие, че този Стен е умрял от старост и могат да се приберат у дома. А може би дори ще разиграят фишовете със стратегическите данни за тактическата група на покер, а флотът ще продължава да се скита, докато се превърне в „Летящия холандец“, или каквато беше там легендата.

Дявол го взел.

Мадоера се надигна и излезе ядосано от каютата си, отправяйки се към мостика. Той погледна към екраните, показващи различни места от системата — разпръснати, обгорели от пулсара светове. Пресегна се през рамото на дежурния офицер и натисна три копчета.

Блесна нов екран, на който се виждаше неговата тактическа група. Тежковъоръжен боен отряд — един тактносач/флагман на име „Геомус Роял“, модерният кръстосвач „Парма“, две крайцерски флотилии, едната с три, другата с два леки крайцера и седем разрушителя. В ариергард се носеха четири леки крайцера и три разрушителя. Поддръжката се осъществяваше от два транспортни кораба и един влекач, ескортирани от два разрушителя.

Сила, която не можеш да не зачиташ. Ако някога въобще успееше да накара бунтовниците да се бият с него — което му се струваше малко вероятно, — сражението щеше да бъде кратко. Но кърваво, в това бе сигурен. Стен може да беше объркан младеж, но не беше глупак и сигурно си даваше сметка, че ако се предаде, ще удължи живота си само докато бъде изправен пред трибунала и осъден на бързо екзекутиране.

Ето защо Мадоера бе дал нареждане, в случай че бъдат забелязани кораби на бунтовници, да се процедира с крайна предпазливост — те сигурно щяха да се опитат да избягат или, ако не могат, да се бият до последния човек. На тяхно място навярно Мадоера би постъпил по същия начин.

Загледан в екрана, Мадоера се зачуди дали да не обяви поредното учение, или да имитира фалшива тревога само за да държи моряците си нащрек.

По-добре не, рече си той. Нека моряците не си мислят, че командирът им е стар досадник.

— Навлязохме в системата — докладва вахтеният.

— Благодаря ви. Разпоредете „двойна диамантена формация“.

Това поне щеше да е малък тест как се справят навигаторите в условия на постоянни радиосмущения от пулсара. Единственото, от което се опасяваше, бе да не стане случайно сблъскване.

Мадоера слушаше с половин ухо заповедите, докато навигаторът на пулта контролираше как останалите заемат местата си във формацията.

Бунтовниците атакуваха.

Нямаше предупреждение — двата разрушителя на фланга просто престанаха да съществуват. Някой подаде тревога и на екрана на „Геомус Роял“ запримигваха кораби, идващи зад имперските сили.

Вероятно са знаели, осъзна Мадоера, точно каква орбита ще избере тактическата група при приближаването си към NP0406Y32 и са ги проследили.

Макар и вдигнати под тревога, имперските кораби все още не бяха напълно готови за бой, някои ракети дори не бяха заредени в силозите. Нямаше никакъв смисъл да се поврежда скъпо оръжие за поредния полет нахалост.

Настъпи кратък миг на паника, овладян от Мадоера и останалите офицери. Скоро последва очаквателна тишина — с дълги месеци упражнения Мадоера бе превърнал хората си в опитни войници.

На екрана започнаха да се появяват числа, показвайки приближаващите се нападатели.

— Сър — докладва вахтеният. — Шест крайцера, вероятно тежки, и десет разрушителя.

— Благодаря ви, офицер. Мога и сам да видя. От какъв клас? Произход?

— Сър… На „Джейн“ няма данни… — отвърна жената. — Неизвестни. Освен… че са последни модели. Компютърът на „Джейн“ предполага, че са с нова конструкция.

Появи се нова вълна атакуващи — този път „изпод“ тактическата група.

— Сър, приближават три кръстосвача, седем крайцера, двайсет разрушителя. Без опознавателни сигнали. По предварителна преценка на „Джейн“ конструкцията напомня кал’гатейската. Отпреди Таанската война. В регистъра на „Джейн“ са въведени като консервирани и готови за продан. Пет от разрушителите са хонджойски и единият дори е разпознат. „Аойфи“.

Стен. Без съмнение.

Къде беше „Виктори“, по дяволите? Онзи копелдак вероятно дърпа конците от мостика си. Ако Мадоера успее да открие флагмана на Стен, може би един самоубийствен рейд с няколко разрушителя ще позволи да се справи с кукловода. Но на екрана нямаше и следа от него. И кой знае защо това му се стори далеч по-лошо. То означаваше, че бунтовниците са достигнали етап, при който вече не се налага водачът им да участва в битката.

— До всички станции — говореше с монотонен глас противоракетният оператор. — Засичаме изстрелване на множество ракети от клас „Кали“… опит за отклонение…

— Станции „Фокс“ преминете на локален контрол. Стреляйте по собствен избор.

Мадоера дъвчеше замислено долната си устна.

— Пратете първо крайцерско подразделение в директна атака срещу бомбардировачите — нареди той. — И установете връзка с „Неошо“. Наредете му да избягва стълкновения, да се отдалечи в открития космос и да докладва. Капитане, прехвърлете такткорабите си тук.

— Да, сър.

— Сър… „Неошо“ не отговаря. Не го виждаме на екраните.

Дори не бе забелязал кога са унищожили разрушителя.

Мадоера разтърси глава.

— Добре тогава. Поддържащата група да се изнесе далече встрани. И предайте на „Парма“…

— Сър, сигнал от „Парма“. Четири попадения. Контролният център е повреден. Всички оръдейни станции са на ръчно управление. Изглежда, има повреда и в машинното.

Друг глас, далеч по-изплашен:

— Откъде се взеха…

Отривиста команда:

— Тишина на всички станции! Докладвайте, както са ви обучавали.

Мадоера запази спокойствие.

— Имате ли връзка с втора крайцерска група?

— Тъй вярно. Но е силно нарушена от радиосмущения.

— Наредете им да избягват битката. Да се отдръпнат зад „Парма“, зад „Геомус Роял“ и да летят на зигзаг без привидна цел. Да не влизат в бой с бунтовниците и да не се опитват да запазят връзка с тактическата група.

— Съобщението е изпратено, сър. Имаме потвърждение.

— Добре, капитане. А сега да завъртим каруците в кръг…

Мадоера нареди на останките от тактическата група — повреден кръстосвач, неговият флагман и останалите — да заемат кълбовидна формация с честа промяна на позициите, за да не стават лесни мишени. Не прати нови заповеди на двата тежки крайцера, които бе заделил за атака по фланга.

Вероятно щеше да ги загуби, но все пак биха могли да всеят смут сред бунтовниците, достатъчно, за да успее да осъществи някакъв пробив.

— Сър — обърна се към него вахтеният. — Повикване от „Алексиев“. Докладват, че…

„Геомус Роял“ се разтърси от внезапен удар. Писък на метал и хора. Мигащи светлини, превключване на аварийно захранване. Мадоера усети, че му се повдига, когато маклийновите генератори внезапно се изключиха и той литна в безтегловност, а после — след броени секунди — светът отново се ориентира на „горе“ и „долу“.

— До всички станции, докладвайте за повреди…

„Аойфи“ приближаваше на пълна мощност „центъра“ на бойното поле. Берхал Уолдман стоеше зад дежурния офицер, стиснал толкова силно стоманената облегалка, че пръстите му бяха станали безчувствени.

Разрушителят му бе в челото на формацията. Другите четири кораба също бяха хонджойски — офицери и войници, вдигнали се на бунт, за да превземат корабите си и да се присъединят към бунтовниците. Всички се бяха заклели да отмъстят за „Айслинг“.

— До всички подразделения, до всички подразделения — говореше Уолдман. — Прехвърлете контрола на оръжейните системи на моя кораб… по моя команда… сега!

Корабите се подчиниха. После:

— До всички станции, готови за изстрелване… Много добре… Прицел… вражеският кръстосвач… гоблини, на половин тяга… Запуск!

От силозите на корабите излетяха противокорабни ракети от среден клас и се стрелнаха към „Парма“.

— Цел… вражеският кръстосвал — повтори берхал Уолдман. Той игнорира своя оръдеен офицер — тя дори не беше на борда на „Аойфи“ при разрушаването на неговия кораб-близнак. Това беше негова забава.

— Запуск на „Кали“. По един силоз на кораб… оператори на „Кали“, поддържайте постоянен контакт с ракетите си… атака!

Имперският кръстосвач избълва огън, докато противоракетните му батареи и лазери откриваха стрелба по приближаващите се ракети от хонджойските разрушители. Във всеобщата суматоха целеуказващите системи объркаха чудовищните корабоубийци „Кали“ с по-малките „Гоблин“ и не подредиха правилно приоритетите си.

Един „Гоблин“ проби защитата и унищожи две оръдейни станции — и четирийсет мъже — на „Парма“. А след това удариха и две калита. „Парма“ се разцепи по средата, после още веднъж и още веднъж, превръщайки се в лавина от отломки.

Хонджойските кораби се насочиха към „Геомус Роял“.

На главния екран пред Мадоера имперските единици загасваха една по една. Други излъчваха непрестанни автоматични сигнали за тежки повреди.

Повече не можеше да търпи. Флотски адмирал Мадоера взе микрофона и се обърна на обща честота:

— До всички имперски единици… до всички имперски единици. Говори адмирал Мадоера. Незабавно прекратете боя. Повтарям, прекратете боя. Задайте индивидуални орбити на авариен режим в посока базата. Това е заповед.

Той пусна микрофона.

— Капитане, свържете се с ескадроните на такткорабите. Искам да удържат бунтовниците до последно. Започва пълно изтегляне. Ние трябва…

— Приближаваща се ракета… навлиза в обхват… неуспешно отклоняване… неуспешно засичане… попадение!

„Гоблинът“ попадна на около двеста метра зад мостика на „Геомус Роял“. Точно зад него летеше „Кали“. Операторът на калито забеляза удачната възможност и прати птичката си право в огнената топка, преброи до едно и я взриви ръчно.

Блясък като от свръхнова… и пуст космос на мястото, където доскоро се намираха „Геомус Роял“ и флотски адмирал Мадоера.

Оцелелите от Имперската тактическа група — един тежък крайцер, един лек крайцер, три разрушителя и влекачът — летяха на аварийни двигатели. Орбитата им щеше да ги отведе близо до радиопулсара, дълбоко в пустотата между звездите.

В сектора, от който бяха атакували бунтовниците.

И където ги очакваше Стен, на борда на „Виктори“.

— До всички такткораби — предаде капитан Фрестън, — в сектора навлязоха шест имперски кораба. Всички единици, приемете информация от централния компютър. Подгответе се за атака по ескадрили. Повтарям: подгответе се за атака.

Ханелора Ла Сиотат и другарките й с копринени шалчета се хвърлиха да убиват.

Стен наблюдаваше от мостика на „Виктори“, докато и последният имперски индикатор на екрана угасна. Лицето му бе безизразна маска. Точно както се случи с „Калигула“ — същества, носещи униформата, която носеше и той, и които биха могли да служат с него, или да пият заедно с него в някой бар, сега умираха.

Лицето на Килгър бе също тъй неподвижно.

— Сър — обърна се към Стен Фрестън, — всички вражески единици са унищожени.

— Много добре. Втори етап.

Четирийсет транспортни кораба, осигурени от загиновите и кал’гатейците, навлязоха в системата. Придружаваха ги десет борски бронирани търговски съда. Те се заеха да улавят и прибират всеки къс и отломък от имперски кораб, който засичаха на екрана. Или ги унищожаваха специални подривни звена, или изстрелваха по тях гоблини и лазерни откоси.

Поне не се налагаше да убиват всеки оцелял, когото откриваха. Не че имаше много. Космическата война не е по-милостива от морската, далече от сушата.

Пленените имперски войници получаваха медицинско лечение и после бяха транспортирани до една планета в покрайнините на звездния куп Лупус. На този забравен от всички, почти райски свят сега се доставяха редовно храна и медикаменти.

Но нищо повече, докато не приключи войната, който и да я спечели. Никаква поща, нито връзка със семейства и приятели.

Защото целта на това дълго преследване към пуста зона близо до NP0406Y32 бе един цял имперски флот да изчезне безследно.

Стен нарочно бе избрал района близо до NP0406Y32 за своята малка разплата. Всякакви първоначални съобщения за неговата атака щяха да са заглушени от пулсара и тактиката му даде отлични резултати.

Двайсет и шест бойни кораба, техният адмирал и екипажите — изчезнали.

Без никаква следа.

Това щеше да накара и най-храбрия войник да трепне.

И точно както Истрн бе организирал сцената на битката, така и NP0406Y32 щеше да е началото на една далеч по-обширна арена.

Статията се оказа реч, произнесена от Вечния император по време на тържествената церемония, посветена на завършващите една от най-престижните флотски академии и препечатана от „Флотско дело“. В речта си Императорът казваше, че в тези опасни времена новопроизведените офицери трябва да са готови както за големи изпитания, така и за още по-велики победи. И както винаги, тези от тях, които са в челните редици, ще бъдат наградени и повишени.

Втората новина обаче беше полузаровена близо до края на „Имперски времена“ — фиш, който нито един човек със здрав разсъдък не би преглеждал за развлечение, а само за да провери кого са повишили, наградили или преместили на нова служба.

Седем адмирали бяха решили да се пенсионират по-рано. И седемте, според анализаторите, бяха уважавани, но вярващи в принципа на командване чрез внимателен анализ на бойната ситуация и дистанционно управление, вместо чрез благородно позиране от разкъсан от ракети мостик на кръстосвач.

В следващата статия се разказваше за пускането на новия свръхкръстосвач „Дюрер“. Бе му оказана специалната чест да бъде избран за команден кораб на Вечния император. Команден кораб — отбелязваха анализаторите. Не яхта или личен транспорт.

Всички тези малки статии бяха публикувани в специализирани фишове.

По-голяма бе водещата статия в „Имперски времена“. Говореше се за спешно събиране на всички имперски бойни флотове. Бяха определени само шест И-месеца за подготовка на единиците.

Последното съобщение също привличаше вниманието. С фанфари и шум се обявяваше, че Вечният император бил помолен от флотски адмирал Андърс и останалите генерали от Имперския щаб да им помогне с безкрайната си мъдрост и опит за окончателната разправа с бандита Стен.

Бунтовниците бяха принудили Императора да напусне своя бункер.

Сега той бе уязвим.

Следващата стъпка на Стен бе да удари в самото сърце на Империята и на Вечния император.

19.

Нарасналите флотове на бунтовниците се събраха в междузвездната пустош, близо до една чудовищна по размери завихряща се галактика. Пустош — но пустош твърде близо до Първичен свят и сърцето на Империята.

Имаше хиляди кораби. Загинови. Кал’гатейци. Хонджо. Бори. Кораби на други същества, култури и светове, дори на звездни купове, за които Стен не беше чувал. Цели неизвестни народи се бяха присъединили към силите на бунтовниците. Ескадрили дезертираха вкупом. Отделни кораби, в някои случаи отделни същества, бяха намерили свой начин да се доберат дотук.

Понякога Стен се питаше какви са мотивите им. Злато? Богове? Слава? Или, в по-редки случаи, неспособност да търпят несправедливостта, желание да видят края на тиранията в Империята. Трябваше да минат столетия, преди чукът най-сетне да изгуби своя кадифен калъф.

Индикаторните светлини в тактическата зала на „Виктори“ сега показваха флотове, вместо отделни кораби.

Но все още по-малко от една десета от Империята бе обхваната от бунта.

Стен смяташе, че дори това може да се окаже достатъчно.

Бяха разпратени заповеди. Бунтът трябваше да се пренесе в сърцето на Империята, да бъде организиран щурм на самия Първичен свят. Преди да нападнат столицата, имперските флотове несъмнено щяха да се опитат да ги спрат.

И това, надяваше се Стен, ще е последната битка.

Истинската цел не беше Първичен свят, а флотовете. Изгуби ли Империята способността да се защитава, както Първичен свят, така и останалите светове щяха да бъдат атакувани, завладени или изолирани и игнорирани.

Което — по негово мнение и по мнение на анализаторите — щеше да е съвсем близо до пълна победа във войната. Компютърните изчисления показваха 61 процента шанс за Стен да спечели. Очакваните загуби достигаха 35 процента от силите на бунтовниците.

Но, изглежда, поне засега нямаше мирна алтернатива за разрешаване на конфликта.

Така да бъде.

— Значи предателят се е раздвижил — произнесе Вечният император. Привидната усмивка напусна устните му.

— Да, сир — кимна адмирал Де Корт. — Точно както предположихте и както сочеха прогнозите. — Де Корт бе един от седмината адмирали, сочени в „Имперски времена“ като поискали ранно пенсиониране. Ала в действителност той бе назначен в таен генерален щаб, който трябваше да действа под прякото ръководство на Вечния император.

Делото им, разбира се, щеше да бъде запазено в тайна. Нито един от седмината не би бил толкова нетактичен да заяви, че унищожаването на Стен е станало не благодарение гениалната тактика на Вечния император, а на него и останалите.

Те не бяха нито нетактични… нито склонни към самоубийствени действия.

Ала, изглежда, адмирал Де Корт не беше доволен от развитието на събитията.

— Какво сочат данните? — попита Вечният император.

— Петдесет и един процента шанс за победа на Империята.

— И това е всичко? — попита изумено Императорът.

— Да, сир. Твърде голяма част от бойните ни сили нямат нужния опит или са събрани сравнително скоро.

— Наредих тайна мобилизация преди месеци.

Де Корт мълчеше. Дори самият Император не би могъл да строи кораби с подобна бързина.

— Очаквани загуби?

— Доста над седемдесет процента.

Дълго мълчание.

— Приемливо.

Де Корт облиза устни. Като най-дипломатичен, беше избран от останалите адмирали, за да контактува с Императора.

— И още нещо, сир. Според едно от другите прогнозни изчисления шансът Стен да загине по време на битка наближава осемдесет и два процента. Както и вашият…

Императорът мълчеше.

— Сир?

Все още нищо. После:

— Благодаря ви. Свободен сте.

Патрулни катери, после разрушители, после леки крайцери се срещаха между галактиките в жестоки стълкновения. Кораби изстрелваха ракети, понасяха удари, избухваха и преставаха да съществуват.

Сблъсъците бяха далеч по-кървави, защото бяха неочаквани.

— Значи онзи копелдак ни е заложил капан — просъска Стен.

— Не бих го определил точно така — отвърна Фрестън — Но Императорът не стои на едно място, за да ни чака.

Килгър бе пламнал от гняв.

— Шефе — рече той. — Не знам к’во става с туй наше разузнаване. Но ако продължава така, скоро ще си поръчам нечии гонади за закуска. Императорът вече е мобилизирал флотовете, тъй ли? Значи смята, че положението е наистина сериозно.

— Слушам те — погледна го с нарастващо внимание Стен.

— Ами да ги ударим яко. Осемдесет процента от имперските сили нивга няма да се върнат у дома. Ние ще понесем седемдесет и пет процента загуби. Такава е войната, млади момко. Но в таз кървава баня най-вероятно ще си иде и Императорът. И не по-малък е шансът да си идеш ти.

Стен кимна.

Знаеше, че е така, виждаше го по прогнозните резултати. Вероятно щеше да загине в някоя от битките из галактическите простори. Какво пък. Дори се изненада, че така спокойно приема подобна възможност.

Но поне Вечният император също да напусне сцената.

А имперските сили ще бъдат разгромени.

Но флотът може да бъде построен отново.

Особено ако — приемайки невероятната теория на Махони — Императорът се завърне и получи обратно трона в замяна на снабдяването с АМ2.

Императорът ще отсъства най-малко три, вероятно шест И-години. А през това време „цивилизованата“ част на вселената ще потъва в хаос. А сетне безумецът ще се появи отново, готов да си върне изгубеното временно кралство. Петият конник на Апокалипсиса.

Колко време ще мине, преди да избухне ново въстание? Бунт, чиято цел не е само замяната на стария вожд с нов? Който да не е като Таанската война или Мюлеровото въстание?

Не.

Стен издаде заповеди, сетне се прибра в каютата на „Виктори“. Засега бунтовниците трябваше да поддържат отбранителни позиции. Не искаше да подклажда тази оргия на взаимно унищожение. Не и докато не опита по друг начин да изреже раковото образувание, наричащо се Вечният император.

Не. Ако е необходимо, дори ще отстъпи. Ще се прегрупира. Ще преосмисли тактиката. Или — в най-лошия възможен сценарии — ще зарови оръжието и ще се притаи.

По дяволите, мислеше си Стен. Ако всичко свърши така, мога отново да потъна в гората. Да си сменя лицето, името, да започна всичко отначало.

Следващият път с бомба или таен убиец.

Важното е да не се предавам. Но колко дълго още същества ще ме следват и загиват?

Не предприемай нищо, съветваше го гласът на разума. Отстъпи. Изчакай.

Засега не му идваха на ум други възможности.

Помисли си да пийне стрег, но нямаше желание. Отпусна се в креслото, загледан в калейдоскопа на хиперкосмоса.

Секунди… минути… часове… векове по-късно комуникаторът избръмча.

Стен се пресегна със стенание и натисна копчето. На екрана се появи Алекс, с безизразно лице.

— Имаме сигнал откъм имперските сили — поде той без встъпление. — Кодиран. На честота, дет’ Фрестън каза, че била само за Императора. И „Виктори“ е един от малкото кораби, дет’ може да я улавя. Сигур Императорът е построил тоз кораб за свои нужди.

— Засякохте ли точката на излъчване?

— Не знам, Стен. Не е от някой от познатите светове. От кораб, предполагам. Нейде из имперските сили. Фитеопослание. Има и придружаваща бележка, че е само за теб.

Стен понечи да нареди да прехвърлят посланието на неговия комуникатор, но се отказа. Не. Дори в този момент, в затишието преди бурята, не беше изключено Вечният император да прати нещо без особен смисъл и после да разпространи слуха, че това са били тайни инструкции за негов двоен агент.

— Почакай — рече Стен. — Слизам долу. Приготви се да пуснеш съобщението на екрана на мостика.

— Шефе, сигурен ли си?

— Да, по дяволите. Твърде стар съм, за да играя тези игри. Чакай ме.

На екрана се виждаше Вечният император. Стоеше сам, насред впечатляващ с размерите си мостик на боен кораб „Дюрер“. Носеше черна униформа със златен герб на гърдите и знаците АМ2 над схема на атомната структура на елемента.

— Това съобщение е лично и само за Стен. Приветствам те. Някога ти беше мой верен служител. Сега си се обявил за най-смъртния ми враг. Не зная защо. Смятам, че ми служи добре, и затова ти дадох голяма власт и мислех, че това ти доставя радост. Изглежда, не е било така. За мое съжаление забелязвам, че някои други мои поданици също смятат, че са били игнорирани, въпреки усилията ми да помагам на всички в тези тежки времена. Мога да споря, да възразявам, да се опитам да говоря повече за хаоса, който назрява отвъд пределите на Империята. Но няма да го сторя. Може би някои от моите сатрапи са налагали свой начин на управление под прикритието на моята власт, макар винаги да съм се стремил да бъда максимално справедлив с поданиците си, хора и други, да опазвам мира и законите. Всяко управление изисква и води до неизброими жертви, дори на верни служители. Историята непрестанно поражда сблъсъци и никога не поставя епилог. Едва ли ще бъда запомнен като управника, дал решение на този проблем, защото никой не би могъл да го разреши. Ти, Стен, заявяваш, че управлението ми е автократско. Дори диктаторско. Добре. Каня те да го споделим. Не като мой съратник, защото тогава ти и хората около теб ще сметнете, че се опитвам да те подкупя. Да поделя с теб автокрацията. Не. Предлагам ти пълно и действително разделяне на властта между мен, моя парламент и теб и хората, които решиш да посочиш за свои представители в каквато пожелаеш форма. Освен това ще ти предложа да сключим незабавно примирие и да сложим край на тези кръвопролития. Кратко примирие, за да не бъде изтъкнато, че е използвано от някоя от двете страни, за да се търсят възможности за унищожаването на противника. Готов съм да се споразумеем за период от две И-седмици. В края на този период с теб ще се срещнем. Ще бъдем заобиколени от нашите най-добри съратници и съветници, за да подготвим основите за един нов, обещаващ период от съществуването на Империята. Предлагам също така мястото на тази среща да е Сейличи, родната планета на най-уважаваните, най-неутрални и най-миролюбиви същества във вселената — манабийците. Ще помоля техния изтъкнат гражданин, сър Еку, да посредничи при преговорите. Стен, моля те като благоразумно същество да приемеш великодушното ми предложение. Сега е само в твои ръце да спреш кръвопролитията.

След което екранът угасна.

Взрив от гласове на мостика на „Виктори“. Мълчание, когато всички извърнаха лица към Стен.

Кучият му син, помисли си той.

Този път ни спипа. И няма измъкване. Никакъв начин няма.

20.

Стен потърка уморено очи. Последните две седмици почти не беше мигвал. Малкото останало свободно време постоянно се прекъсваше от вестоносци, съобщения и делегации на пристигащи съюзници. Дори мислите му, когато оставаше насаме със Синд, блъскаха неспирно и шумно.

Преди двайсетина часа Синд прогони всички и накара Стен да си легне. Той спа дълбоко и сега се чувстваше по-добре.

Това трябваше да е последното им съвещание. Съюзниците споделиха какво искат и очакват от Прекрасния нов свят на споделена власт, голяма част от което бяха неизпълними мечти.

Съвещанието, като всичко останало напоследък, беше организирано набързо и в него участваха по-скоро хора, които от дълго време бяха около него и можеха да се назоват негова стара гвардия. Той самият. Килгър. Синд. Рюкор. Дори Ото.

Стен би искал в разискванията да се включи и сър Еку, макар и от разстояние. Но не биваше да рискуват даже с нищожната възможност Императорът да узнае, че Стен и манабийците са в съюз.

Ескортиран от пет крайцера и единайсет разрушителя, „Виктори“ обикаляше в орбита около незаселен свят на по-малко от двайсет светлинни години от Сейличи.

Не че за срещата имаше какво толкова да се каже — всичко това го бяха обсъждали многократно. Стен се зачуди защо напоследък Алекс е по-мълчалив от обичайното.

Наля си чаша протеинов разтвор и отпи. Потръпна от неприятния вкус. Защо нещата, които би трябвало да са полезни, винаги са толкова отвратителни?

— Чудя се — поде той, — колко време ще мине, преди Императорът да ни изиграе?

— Зависи — рече Рюкор — от това как ще се справим с първата криза, след като Императорът слезе неохотно от трона си, за да позволи да поемеш част от властта му. Ако решението ни съвпада с това на Императора и не се отклонява съществено от представата, че той единствен държи юздите на властта… не повече от две И-години от днес нататък. Но ако имаме различия във вижданията и се действа съобразно нашия план… три цикъла. При всички случаи до пет И-години ще има опит за контрареволюция — или планирана от Вечния император, или организирана от негови верни поддръжници. Все пак мисля, че ако имаме късмет с количество колкото един малък океан, ще преживеем поне първия опит да се свали новото правителство.

— Но поне ще спечелим повече време, отколкото ако приемем битката — заяви суховато Стен. — Време, достатъчно, за да измислим как да надхитрим Императора, преди той да надхитри нас.

Килгър поклати глава.

— Кат’ ви слушам, не мога да не си спомня за едно място на име Гленкоу, за клан на име Кембъл и за политик, дет’ се викаше Дарл’импъл.

— Което означава? — попита навъсено Ото.

— Нищо, освен че изразявам опасенията си, момко. Кат’ си имаш работа с луд, не можеш да разчиташ на логика.

— Това сме го обсъждали и преди — Заяви Стен. — Императорът едва ли ще се опита да подхване двойна игра точно в този момент. Той предложи срещата и неговата чест ще бъде опозорена. Разбира се, той е безумец и, разбира се, иска да види кожата ми опната на тъпан — но със сигурност няма да предприеме нищо, докато сме под закрилата на манабийците.

Комуникаторът изписука тихо и Алекс се наведе да прочете съобщението. Въведе отговор и го прати.

— Много добре. Прав беше, че сбирката ще е скоро.

— И защо да не се спуснем с „Виктори“? — попита Ото. — Трябва ли Стен да пристига като някой безбрад? Може би на търговски кораб?

— Близо си — съгласи се Алекс. — Той ще използва транспорт. Наех един космически лайнер от загиновите. Стен ще се спусне тъдява кат’ човек на мира, щото искаме всички да го видят такъв. Нали, Рюкор?

— Колко непохватно от моя страна — рече тя. — А винаги съм се смятала за същество, което избягва да приема нещата механично. И въпреки това си мислех, че Стен ще слезе от „Виктори“, заобиколен от съюзниците си. Но какво по-точно предлагате, сър Килгър?

— Стен пристига на Сейличи само с един придружител. Моя милост. Ще свържем лайнера и „Вик“ с кодирана връзка и ще държим кораба наблизо, но встрани от имперския флот. Ще гледаме да не приличаме на бунтари главорези, а на миролюбиви хорица. Давид и фарасейците, или как там беше оназ легенда. Обзалагам се, че всичко ще се излъчва на живо.

Рюкор затвори очи и се опита да си представи сцената. Да. Изглеждаше доста впечатляващо. Стен, един малък човек, изправен победоносно срещу Императора.

— Рюкор, а ти ще бъдеш тук, ще слушаш всичко, дет’ се случва, и ще гледаш да останеш с трезв ум.

Синд се надигна рязко.

— Стен няма да слезе долу без ескорт.

— Добре казано — кимна Алекс. — Но ще е тъй. Вашите бори и гурки не могат издържа на огъня на кръстосвач. А и не това е целта на шоуто, нъл тъй, моме?

Синд се готвеше да продължи да упорства, но Алекс завъртя леко глава и тя млъкна.

Стен също бе втренчил поглед в Килгър. Алекс стоеше неподвижно, с безизразно лице. Какво пък, помисли си Стен. Може и да се окаже прав.

— Добре, ще направим, както предлага Алекс — рече той. — Императорът носи семпли бели костюми, когато всички останали са с униформи. Ние ще изиграем друг вариант на същата карта. Някой трябва да се погрижи да върне облика ми на невинното момченце. Освен това искам да се наям и да поспя. Повече няма какво да обсъждаме.

Сър Еку се рееше в средата на огромната площадка за кацане в „кратера“ на Центъра за гости. Сетивата му бяха напълно настроени. Тази среща и последващата серия от конференции щеше да е кулминация не само на неговия живот, но и на живота на всички манабийци.

Расата му винаги бе гледала на Императора и на Империята със скептицизъм и известна доза неодобрение. Авторитарното управление на Императора осигуряваше единство и мир, както и сравнително добър стандарт на живот за много светове. Но на каква цена. На цената на тиранията. Понякога тя бе поносима, в други случай, като при ужасни конфликти като Въстанието на Мюлер или Таанската война, загинаха твърде много същества само за да се запази властта на Императора. Еку отдавна се питаше дали е възможно да се коригират крайностите в управлението на Императора и същевременно да се запазят ползите от него.

Дали това не беше тяхната възможност?

Колко романтично, укори го вътрешният му глас. И това от едно същество, прекарало целия си живот в заплетени дипломатически маневри.

Нима очакваше да се възцари Вечен мир след срещата на едно същество, за което бе сигурен, че е лишено от здрав разсъдък, и млад бунтар, който допреди няколко години беше убиецът на този луд? И който — познавайки човешката природа и присъщата й жажда за власт — няма да се бави кой знае колко, преди да започне да вижда себе си на мястото на Императора.

Но въпреки това.

Камерите на различните телевизионни компании, разположени на ключови места из залата, се бяха уморили да търсят нещо, което да покажат, и пред тях отново стояха репортери, коментиращи предстоящото събитие и неговото значение.

Изведнъж откъм небето долетя свръхзвуков гръм и корабът на Вечния император се приземи, воден от малък лоцмански катер. Еку позна „Нормандия“ — стария, тежковъоръжен, забулен в дълбока секретност транспортен кораб на Императора. Колко странно. Еку очакваше пристигането му да е по-драматично, най-вероятно на борда на новия суперкръстосвач „Дюрер“. Знаеше, че високо над главите им, на геосинхронизирана орбита, се намира цял имперски флот.

Еку изведнъж почувства прилив на надежда. Може би Императорът иска да се отърве от досегашния си войнолюбив образ.

Не, не беше това, осъзна той след секунди, веднага щом масивната рампа се спусна и по стълбата слязоха тежковъоръжени пехотинци от Вътрешна сигурност и заеха позиция около кораба.

Никой не се спусна след тях.

А отгоре вече се чуваше шумът на кораба на Стен — цивилния лайнер, който Еку знаеше, че трябва да очаква. Той също се снижи над площадката, премина от двигатели „Юкава“ на маклийнови генератори и се опря на разгънатите подпори. Люкът в основата се плъзна встрани и през отвора излязоха две същества. Стен и Алекс Килгър.

Килгър носеше всички почетни знаци на земен шотландски лорд, от баретата през наметалото до карираната пола. Само дето не беше затъкнал кинжал в пояса си и ножницата за меча му бе пуста. Дори не бе скрил пистолет в торбичката, завързана над слабините му.

Стен бе облякъл синя туника и панталон в същия цвят. Беше гологлав и не носеше никакви отличия.

Не ги придружаваше никаква охрана. Двамата изминаха известно разстояние под меката слънчева светлина, спряха и зачакаха.

В другия край на площадката охраната от Вътрешна сигурност изтрака с токове.

По стълбата се спуснаха Вечният император и неговият антураж. Както се очакваше, той бе облякъл семпла униформа с имперската емблема на гърдите. На шията си носеше само един медал — този на Даряващия мир, получен след потушаването на Мюлеровото въстание.

Говорителите пламенно обрисуваха Императора и се прехвърлиха на неговите придружители. Аври, началникът на политическия щаб. Тайрен Уолш, управник на Дюсейбъл и негов верен поддръжник. И така нататък, от граф Този до секретаря на протокола Онзи. Репортерите не можаха да разпознаят само един от присъстващите, но Еку знаеше кой е: солон Кенна. Вечният император водеше за срещата своите най-умни помощници. Еку отново почувства разгарящия се пламък на надеждата.

Но което му се стори най-благоприятно — нямаше и следа от Пойндекс. Още един обнадеждаващ признак, че срещата им може би наистина е посветена на мира в Империята.

Стен и Алекс се отправиха към имперския антураж. Охраната спря и Императорът излезе напред.

— Стен — рече той с напълно безстрастен тон.

Стен едва успя да се сдържи да не козирува. Прокле се за глупостта, но трупаните с години навици трудно се забравят.

— Ваше Величество.

— Да започваме ли?

Стен се усмихна пресилено и кимна.

Стен и Вечният император останаха сами на балкони близо до купола на Центъра за гости. След като участниците в преговорите бяха отведени по отредените им стаи. Императорът помоли Еку да уреди кратка среща на четири очи със Стен. Срещата не биваше да се записва.

Еку предаде молбата на Стен, който се поколеба, преди да се съгласи.

Здрачаваше се и небето над тях бе обагрено в пурпурни светлини, озаряващи широката долина около Центъра. Младите манабийци, които ги отведоха на балкона, ги увериха, че е екраниран срещу всякакви опити за подслушване, особено видеонаблюдение. Стен и Императорът се спогледаха и Стен се подсмихна. Не вярваха особено на каквито и да било предпазни мерки, когато става въпрос за репортери.

В дъното на балкона имаше две кресла и количка, оборудвана с маклийнов генератор. Императорът доближи количката и отвори капака.

— Скоч. Стрег. Бира. Чай. Дори вода. Манабийците са изплашени да не ни пресъхнат гърлата. — Той се обърна към Стен. — Искаш ли нещо за пиене?

— Не — отвърна Стен. — Благодаря ви.

Императорът взе манерка със стрег и я завъртя в ръце.

— Някога пиех това — рече той. — Но, изглежда, вече не ми допада. Не е ли странно?

Той погледна втренчено Стен, местейки поглед нагоре-надолу. Стен се почувства неудобно, но се постара да не си проличи. След няколко секунди Императорът отмести поглед, доближи края на балкона и приседна на ниския парапет, загледан към долината.

— Странни същества са тези манабийци — поде. — Единствените истински следи за тяхната цивилизация са под земята. Бих се чувствал объркан, смутен, изплашен дори, че ако изчезна в нощта, няма да остане никакъв знак от моето съществуване… никаква следа на повърхността на планетата.

Стен не знаеше какво да отговори. Императорът отново го погледна и очите му затанцуваха безумния си танц.

— Помниш ли първата ни среща?

— Официалната ли, сир?

— Не. Говоря за нощта на Деня на Империята. Когато ти беше началник на моите телохранители. Сигурно си чул, че освободих гурките. Имат сантиментална стойност, но възможностите им са ограничени. Както и да е, говоря за нощта, когато поисках да ми покажеш ножа си. Все още го носиш, нали?

— Да.

— Ще ми го покажеш ли?

Стен си позволи една усмивка.

— Надявам се, не сте разположили наблизо постове, които да възприемат погрешно жеста ми? — Той сви пръсти и позволи на оръжието да се плъзне надолу покрай ръката му. Подаде го на Вечния император, който го разгледа с любопитство, сетне го върна.

— Точно както го помня. Знаеш ли, понякога сънувах този нож. Но не помня други подробности от съня. Да. Трябваше още тогава да забележа колко е символично всичко това.

Изминаха няколко секунди, преди Стен да разбере за какво говори Императорът. Преди обаче да възрази, Императорът продължи:

— Това беше интересна нощ. Доколкото си спомням, ти ме научи да пия стрег. И да готвя. Но не помня…

— Наричаше се задушено „Анджело“.

— О, да. — Вечният император замълча. — Още нещо, което от дълго време не съм имал време да правя. Готвенето. Но сега… това недоразумение между нас ще бъде изчистено и ще мога да се върна към старите навици. Кой знае? Може дори да се опитам да си направя китара. — Лицето му придоби суров вид. — Хубаво е да имаш хоби в залеза на своя живот, а?

Стен реши, че ще е най-добре да запази мълчание.

— Денят на Империята. Тогава се е посяло семето на злото, предполагам. Халкон. Таан. Махони. Алтайците… За Бога! — Императорът отново втренчи поглед в Стен. — Не знаеш какво си пожелаваш, Стен. Как всички тези неща се въртят, повтарят и никога не виждаш края, нито пък някой прави опит да ти благодари.

— Сир, нищо не съм си пожелал. Това споделяне на властта е…

— Разбира се, че не си — прекъсна го нетърпеливо Императорът. — Но след толкова много векове да не мислиш, че не зная? Не ме мисли чак за такъв глупак, бъди любезен.

— Никога не съм си го помислял, Ваше Величество.

— Не си ли? — Отново трепкащият по тялото му поглед. — Колко безсмислено е всичко. — Той се надигна. Смятам да се нахраня в покоите си. — Предполагам, че официалните тържества и банкети трябва да почакат, докато постигнем някакво съгласие. Ти какво мислиш?

— За мен няма значение — отвърна Стен. — Но някак си не се чувствам примамен от идеята за десетина отбрани ястия и вежливи тостове.

Усмивката на Императора се разшири.

— Това е една от причините, поради които те уважавах навремето. Дори може би те харесвах. Не си падаш по помпозните представления. Понякога се питам как си бил способен да постъпиш така.

Той кимна, усмихна се и излезе.

Алекс Килгър изпрати Стен до стаята му, прозя се и се прибра в своята.

Веднага щом се затвори вътре, той смъкна от себе си маскарада, наричан „лорд Килгър“, и от лицето му изчезнаха всякакви следи от умора. Извади от куфара си фототропичен камуфлажен костюм и го навлече. Закопчалките на куфарчето се превърнаха в катераческо столче, от кожената кесия измъкна алпинистко въже.

„Сега остава да ме споходи и късметът на шотландците, само да не е Боби с остърганите лакти“ — помисли си насмешливо той.

Проблемът беше, че не знаеше как точно да дефинира понятието късмет.

Операторът от ВС прегледа за пореден път записите. Опитваше се да разбере откъде идва това досадно нискочестотно бръмчене. Не беше от „Нормандия“, нито от имперския екип. Не се пораждаше и от оборудването на репортерите.

Беше проследил статичния шум до самия Център за гости, но причината не се коренеше и в манабийската електроника.

Операторът най-сетне успя да го открие. Бръмченето идваше от портативния предавател, който бе взел със себе си бунтовническият водач. Типично, рече си той. Не могат да използват дори обикновена радиостанция, без да оплескат работата.

Но шумът го дразнеше. По някое време днес ще поговори с някой от началниците си да предупреди онзи глупак да си купи нов предавател.

Върна се към главната си задача, а именно да подсигурява връзката между патрулния катер и наскоро инсталирания апарат на борда на „Нормандия“.

Вечният император облада Аври два пъти, по начина, който му доставяше най-голямо удоволствие. Жената бе захапала здраво възглавницата. Писъци посред нощ бяха нещо обичайно в имперската спалня в Аръндел, но тук в Сейличи нямаше никакъв смисъл да се вдига ненужна тревога.

Императорът отиде до освежителя, после спря при един от куфарите и извади отвътре малък предмет. Върна се в леглото, прокара ръка по ниско остриганата коса на Аври в жест, който би могъл да се възприеме като погалване, и когато върхът на инжектора достигна зоната на медула облонгата[1], натисна спусъка.

Аври потъна в дълбока кома.

Това щеше да е последният й сън.

Императорът се надигна, облече прибрания в куфара черен комбинезон с вградени катерачески колани и нахлузи обувки с твърди, грапави подметки. На обувките постави мрежички и ги закопча с катарами. Отново съжали, че не може да вземе пистолет, но шансът да премине с оръжие през манабийските автоматични системи за сигурност бе нищожен. Това трябваше да е достатъчно.

Приклекна, избута навън крилата на двойния прозорец на спалнята. Далеч под него, в центъра на кратера, се виждаха корабът на Стен, неговата собствена „Нормандия“ и патрулният катер. Беше много тъмно и много тихо. Стори му се, че зърна часовой на рампата пред „Нормандия“, който се завъртя и пое обратно. Това нямаше значение. Денят, в който Императорът не успее да се промъкне покрай часовой, щеше да е и първият ден, в който ще се съгласи с хората, смятащи го за глупак.

В помещенията от двете страни на апартамента му спяха спокойно неговите помощници. Сънувайте сладки сънища, помисли си той. Защото сега вие изпълнявате най-важната служба, която би искал от вас Императорът. И жертвата ви няма да е напразна.

Той погледна към голото тяло на Аври. За миг изпита съвсем слабо съжаление. Но не беше дълго. Единственият начин да се подчертае жертвата е ако бъде изгубено нещо много ценно.

А и освен това беше започнала да му омръзва.

Имаше други, далеч по-рафинирани жени, които привличаха погледа му.

Той отвори кутия с катераческо въже и пусна надолу края на едномолекулната верига, а другият край закрепи за парапета. После пъхна ръце в специалните ръкохватки — да се спусне по тънкото въже с голи ръце щеше да е като да се опитва да се закрепи за гъвкав бръснач.

Вечният император се прехвърли през перилата, усещайки прилива на адреналин в кръвта си, както не му се беше случвало от години, и изчезна надолу в нощта.

Килгър се бе настанил доста удобно. Подпираше се с единия крак на издатина с ширина три сантиметра, другият бе пъхнал в примката на въжето.

Би могъл дори да танцува в тази позиция. Висеше като огромен паяк, невидим, скрит от фототропичната униформа, чийто цвят се бе слял напълно със стената на Центъра за гости.

Той забеляза движение недалеч под него и по-близо до центъра на кратера. Фокусира прибора за нощно виждане и даде увеличение.

Точно така, апартаментът на Императора. Както беше и очаквал.

И кой се поклаща там на въжето? Може би самият Император?

Алекс се намръщи, докато премисляше възможните варианти за поведението на Императора.

Беше предположил, че срещата на Сейличи ще е само прикритие за някаква двойна игра, но досега нито един от плановете му не съвпадаше със случващото се.

По-рано, на борда на „Виктори“, след като приключи последното обсъждане със Стен, Алекс отведе Синд и Ото в своята каюта. Единственото място на кораба, за което можеше да е сигурен, че не се подслушва от никого, нито дори от Фрестън или Стен. И най-вече от Стен. Защото Килгър не се съмняваше, че Стен знае какво става около него във всеки един момент.

— Когато слезем долу — поде Килгър, — искам от вас да сте нащрек. По заповед от мен, или от Стен, или пък ако нещата излязат от контрол, ще поемете управлението от мостика и ще изпълнявате нарежданията, дето съм ги приготвил. Това означава, че можете временно да свалите от длъжност кап Фрестън, в случай че ви създава проблеми. Зная, че не е лесно да искам да го сторите, но трябва да разчитам на вас, че ще спазвате инструкциите ми. Вярвайте ми, че върша всичко това с най-добро желание за успеха на Стен и на туй проклето въстание. Ако вярвате на мен, значи вярвате и на Стен, и правите туй, що той иска.

Синд и Ото обмисляха известно време думите му. Синд първа кимна. Пък и беше очаквала, че Алекс се е подготвил за това, което се бе превърнало в най-страшния й кошмар — кошмар, който не знаеше как да спре. После Ото изпръхтя. Той също щеше да участва.

Килгър изрази задоволството си от тяхната подкрепа. После ги отпрати.

Беше си спомнил… Гленкоу… тясна, сумрачна и зловеща, безлюдна долина на Земята, чийто лорд се бе поколебал да даде клетва за вярност към краля узурпатор, оправдавайки се с настъпващите зимни бури.

Лордът не бе предполагал, че узурпаторът има помощник на име Дарл’импъл, който си търсеше човек, подходящ да бъде превърнат в пример за назидание, нито че един предателски клан на Кембъл е готов да изпълни заповедите на Уилям.

После войниците от клана Кембъл се появиха в долината и бяха посрещнати с типично планинско гостоприемство. Ала в сърцето им се таеше предателство. Същата нощ Гленкоу бе подложен на огън и меч, снегът около селцето се окървави и изпълни с трупове на жени и деца.

Гленкоу, помисли си Алекс. Точно така. Понякога, противно на очакванията на стратезите, предателството не чака подходящия момент по тъмна доба и с угаснала луна.

Ето защо бе пристигнал на Сейличи, готов да разкрие при първа възможност двойната игра на Императора. От момента на кацането на лайнера до този миг, когато видя мъжа в черно, който очевидно бе самият Вечен император, да се подава от прозореца.

Беше накарал да поставят в коридора пред апартамента на Императора механичен сензор и знаеше, че направи ли опит Императорът да мине оттам, алармата ще вдигне на крак манабийците. За миг съжали, че не бе взел със себе си снайперска пушка. Тогава би могъл да реши проблема веднъж завинаги.

Ала сега не беше време за съжаление. Алекс се покатери по въжето с бързината на гонен от пламъци паяк — пламъци, за които не се съмняваше, че след миг ще са истински.

Операторът от ВС вече спеше дълбоко, далече от своите прибори. Така и не забеляза, че досадното бръмчене изчезна в мига, когато Алекс включи своята портативна радиостанция. Статичният шум се излъчваше съвсем целенасочено.

Има най-малко два начина да се прати предупреждение. Първият, и най-разпространен, е да вдигнеш шум, когато забележиш неприятности. Вторият, тихият, е да спреш шумотевицата при първия признак за опасност.

Подобно на прочутото куче на Шерлок Холмс, което не вършело никаква работа нощем, краят на преднамерено подавания от Килгър статичен шум беше кодирана аларма, свързана с два космически кораба.

Тревожният сигнал отекна на борда на „Виктори“. Корабът премина светкавично в състояние на пълна бойна готовност.

Синд, Ото, Фрестън и Лалбахадур не спяха, нито смятаха да си позволят и кратка почивка, докато не се завърне Стен, дори ако се налагаше да се тъпчат със стимулиращи средства и да вземат ледени душове.

— Сър, всички станции са в готовност — докладва вахтеният офицер.

— Много добре — кимна Фрестън. Той се обърна към Синд. — Мистър Килгър се разпореди в случай на тревога да се поставя под ваше командване и да се подчинявам безпрекословно на вашите инструкции. Поемете управлението.

— Благодаря ви — отвърна с дълбока въздишка Синд и извади малкия фиш, който Алекс й бе предал, преди да напусне „Виктори“.

Инструкциите бяха съвсем прости:

ИЗЧАКАЙТЕ НА СЕГАШНАТА ОРБИТА, ДОКАТО ЗАСЕЧЕТЕ ВЪНШНА ОПАСНОСТ. В НИКАКЪВ СЛУЧАЙ, ПОВТАРЯМ, В НИКАКЪВ СЛУЧАЙ НЕ ПРЕДПРИЕМАЙТЕ КАКВИТО И ДА БИЛО АГРЕСИВНИ ДЕЙСТВИЯ СПРЯМО ИМПЕРИЯТА, НИТО ПРАВЕТЕ ОПИТИ ЗА ПРИЗЕМЯВАНЕ. ПОДДЪРЖАЙТЕ ВИДЕОНАБЛЮДЕНИЕ НА ЧЕСТОТА КВЕБЕК-ТРИЙСЕТ И ЧЕТИРИ-АЛФА. В СЛУЧАЙ ЧЕ БЪДЕТЕ НАПАДНАТИ ОТ ИМПЕРСКИ БОЙНИ ЕДИНИЦИ, ИЗТЕГЛЕТЕ СЕ НА (следваха нови координати). ТОВА ЩЕ Е ПУНКТЪТ НИ ЗА СРЕЩА. АКО НЕ БЪДЕ ВЪЗСТАНОВЕН, ПОСЛЕДВАЩ КОНТАКТ НА РЕЗЕРВНАТА ЧЕСТОТА. ВИКТОРИ ПРЕМИНАВА ПОД НЕЗАВИСИМО КОМАНДВАНЕ И ПРЕДПРИЕМА ДЕЙСТВИЯ, КОИТО СМЕТНЕТЕ ЗА НЕОБХОДИМИ ЗА ДАДЕНИЯ МОМЕНТ. УСПЕХ.

… и заврънкулката, която представляваше подписът на Килгър.

— Сега остава да чакаме — обади се Ото.

Синд изръмжа — звук, разкриващ борската й подготовка — и после добави със стиснати зъби.

— Ще чакаме.

Императорът стигна до земята и коленичи. Освободи въжето и откачи ръкохватките.

Край корабите на площадката имаше няколко поста, но и този път не засече никакво движение, освен охраната при „Нормандия“.

Приведен, той се отправи към патрулния катер.

Прекъснатият статичен шум бе сигнал и за още един кораб.

Ханелор ла Сиотат се пробуди, изхвърча от койката и след секунди бе на мостика на своя такткораб. Алармата на борда бе всъщност мек звън, синтезирано подобие на камбана. Ала дори той бе твърде силен за тесния кораб.

Ла Сиотат закопча предницата на летателния комбинезон и почти изхвърли вахтения офицер от креслото.

— Засега си свободен — рече му тя.

Пръстите й се плъзгаха като течаща вода по пулта.

ДВИГАТЕЛИ… ВКЛЮЧЕНИ… ВСИЧКИ СИСТЕМИ В ГОТОВНОСТ… ЕКИПАЖЪТ Е ПО МЕСТАТА СИ… ОРЪЖИЯТА ЗАРЕДЕНИ…

Такткорабът се издигна леко върху маклийновите си генератори и изхвърча през камуфлажната мрежа, която Ла Сиотат и хората й бяха разпънали предния ден.

Такткорабът бе скрит зад първата извивка на един от каньоните, водещи към просторната долина на Центъра за гости.

Корабът на Ла Сиотат излетя иззад завоя.

— Имам пряка видимост с центъра — докладва й офицерът.

— Прието. Всички екрани да показват едно и също.

— Състояние на двигателя?

— Дракхски горещ, Ханелоре.

И тя също зачака.

— Ставай, момко! Императорът ще предприема нещо!

Умът на Стен се бореше машинално с ужасния, объркан сън, а Килгър го дърпаше за ръката.

— Какво, по дяволите…

— Тихо!

Алекс му хвърли фототропичен костюм и Стен го навлече. Огледа се за обувки.

— Няма време, Стен! Мърдай!

Килгър го побутна към вратата, зад която започваше коридор, озарен от бяла светлина, и Стен хукна нататък, завладян от странното усещане, че продължава да сънува. Подът под краката му се издигаше нагоре, към рампата и върха на кратера.

— Сега накъде…

— Кълна се, че ако заговориш отново, ще те фрасна! Тъкмо сме в окото на бурята!

Пред тях имаше двукрила врата, извеждаща на балкон на външната стена на кратера. Алекс, без да забавя, удари вратата и крилата й отхвърчаха встрани. Някаква аларма — за пожар, нападение или кой знае какво — се задейства.

Вечният император приближи люка на патрулния катер. Дежурният офицер подскочи изненадано, макар че беше предупреден.

— Вдигай кораба — нареди отсечено императорът, обърна се и натисна копчето за затваряне на люка. — И изпрати каквото ти беше наредено.

— Тъй вярно, сир.

Офицерът повдигна защитния капак и включи наскоро инсталираното там устройство за управление. Машината на борда на намиращата се недалеч от тях „Нормандия“ започна да отброява секундите.

Високо над тях, в близкия космос, сигналът достигна „Дюрер“ и ескортиращите го кораби, които преминаха в бойна готовност.

Маклийновите генератори издигнаха безшумно малкия катер над площадката.

В другия й край часовоят пред „Нормандия“ внезапно се пробуди и вдигна своя уилигън. Какво ставаше, по дяволите? Защо никой не му бе казал нищо? Проклетият дежурен офицер пак бе пропуснал да го информира…

Слаб утринен ветрец подухваше на балкона, на който стояха. Стен така и не го почувства. Алекс бе включил предавателя.

— Давам сигнал за ориентиране по тази точка!

— Засечен — отвърна спокоен женски глас, който Стен си мислеше, че познава. — Летим към вас.

— Значи ти се оказа прав — най-сетне се съвзе той.

— Аха. Копелдакът се измъква през задната врата. Соло.

— Уф, за Бога! Трябва да предупредим манабийците.

— Те какво могат да… — Килгър трепна и се намръщи, когато от предавателя долетя рязък звук. Устройството на борда на „Нормандия“ бе започнало да заглушава всички честоти в околността.

В далечния край на долината те видяха малко слънце. Такткорабът на Ла Сиотат, летящ право към тях.

Капитанът на имперския патрулен катер превключи на двигатели „Юкава“ и веднага премина на пълна тяга. Малкият кораб се стрелна към звездите. Още щом премина над ръба на кратера, той задейства звездния двигател и катерът се изгуби в космоса.

На борда на „Нормандия“ едно реле се включи.

Ревът на патрулния катер пробуди Еку от съня му. Сензорите му мигом превключиха на пълно съзнание, извеждайки го от онази друга вселена, която обитаваше в моменти на отдих, вселена на меко подрънкващи кристали и галещи ветрове, където самата мисъл бе красива, видима и осезаема, лишена от плът вселена на вечно разширяващи се хоризонти.

Беше се зареял към една чиста плоскост в това странно състояние, плоскост обърната към средата на Центъра за гости. Сензорите му засякоха блясъка от патрулния кораб на Императора миг преди да изчезне в космоса.

Еку почувства как крилете на съзнанието му се разперват, подобно на някакви гигантски платна, и онази другата вселена се разтваря пред него, посрещайки го като копринен мост.

Ла Сиотат удари предавателя с юмрук, подразнена от неприятния звук на заглушаващия сигнал.

— Госпожо, изгубих…

— Изключи го! — Вече виждаше пред себе си балкона. Ла Сиотат насочи такткораба право към Центъра за гости, завъртя го около оста, задейства спирачките на двигателите „Юкава“ и се снижи над балкона с кърмата напред, опирайки стоманената й повърхност в синтетичния камък на перилата.

Боцманът вече беше отворил люка и миг по-късно през него влетя Стен. Алекс го бе вдигнал и го бе хвърлил право към отворения люк. Последва го и самият Килгър, който се сблъска с боцмана и го събори на пода. Ударът бе толкова силен, че Ла Сиотат си помисли, че може да му е спукал някое ребро. Килгър се завъртя, видя, че люкът се затваря, и извика:

— Да се махаме!

Ла Сиотат включи отново двигателите и такткорабът се стрелна към небето. Палецът й вече бе върху копчето на звездния двигател, когато…

Релето се затвори.

Императорът бе избрал „Нормандия“ не само защото не му се щеше да пожертва „Дюрер“, но и тъй като на голямата яхта имаше просторни коридори и банкетни зали.

Обемисти помещения, освободени от мебелите и натъпкани с АМ2. И сега, по подаден сигнал, те избухнаха.

Въпрос, на който няма отговор: бил ли е сър Еку „мъртъв“ — според общоприетата дефиниция на тази дума — преди взрива или когато са избухнали килотонове от Антиматерия Две, най-мощната субстанция във вселената?

Погледнат от далечния космос, при избухването на бомбата на Императора, Центърът за гости би приличал на връх на истински вулкан.

После цялата долина изчезна в разпространяваща се експлозия, движеща се по-бързо, отколкото би могло да я проследи човешко око, и помитаща всичко пред себе си.

Може би половината манабийци загинаха при това мигновено изпепеляване, докато четвърт от планетата им се тресеше от земетръс с неописуеми размери.

И тогава от борда на „Дюрер“ бе изстрелян планетоубиец, ракета с размери почти колкото на разрушител, или по-скоро двустепенна ракета, оборудвана със звезден двигател, броня Империум X и тонове АМ2 в бойната глава. Първата степен удари точно там, където доскоро се намираше Центърът за гости, докато втората продължи на пълна мощност към ядрото на планетата.

Не беше необходимо да минава през обвивката, преди да се детонира главният заряд, но имайки предвид ускорението, придадено от взрива на АМ2 от „Нормандия“, тя почти успя.

За един кратък миг планетата на манабийците приличаше на разпален фенер, сякаш някой бе махнал външната земна маса и можеше да се надзърне право в течното ядро. То се изду… продължи да расте… и изригна.

Сейличи се залюля, изхвърляйки океаните си нагоре, надалече в космоса, после се разцепи и от сърцевината й се изля магма, като течната среда на детски шоколад.

Сензорите на намиращите се в околния космос кораби изгоряха и те преминаха на вторично захранване.

Вечният император разглеждаше безстрастно врящото гърне, което доскоро беше планетата Сейличи.

— Имате ли връзка с „Дюрер“?

— Тъй вярно.

Императорът пое подадения му микрофон.

— Говори Вечният император — поде той направо. Да сте засичали сигнали от някой от корабите от Сейличи, след като ние излетяхме?

— Един момент, сир… Не, сир. Само един незначителен сигнал, към неизвестен получател, без отговор до момента, от самия Център за гости. Нищо друго.

Императорът върна микрофона на офицера.

Много добре, помисли си той. Свърши се. Ще има да се почистят някои неща, естествено. Но проблемът е разрешен.

Жалко, Стен така и не разбра, че никога не е бил сериозна заплаха за Империята и за Вечния император. Всъщност никой не би могъл да бъде. При никакви обстоятелства.

Още от самото начало.

И кога — запита се той — беше това?

Може би…

Може би на остров Мауи.

Преди хиляди години. Когато времето все още се измерваше от раждането на един мъртъв бог.

Мауи…

И късчета строшено стъкло…

Книга трета

Вариации на дракона

21.

Мауи, 2174 сл.Хр.

Момчето се покатери по една провиснала дъска на следващия кораб и изтича по палубата. Зърна тъкмо навреме поклащащото се въже и подскочи — едва не се подхлъзна на фалшборда, — после се извиси във въздуха и прелетя над тясната празнина, под която се плискаше мръсната вода на залива Моалоеа. Приземи се отново, като едва не падна, и се стрелна между високите купчини отломки.

Зад гърба му се чуваха гневни викове. Бяха шестима. Всичките по-възрастни от него, по-едри.

Твърдяха, че искат от него само да им позволи да надзърнат в раницата му. Но нямаше значение какво говорят. Намеренията им бяха съвсем ясни. Момчето избра нов маршрут през залива, лъкатушейки из лабиринта от изтеглени на сушата кораби, полупотънали ховъркрафти, траулери на рибарски фамилии и дървени корита с гребла, които вероятно преди няколко столетия са принадлежали на богаташи. Той се подхлъзна, докато завиваше край една китайска семейна джонка, непроменена от хиляди години, следвайки неизменно посоката към корабния канал. От другата страна на канала бе далечният бряг на Каханамоку Сити.

Момчето знаеше, че ако шестимата го заловят, няма да го убият. Вероятно нямаше да го убият. Но със сигурност щяха да го бият. И преди бе ял бой и навярно пак щеше да му се случи. И тези, които го налагаха, обикновено също си тръгваха със синини и неприятни спомени.

Но тъкмо това, което носеше в раницата, го накара да бяга и щеше да го накара да се бие.

Защото те щяха да му вземат пакета и да го отворят. Съкровищата вътре щяха да бъдат разпилени, изложени на подигравки и разхвърляни в мръсната вода. Три книги. Истински книги. Книги, които старецът, държащ дюкянчето за джунджурии на кея, не искаше. Едната дебела. Другите две — по-тънки. Дебелата беше много стара и се казваше „Хиляда и една нощ“. Не знаеше нищо за нея, но един поглед вътре обещаваше приключения и странни същества, и още по-странни места. Места, обитавани от птицата Рух и джина. Втората книга, макар и по-тънка, изглеждаше също толкова обещаваща: „Освободени от гравитацията, уравнения и ранни експерименти на лорд Арчибалд Маклийн“. Може би, след като я прочете, ще може да си обясни по какъв начин големите земноходни баржи са се пълнели със стоки, а после са се издигали плавно над водата и са прекосявали залива чак отвъд бариерата, където са били закотвяни истинските кораби. Последната книга бе със средни размери: „Звездното дете, да израснеш в открития космос“. Холограмата на авторката на първа страница не беше нещо особено, но какво от това? Поне бе успяла да се махне от тази планета, а не изглеждаше много по-възрастна от него.

Тропот на крака. Бяха се покатерили на баржата. Приближаваха. През главата му мина мисъл — мисъл, далеч по-стара от него самия. Няма нищо лошо в това да се срамуваш от себе си — ако си жив, за да го почувстваш.

Вик. Видели са го! Една ръка се протегна към него, улови го и го дръпна, за да го посрещне юмрук или пръчка. Момчето сграбчи търкалящата се до него ваза и я блъсна в подпората до себе си. Стъклото се разтроши, момчето замахна с остатъка и го прекара през лицето на своя нападател.

Кръв. Писък. Нов писък, от самия него, когато нападателят му падна и той се хвърли към следващия. Замахна отново и от ръката на другия рукна кръв. Нови викове, тропот от краката на петима тийнейджъри, които тичаха, сякаш са ги погнали демони от морето. Един лежеше, гърчейки се, на палубата, притиснал с ръце израненото си лице.

Момчето се посъвзе. Завъртя се, прескочи на палубата на съседния влекач, игнорира виковете на моряците, които лъскаха веригите, прехвърли се на друго, по-малко корабче, после пак скочи… и изчезна. Не спря своя бяг, докато не се покатери на един отправил се към другия край на канала влекач. Едва там увисна на перилата задъхан. Все още стискаше в едната си ръка строшената ваза. Тя хвърляше виолетови и жълтеникави отблясъци. Момчето я пусна във водата.

Помисли си за това, което се бе случило. Не се чувстваше сякаш е извоювал победа, или нещо такова. Дори не изпитваше гордост. Но трите книги все още бяха на сигурно място в раницата му. Реши, че е научил нещо ново. Трябва да знаеш срещу какво можеш да се изправиш. И винаги да имаш някакво тайно преимущество. Оръжие или… знание. Той поклати глава. Не беше сигурен накъде го води тази мисъл и я остави за по-късно. Все пак днес бе научил нещо полезно.

Момчето се казваше Кеа Ричардс. Беше на осем години.

През двайсет и втори век Хавай бе остров, тънещ в мизерия. Местните жители обитаваха резервати, издържани от събираните от държавата данъци. Флората и фауната почти бяха изчезнали и популацията му надхвърляше двайсет милиона. Както винаги, събитията по света не бяха снизходителни към този малък остров, от завръщането на Китай към варваризма, преди да спуснат бамбуковата стена в края на двайсет и първи век, до потъването на Япония в анархия и социален разпад, религиозните войни в Индонезия, земетресенията и антиазиатските закони, приети от правителството на Северна Америка в началото на новия век, преди то на свой ред да рухне.

Островите Кауи и Оаху бяха най-малко замърсени, може би защото бяха най-богати. Големият остров на Хавай не беше нито земеделски, нито урбанизиран, а просто едно мръсно пристанище, служещо като ферма за евтина работна ръка.

Центърът на Хавай сега беше Мауи/Молокай/Ланай/Кахаолаве/Молокини. В миналото това беше един остров и човекът сега отново се опитваше да възстанови това положение с помощта на прегради и плаващи мостове. Причината беше космосът. Хавай бе идеалното място за изстрелване на йонни ракети, пращани да тераформират Марс или луните на Сатурн и Юпитер А също и удобен пункт за събиране на екипажи, строящи и пускащи оттук огромните космически платноходи, отправящи се на заселнически пътешествия между звездите. От Хавай също така бяха изстреляни два от петте истински звездолета, които Земята бе успяла да построи, затъвайки в огромни дългове.

Бизнесът владееше всяка точка на Мауи — от баровете през автоматизираните магазини до импорт-експорта и кой знае още какво. Морето бе гъсто осеяно с кораби, закотвени един за друг — от скифове до големи съдове-ресторанти. Островите бяха заобиколени от гигантски плаващи Хамилтънови бариери, които, по примера на бариерите на река Темза, можеха да се вдигат и спускат за броени минути, затваряйки пътя на прииждащи води по време на урагани и цунамита. Още по-големи бяха бариерите в канала Кеалайкахики — там, където се държаха йонните ракети.

Когато Кеа Ричардс се роди, семейството му държеше малък ресторант на Големия остров, в град Хило. Кеа смътно си спомняше как баща му и баба му разговарят за старите времена на континента. В ресторанта се сервираше всичко и по всяко време и Кеа помнеше как баща му се хвали, че може да приготви какво ли не, стига да му дадат рецепта и нужните съставки. Имаше дори неясен спомен, че на няколко пъти посетители се бяха изправяли срещу това предизвикателство, в резултат на което из ресторантчето се разнасяха странни и екзотични ухания. Помнеше също така как баща му поставя преобърната щайга близо до скарата и своя малък син отгоре, за да си бъбрят, докато готви. До ден-днешен в главата му често изникваха разни рецепти и съвети.

Затрудняваше се да си спомни майка си, освен че беше много хубава. А може би помнеше красотата й, защото Леонг Сук говореше за нея. Но не за да я възхвалява. Тя беше полутайванка — полуирландка, откъдето идваха и очите на Кеа, сини като небесата през зима, когато ветровете издухваха смога. Кеа беше единственото й дете, но тя не бе искала повече. Момчето така и не разбра защо понякога баща му подхващаше песен, която не помнеше добре, освен че започваше с думите „Облади-облада, животът си върви…“.

Когато Кеа бе само на пет, майка му изчезна. Баща му я търсеше, опасявайки се от най-лошото, макар да не знаеше кое точно може да е най-лошото. И я намери — по-точно разбра какво е станало с нея. Беше се записала за доброволка на заселнически лайнер. Възрастният Ричардс посрещна това с ужас, който Кеа тогава не разбра. Едва по-късно, когато му попаднаха засекретени доклади за мизерното съществуване, безумието и престъпността на космическите платноходи, си обясни някои неща.

Кеа Ричардс почти не плака. А и му съобщиха, че това няма значение. Майка му ще е по-щастлива там. И те щяха да са по-щастливи тук. Само тримата.

След две години удари цунамито.

Кеа се катереше на едно дърво, когато океанът се повдигна. Някакво момиче му бе казало, че на дървото има кокосов орех, и Кеа искаше да види как изглежда този плод. Замърсяването бе унищожило кокосовите палми на острова още преди десетилетия. Беше омотал въже около краката си, беше преметнал друго през клоните горе и тъкмо се качваше, когато погледът му случайно се извърна към океана. Той зяпна. Водата се беше отдръпнала далеч навътре, като при отлив, но много повече, отвъд пределите на залива Хило. Никога не бе виждал подобна гледка. На сухото дъно подскачаха сребристи риби. Останките от някакво корабче се търкаляха към Пасифика, теглени от отстъпващите води, сякаш някой бе извадил запушалката на вана.

На две хиляди километра навътре в океана бе станало подокеанско земетресение. Трусът изпрати три поредни вълни към Хавайските острови. Всяка от тях не бе по-висока от половин метър — но между гребените им се простираха стотици километри. Приборите засякоха незабавно труса. Би трябвало да задействат алармите, но никакви сирени не огласяваха района на Хило, когато удари цунамито. Огромните бариери, защитаващи комплекса Мауи, се спуснаха на местата си. Около Хило нямаше защита.

Кеа чу писъци. Видя бягащи хора. Едни тичаха към брега, завладени от любопитство, други бягаха в обратната посока. Долу на улицата зърна баща си. Викаше го. Кеа подсвирна и баща му замаха с ръце. Кеа започна да се спуска по стъблото.

Изведнъж дочу рев. И океанът се върна на Хило, както го бе правил четири пъти преди по-малко от век. Океанското дъно бе забавило основата на сеизмичните вълни и сега, когато водата ставаше по-плитка пред острова, вълните се издигаха. Първата вълна не беше най-голямата, която Кеа бе виждал някога — баща му го бе водил на Оаху и му бе показвал Северния бряг при зимна буря, и той помнеше онези десетметрови водни стени. Тази вълна бе само пет метра, както казваха по-късно. Но тя се движеше със скорост почти осемстотин километра в час.

Първата вълна отнесе вълнолома, сякаш въобще не е бил там, и продължи нататък, помитайки всичко пред себе си. Тя косеше сгради, кораби, къщи, коли, мъже и жени. Вдигаше ги пред себе си и ги използваше като гигантски подвижен таран. Предната част на вълната бе плътна стена от отломки. Кеа си спомняше смътно, че баща му се опита да избяга и вълната го застигна, после заля и тяхната малка къща и ресторантчето.

Събуди се ден и половина по-късно в болницата. Бяха го намерили от рибарска лодка, все още завързан за онова дърво, но на четирийсет километра навътре в океана.

Така и не откриха телата на баща му и баба му.

Поне не го прибраха в сиропиталище. В болницата се появи една възрастна жена. Леонг Сук. Тя каза на чиновниците, че доскоро е работила за семейство Ричардс и че са се отнасяли с нея добре. Този ден Кеа се прибра у дома с Леонг Сук. Леонг имаше малко магазинче на една задна уличка в Каханамоку Сити, където продаваше хранителни продукти и домакински потреби. Двамата с Кеа живееха на втория етаж. Още в първия ден тя го запозна с правилата в къщата. Той трябва да е добро момче. Това означаваше да спазва определен дневен режим и да помага в магазинчето, когато тя има нужда. Не биваше да й създава проблеми. Била твърде стара, за да се занимава с бели. И още нещо. Кеа трябваше да се учи. Това бил единственият път навън от бордеите. Не я интересуваше какъв ще стане, но нямаше да прекара живота си в Каханамоку Сити. Кеа кимаше със сериозен вид. Знаеше, че тя е права. Животът на това място вече му бе коствал загубата на цялото семейство. А той самият се бе измъкнал на косъм.

Кеа напълно оправда очакванията на Леонг, освен що се отнася до училището. След първите две седмици в местното школо той се прибра у дома. Нищо не бе научил там. Момчето обаче разказа подробно час по час какво всъщност ги карат да учат. Тя се зачуди откъде да вземат частен учител и Кеа скоро посочи един подходящ кандидат.

През три пресечки от тях бе Улицата на добрите хорица. Малки дюкянчета, в които седяха всякакви проповедници и шамани, търсещи подходящи жертви за обръщане в своята вяра. Кеа се прибра веднъж в къщи и разказа развълнувано за едно от тях. Храмът на Универсалното познание. Малко по-голям от останалите магазинчета — пълен с фишове, микрофишове и купчини книги. Дори имаше раздрънкан компютър, свързан с университетската библиотека.

Леонг Сук каза на момчето, че ще го заведе в този храм. Вътре миришеше на мухъл и на нещо развалено. „Свещеникът“, плешив, възпълен мъж, се представи като Томпкинс. Да, потвърди той, никой не може да знае прекалено много. Само когато някой научи Всички неща, може да постигне съвършенство, но за целта трябва да се учи цял живот и — ако е определен за това — в последващите животи. Едва тогава ще дойде промяната. Той накара Кеа да чете на глас. Зададе му няколко въпроса — въпроси, които биха озадачили ученик от втори клас. Томпкинс засия. Да, готов е с радост да вземе Кеа за свой ученик. Заплащането му ще бъде… беше неочаквано ниско. Леонг Сук не пропусна да забележи начина, по който Томпкинс оглеждаше момчето, и нареди на Кеа да излезе навън. След това заяви на проповедника, че не иска да обръща момчето в неговата религия. Ако Кеа реши да бъде вярващ… тогава нека бъде така. Това не е проблем, увери я мъжът.

И още нещо, добави възрастната жена… и проповедникът изхриптя изплашено, когато в ръката й блесна седефена дръжка и острието на ножа опря в гърлото му.

— Няма да докосваш това момче — добави шепнешком тя. — Няма и да си помисляш да го докосваш. Защото, ако го направиш… ще се зачудиш защо твоята приятелка смъртта те прибира толкова скоро.

Томпкинс се разтрепери… и ножът изчезна.

В края на краищата въпреки съмненията на Леонг Сук — ако е имала такива — Томпкинс се оказа напълно коректен учител. Нещо повече, желанията му към Кеа се бяха изпарили в мига, когато го допря онзи нож. От друга страна, момчето поглъщаше жадно всички знания, с които го засипваше. Той буквално се преобразяваше на уроците по математика. Инженерство. Физика. Всички практични науки. Но не и останалите. Когато Кеа стана на дванайсет, Томпкинс го попита защо не проявява особен интерес към социалните науки — макар да четеше охотно книги по темата. Кеа го изгледа със сериозно изражение, сякаш не беше сигурен дали може да му се довери.

— Само точните науки ще ме изкарат от това място, господине. Оттук… и там горе. — Той посочи тавана и трябваше да изминат няколко секунди, преди Томпкинс да осъзнае, че говори за звездите.

Ричардс научи и други неща. Как да разбира, когато хората го лъжат. Как да се държи с тях. Говореше свободно четири езика и изучаваше общо дванайсет. Растеше като високо, силно и красиво момче. Усмивката и сините му очи му осигуриха още учители по други предмети. Някои бяха кикотещи се момичета на неговата възраст. А други имаха съпрузи. Научи се да надзърта зад всички завеси в спалнята, преди да си свали панталона. Научи се да скача от прозореца на втория етаж и да се претъркулва на неравната улица, без да си строши нещо.

Научи се къде да удря някой, който иска да му стори нещо лошо. И най-важното — научи се кога да удря и кога не. Понякога само юмрук не стигаше. Трябваше му някое тайно преимущество. Научи се как да използва подобни неща. Не му липсваха учители. Тежковъоръжена полиция патрулираше непрестанно по улиците на Каханамоку Сити — пешком или с гравиколи.

Когато стана на четиринайсет, Томпкинс го подложи на серия изпити. Премина ги без затруднения. Томпкинс не му разкри за какво става въпрос, но съобщи на Леонг Сук, че са еквивалент на стандартните приемни изпити за Космическата академия.

— Там ли трябва да иде? — попита Леонг Сук. Томпкинс поклати глава. Макар че Кеа мечтаеше за космоса, това не беше пътят. Академията щеше да пренасочи Ричардс към военните — а това бе по-долу от способностите му. Но той отказа да й съобщи повече.

Космическият кораб бе съвсем малък — сравнен във всеки случай с колонизаторските лайнери, чиито снимки бе виждал Кеа, или йонните кораби, стърчащи като забодени факли отвъд водните бариери. Никъде отвън нямаше надпис или обозначение. Но Кеа знаеше, че „Дискавъри“ е звездолет. Един от петте истински звездолета и единственият все още на Земята. Двата други бяха превърнати в скрап, останалите — консервирани на орбита около Марс.

Звездният двигател на кораба бе съвсем прост. Предназначен за работа с глупаци. Едно мигване и си на Алфа Кентавър. Една дума — край Лютен 726-B. Цяло изречение — Епсилон Инди. Още няколко думи — Арктурус. Проблемът бе горивото за двигателя. Корабът бе извършил две пътувания и шансът за трето бе минимален. Производството на горивото за всеки полет — екзотично синтетично вещество — отнемаше пет години и гигантски усилия, изискващи мобилизиране на усилията на цяло едно правителство. И въпреки това синтетичното гориво позволяваше на двигателя да развие едва половината от мощността си.

Кеа не можеше да откъсне хипнотизиран поглед от стройния, издължен корпус, опитвайки се да си представи мястото, към което би могъл да полети. Тръгна си от космопорта едва по тъмно. Но пак се върна. И отново.

Кеа беше на шестнайсет, когато Томпкинс умря. След като екипът на Спешна помощ си тръгна, двамата с Леонг Сук се спогледаха.

— Трябва да открием дали е имал роднини и да се свържем с тях — заяви тя. Двамата претърсиха малкото дюкянче, но не откриха никакви следи, сочещи, че Томпкинс е имал близки или приятели на Земята или на други планети. Намериха обаче един стар сейф. Леонг Сук доста се двоуми, но накрая призна пред Кеа, че вероятно ще трябва да го отворят. Дали не познава някой, който би могъл да се справи?

Кеа познаваше — самият той. Едно по-голямо момче го бе научило. Той завъртя циферблата, опрял ухо на ключалката и наострил слух. Слушаше как падат езичетата — точно както го бе учило момчето.

Вътре имаше два плика. Единият съдържаше две хиляди долара в кредити и завещание. Парите бяха за Кеа. В другия имаше формуляри и инструкции как да бъдат попълнени и на кого да ги пратят. Инструкциите бяха съвсем точни и изрични.

Кеа попълни формулярите и ги прати на адреса на континента. След седмица получи дебело писмо. Трябваше да се свърже с определен човек в Оаху. Този човек щеше да го подложи на някои тестове. Кеа изпълни и тези инструкции. После зачакаха.

Шест седмици след като решиха, че всичко това е или шега, или пълно безумие, пристигна писмо до него. Това беше от директора на Отдел прием на Калифорнийския технологичен институт, Пасадена, Калифорния. Канеха го да започне следване от есента на 2182. Кеа Ричардс беше спечелил. Нямаше да живее, нито да умре в Каханамоку Сити. Най-сетне беше свободен.

22.

Пасадена, 2183 г.

Калифорнийския университет беше истинско разочарование. Когато пристигна тук, Кеа се надяваше да се срещне с наистина умни хора. Ала подготвителният клас, в който го поставиха, бе посветен на скучни лекции и досадни самостоятелни занимания. Нямаше почти никакво време да изучава света, в който бе попаднал. Към всичко това се прибави и болката от загубата на Леонг Сук, която си отиде малко преди Коледа на 2182-ра. Съобщиха на Кеа за смъртта й едва след нейното погребение.

Университетът в Калифорния беше същата голяма лъжа, както и дюкянчетата на проповедниците на Уличката на добрите хорица. И като всички големи измами, отвън изглеждаше величествен. Той имаше повече Нобелови лауреати, отколкото дори Хюстън или Лаунда — но повечето от тях преподаваха само по един-два специализирани курса на ниво докторанти. С повече от 25 000 студенти университетът наближаваше своята тристагодишнина и бе истински паметник на модерната архитектура и въображение. Единствената постройка, останала от „старите дни“ — преди институтът да подхване метастатичното си разрастване — бе фонтанът, край който Кеа седеше в момента, и постройката в испански стил на име Керкхоф Хол, където се водеха подготвителните занимания.

Ученето, макар и тежко, се състоеше предимно от зубрене. Двата теоретични курса целяха по-скоро натрупване на основа от познания, отколкото стимулиране способността на студентите за креативно мислене. Всъщност това бе поредното разочарование за Кеа. Беше се надявал да срещне в университета истински мислители, които умееха да надзъртат отвъд ограниченията, наложени от сегашната наука, да виждат и избягват минали грешки. Може би там имаше мъдреци, мислеше си той, но е твърде глупав, за да ги види или разпознае. Или пък на истинските мъдреци им бе скучно тук и бяха заминали да преподават на Ганимед и Марс. Но ако е така, защо толкова много хора от другите планети идваха да се учат в Калифорнийския университет?

За щастие съмненията му не даваха отражение върху неговия успех — поддържаше твърдо пет и първите два семестъра бе в списъка на студентите със стипендия. Достатъчно беше да продължава още известно време така — да се усмихва, да любезничи, да върви нагоре и да се забавлява — и краят щеше да е щастлив. Което означаваше — както вече знаеше, — че най-вероятно ще го вземат в някое от конструкторските бюра на Возняк Сити и ако и там се държи подобаващо, ще му позволят да си сложи името под някоя успешна компютърна програма. Или, при други обстоятелства, да има третично участие в изграждането на поредния синтетичен завод. Може би дори ще го наградят с двуседмично пътуване на техни разноски до Никс Олимпика. Или до някой от по-ниските върхове.

Кеа неочаквано се засмя. Прав си, момко, рече си той. Няма друг изход, ако се изключи самоубийството. Лягаш пред поредния рейлбус и край на всичко. Като стана дума за това… той си погледна часовника — през тази година бе модно да се носят миниатюрни механизми на китката — и осъзна, че ако не побърза, може да закъснее за работа. Едва щеше да му стигне времето да остави фиша с готовите разработки в стаята си и да се преоблече. И най-добре да забрави неприятните мисли. Няма да позволи да свърши като роб в нечия добре смазана машина. Ако не стане нищо друго, винаги може да се върне на Мауи и да се включи в някоя банда. Или пък да се запише доброволец на заселнически лайнер…

Той потрепери и прокара пръст по закопчалката на якето си. Изведнъж му стана студено. Зимното слънце очевидно не топлеше толкова, колкото изглеждаше.

Дюкянчето за хашиш, дрога и алкохол, в което Кеа работеше, се намираше в средата на един квартал с доста лоша репутация. Преди около милион години, откри Кеа, докато отлепваше един след друг геологичните слоеве тапети по стените, мястото се е наричало „Веселото кафене“. Сега вече нямаше име, само една дупка, в която да се отбиеш. Всички разрешения бяха на името на собственика, ухилен бандюга на име Брино, и всичко се плащаше в брой.

В началото Брино не повярва, че някой с невинно лице като това на Ричардс, още повече следващ в Калифорнийския университет, би се съгласил да работи тук. Но Кеа, който напоследък отделяше известно време, за да си припомня рецептите и готварските съвети на баща си, продължи да настоява. Брино се съгласи да го вземе за проба и това стана още щом се появи първият куку, решил да сплаши момчето. След неговото посещение в ъгъла на помещението остана тъмно петно. А Ричардс си спечели репутация в квартала — особено след като бе извадил готварския нож от ръката на нападателя и нещо повече — не се бе обадил в полицията.

Кеа работеше в дюкянчето от шестнайсет следобед до някакво неопределено време, наречено час за затваряне, а всъщност определящо се от изчезването на последните пияндета. Повечето вечери бяха доста спокойни и той се прибираше рано у дома, за да чете. Но не и тази. Помещението бе изпълнено с гъста тълпа от гладни и, което бе по-странно, трезви посетители. Към девет часа най-сетне се появиха и десетина пияници. Значи щеше да е една от онези нощи. Малко след това пристигна и Остин Баргета. Кеа не го видя да влиза, защото тъкмо правеше сандвич с яйца и сирене за едно от пияндетата. Но позна характерния глас, когато Баргета поиска менюто. Беше го чувал няколко пъти — с Баргета бяха обсъждали Теорията на микрочастиците и приложението й при конструкцията на двигателите „Юкава“ по време на един семинар.

Баргета бяха богати. Семейството им бе основано преди четири поколения, когато един гениален конструктор спечелил трилиони, създавайки, между много други неща, първите портативни астрографски инструменти. Сетне се оженил за дъщерята на един от най-уважаваните японски банкери на якудза и така дал началото на династията. Повечето от парите на фамилията сега бяха в различни холдингови компании. Останалите — в междупланетния строеж и транспорт. Всеки от наследниците на Баргета имаше право на избор — да стане глава на семейството или да поеме някой от тръстовете. Главата на семейството ръководеше най-рисковите филиали, свързани с транспорт и строеж, докато притаените зад сцената банкери поддържаха добре смазана останалата част от тази машина. Но да си избраният означаваше пари и власт отвъд всякакви човешки представи.

Остин Баргета бе един от кандидатите за този пост, или поне така бе чул Кеа. Въпросът беше колко време ще му отнеме тази борба.

— Остин.

На Остин му бяха нужни няколко секунди, преди да познае Ричардс. Той не беше сноб, нито беше по-трезв от десетината пияндета.

— Ах, това си ти, Ричардс — подхвърли той. — Не бяхме ли състуденти? Какво правиш тук?

— Някои от нас — отвърна Кеа — трябва да работят. Чувал си за работа, нали? Това е нещо, което вършат повечето хора. За пари.

— Ах. О, да. Съжалявам. Не исках да те… нищо де, бях се замислил за една работа.

— Да. Остин, трябва да те предупредя нещо. Това не е точно твоят тип място.

— Защо не? — Остин се обърна и се озърна демонстративно. — Изглежда доста… автентично.

— Така е. Твоя воля. — Кеа сви рамене. — Искаш ли нещо за ядене?

Баргета втренчи поглед в менюто. Още го четеше, когато един от пияниците се провикна:

— Ей, готвачът, ако си свършил да ближеш ушенцето на твоята хубавица, ще ми се да поръчам нещо.

Кеа го игнорира, но не и Баргета. Той се завъртя на столчето с почервеняло лице. Страхотно, помисли си Кеа.

— Да разбирам ли — произнесе Остин с ясен глас, — че наричаш и майка си задник само защото се смяташ за такъв хитрец? Или бъркам?

Пияницата скочи от стола си. Беше едър и мургав мъж и Кеа предположи, че е самоанец. Доколкото знаеше, културата на Самоа бе матриархална и това означаваше, че в най-скоро време Баргета ще бъде премазан от човешки парен локомотив. Докато самоанецът пристъпваше към него, Баргета зае някаква нескопосана бойна стойка.

Кеа извади торбичка с половинкредитни монети от касата. Баргета нанесе на самоанеца бърз и рязък удар. Кеа пъхна торбичката в ръката му. Остин напипа тежките монети вътре, умът му заработи на бързи обороти и знанията по самозащита бяха забравени. Той завъртя торбичката с доста чевръсто движение. Самоанецът не си направи труда да отстъпи. Ударът на Остин попадна в брадичката му и Ричардс чу хрущенето на костта. Самоанецът извика от болка и седна, притиснал окървавеното си лице. Челюстта му бе увиснала безпомощно на една страна. Приятелите му наскачаха, но Кеа вече бе измъкнал сатъра, а пръстите му набираха машинално кода на полицията. Нямаше нищо лошо да ги повика при подобен инцидент — нито един от пияндетата не бе от местните.

Докато се появят ченгетата, Кеа бе измъкнал торбичката от ръката на Остин и я бе прибрал на сигурно място в касата. Те натикаха окървавения самоанец в патрулката и предупредиха приятелчетата му да очистят района. После наобиколиха Остин. Кеа обаче се намеси и каза, че той ще има грижата. Повика такси, увери се, че Остин има достатъчно пари, за да плати до мястото, където живее, след което затвори дюкяна. Едва тогава му хрумна странната мисъл, че от него никога няма да излезе добър макиавелец.

Три дни по-късно беше поредният досаден урок, посветен на микрочастиците. Кеа тъкмо преглеждаше резултатите от последния колоквиум, на който бе втори по успех, когато зърна в края на списъка името на Баргета.

— По дяволите! — измърмори един познат глас зад него. — Защо ли си губих времето да уча това?

Кеа се обърна. Баргета стоеше зад него.

— Знаеш ли — рече той, — тогава не бях толкова пиян. И никога не забравям нищо. Изглежда, ти попречи да бъда размазан на стената на твоето ресторантче.

Кеа се ухили — ако се изключеха надменният глас и стойка, Баргета бе доста приятен младеж.

— Едва ли е било чак толкова страшно — рече той. — Ти си добре сложен момък. Сигурно миг по-късно през покрива щеше да проникне сноп светлина и да ти спаси задника, когато по него се спусне бог Вишну.

— Онзи толкова ли беше голям?

— Даже по-голям.

Остин се разсмя.

— Както казах, длъжник съм ти. Когато — или по-скоро — ако някога този подготвителен курс приключи, надявам се ще ми позволиш да те черпя една мадама. Не че съм това, за което, ако не се лъжа, ме взе онзи рейлбус. Освен ако ти не мислиш така? И не че бих имал нещо против, ако си от онези мъже, които… нали разбираш, не си падат много по жени.

Кеа поклати глава.

— Няма такова нещо. Аз съм нормален червенокръв самец.

— Добре. Добре. И като стана дума за това, може да обсъдим някои други неща. За някои мои затруднения и дали не би могъл да ми помогнеш.

След няколко бири Остин му направи предложение. Призна, че той самият едва ли може да се категоризира като сияйната звезда на Калифорнийския университет. И че с успеха си може сериозно да ядоса някои свои роднини. Та Остин би искал да наеме Кеа като свой наставник. Кеа понечи да възрази, но се сепна. Чакай малко, рече си той. Някой се опитва да ти осигури предимство. Също както когато ти му подаде онази торбичка с монетите. Не му отказвай. И той прие.

Работата не беше трудна — Остин се оказа прилежен ученик. Вярно, че това, което Кеа успяваше да му натъпче през едното ухо, изтичаше през другото до седмица, но на кого му пука? Повечето преподаватели, изглежда, не се интересуваха от нищо друго, освен от собственото си величие. А и едва ли тези знания някога щяха да потрябват на Остин. На този етап Кеа се запали от мисълта доколко би могъл да помогне на Баргета да изостри ума си. Отговорът беше — много, както Ричардс установи. Защото освен всичко останало университетът имаше свой подземен свят. Корумпиран и прояден като всеки подземен свят. Като този на Мауи. Изпитите можеха да се купуват. Асистентите продаваха верните резултати от тестовете и отбелязваха присъствие на лекции. В някои случаи, когато преподавателят бе напълно изкуфял, дори променяха оценки. Към края на семестъра Остин бе повишил осезаемо успеха си по всички дисциплини.

— И всичко това — отбеляза той с известна доза учудване, — защото ме научи как да се съсредоточавам върху важните неща.

Остин попита Кеа дали би искал да се нанесе при него, преди да започне следващият семестър. Кеа прие поканата. Едва ли щяха да си пречат, в края на краищата Баргета държеше цяла къща. Шест спални. Прислужница, готвач, помощници за всичко останало. Остин взе новия си приятел, за да го запознае със собствените си приятели. Кеа, висок, грубоват, с мъгляво минало, в началото бе последната новина в кръга на Баргета. Предполагаше се, че рано или късно ще изчезне от хоризонта, както ставаше с всички приятели на Баргета, мъже или жени. Но Кеа не изчезваше. И стана неразделна част от събиранията.

Кеа изучаваше внимателно тези богаташки деца и техните маниери. Колкото и да бе странно, оказа се, че правилата в тези среди наподобяват тези на престъпните групи на Мауи. Наказанията за грешки, макар и не толкова директни, водеха до същите тежки последствия. Понякога му се струваше, че Остин е такъв, за какъвто го смяташе в началото. Повърхностен, чаровен използвач, който си играе с него като с кукла. Гледаше на семейството на Баргета като на велика и могъща конспирация за поддържане на едно статукво. Като на движеща сила за съдбините на човечеството.

Въпросът беше какви трябва да са тези съдбини. Не знаеше отговора, само че човечеството не смее да осъществи една велика цел. Цел, която се крие между звездите и която вероятно е споделена от много други разумни същества.

Космическите пътешествия съществуваха вече от двеста години, но какво бяха постигнали? Завладяването на Слънчевата система и тераформиране на няколко планети. Около петдесетина заселнически лайнера се бяха отправили към неизвестното върху огромните си платна и съобщенията, които пристигаха от тях, говореха за анархия и ужас на борда. Няколко ужасно скъпи звездолета бяха достигнали близките звезди. Ама че постижение наистина.

Най-сетне дойде краят на подготвителния курс за Кеа и на последния за Баргета. Баргета успя да завърши. Не с кой знае какви почести — никакви подкупи не биха могли да му ги осигурят, — но на достойното трето място в неговата група. Кеа бе студент първи курс. Ако продължаваше да учи така, щеше да завърши сред първите по успех. Нямаше да му е особено трудно да си намери подходяща работа. Може би в транспортната фирма на Баргета. Или някъде другаде. Скоро — вероятно след три-четири години — Кеа щеше да отлети в космоса. Бъдещето изглеждаше светло. Обещание за това бе и празничния уикенд, след като Баргета получи лелеяната диплома. Той знаеше, че го дължи на Кеа, и държеше да го знаят всички други, особено членовете на неговото семейство. Искаше Кеа да му гостува през лятото — или поне през част от него. И дори за малко по-дълго.

Остин наблюдаваше с усмивка намръщеното лице Кеа, когато му предложи някои промени в живота. После извади големия коз. Причината Кеа да започне следващата година със закъснение. Идният септември той все още ще е в курортното имение на Баргета, известно с името Ярмут. Близо до бездната Офир, която сега е океан с прясна вода.

На Марс.

Когато чу това, Кеа имаше усещането, че е попаднал в безтегловност на някой от ранните звездолети. Университетът можеше да почака, кариерата също. Космосът. Това бе началото на края.

Марс, 2184 г.

Тя се казваше Тамара. Беше на седемнайсет. Висока. Чернокоса. Със стройно тяло. Малки стегнати гърди. Предизвикателен поглед, който подсказваше на Кеа, че храбростта няма да остане невъзнаградена. Освен това беше сестра на Остин.

С други думи, тя беше перфектна. Може би, осъзна той, това, което не й бяха дали боговете, бяха сторили пластичните хирурзи. Но и да беше така, не го интересуваше. Трябваше да мине съвсем малко време, преди да започне да я забелязва.

Пробуждането му от съня започна още щом корабът се издигна. Полетът до Марс все още бе мечта, осъществима само от богатите, удоволствие, костващо в пари еквивалента на това, което са стрували първите каюти на презокеанските кораби в епохата на „Кунард“. Апартаментът, който делеше с Остин, бе един от най-големите на борда. Беше широк четири метра и дълъг седем. Остин каза на Кеа, че това било най-неприятната част от пътуването, че се чувствал като в капан.

Кеа не забелязваше нищо подобно. Първо, защото апартаментът им бе доста по-голям от стаичката, която някога деляха с Леонг Сук. И второ, защото имаше „прозорец“ — всъщност видеоекран, свързан с външни камери, монтирани на различни места на кораба. Марс нарастваше в обектива на предната камера. С приближаване към „планетата на боговете“ Кеа вече можеше да различава отделни подробности. Тарзис. Долината Маринерис. Планината Олимп. Зрелищни гледки, но далеч повече го изумяваше другото, което бе дело на човешка ръка. Не само мъглявината на новата марсианска атмосфера, нито океаните и езерата, или мъждукащите светлинки на новите градове, ала орбиталните чудеса, някои от които бяха всъщност съхранени от предишни времена паметници. Космическата станция. Първата база на Деймос. Едно от големите огледала, на геосинхронизирана орбита над северния полюс, което помагаше за разтопяване на полярната шапка.

Той се качи на мостика, научи се да работи с телескопите и се зае да оглежда орбиталните останки, без да разбира какво го е подтикнало. Имаше кораби за пътешествия в открития космос, които разпозна от книгите. Един заселнически лайнер, който така и не бе завършен и използван. Космическа станция, полуразглобена, разнебитена — Кеа си спомни, че бе чел за някакво бедствие преди стотина години.

И в единия край — малък кораб. Още един звездолет. Вторият, който виждаше. Зачуди се защо бе единственият, който разглежда всичко това с почуда и възхита. Обещания и трагедия. Мечтата на охлюва. По дяволите, ако имаше по-качествен енергоизточник…

Кеа се върна в „апартамента“ и се приготви за слизане. Баргета-старши, бащата на Остин, щеше да ги чака. Изпитваше известни опасения. Интересно, щеше ли да го е страх от него, ако не притежаваше такава власт и богатство. Сигурно. Заради лицето на Баргета. Хладни, преценяващи очи. Тънки, свити устни. Тяло, говорещо за добра поддръжка и упорити упражнения. В лицето приличаше на Остин — но един Остин след четирийсет години.

Мистър Баргета се държа приятелски с Кеа. Беше благодарен за помощта му най-сетне да се отърве от онова тъпо училище. Каза, че в писмата си Остин редовно го споменавал. Кеа се съмняваше в последното — Остин рядко се обръщаше към семейството си, освен за да поиска аванс за следващия семестър. Старецът освен това добави, че преди Кеа да се върне на Земята, двамата трябвало да поговорят. За бъдещето. За бъдещето на Кеа.

Кеа имаше чувството, че е герой от някакъв филм от двайсет и първи век за мафията. Може би, реши той, това са поредните му глупави романтични идеи. Прогони тази мисъл.

В имението бяха отседнали петнайсетина членове на фамилията. И още повече придружители. Обясниха му, че на всеки „гост“ се полагат по няколко жени. Предимно за специални случаи. Кеа си припомни, че богатите не са като обикновените хора.

Имението Баргета бе само на стотина метра от отвесния бряг, водещ към морето, изпълващо Бездната Офир. Някога имението всъщност е било един от първите вдигнати в околността куполи, но след закупуването му Баргета го бяха преустроили в място за забавление и отдих. Имаше една основна сграда и множество бунгала. Имаше заведения и тенис кортове — дори Кеа бе смаян от начина, по който можеше да лети топката при ниска гравитация. Басейни с гореща вода. Ливади. Бар, вдигнат съвсем наскоро на ръба на пропастта. От него се спускаше асансьор с маклийнови генератори, достигащ поклащаща се платформа на повърхността на пенливия океан. За платформата бяха завързани платноходи и тримарани. Кеа бе пробвал ветроходство на земята, но само на малка яхта. Тъкмо се чудеше дали да не опита с някой от катамараните и какво ще се случи, ако извие внезапен вятър, когато откъм океана се появи Тамара.

В началото си помисли, че не носи нищо, а после осъзна, че цветът на плътно прилепналия по тялото й комбинезон е същият като на кожата й. Зачуди се — след като се съвзе от неочакваната й поява — защо не трепери след толкова плаване в океана. Той самият бе облякъл непромокаем костюм срещу вятъра и студената вода. После забеляза миниатюрния нагревател, закрепен на пояса й. Тамара се приближи, без да каже нищо. Огледа го внимателно. Кеа се обърна леко на една страна. Костюмът му прилепваше плътно и той се чувстваше неудобно.

— Ти си Свети Остин Джордж — рече тя с мъркащ глас.

— Познахте. Оставих визитната си картичка при бронята. Специалността ми е да спасявам дракони и да убивам благородни девици.

Тамара се разсмя.

— Какво пък, на Марс със сигурност няма дракони. Така че можеш да се отпуснеш. — Тя се представи и приседна до него, опряла рамо в неговото. — Предполагам, че семейството ми ти е длъжник, задето спаси брат ми.

Кеа сви рамене.

— Не бих се изразил точно така. Мащабът е доста по-дребен.

— Може би. Цяло лято ли ще останеш тук?

— Да. Билетът ми за връщане е с отворена дата. Но Остин каза, че е най-добре да вземем „Коперник“. Той трябва да излети… по дяволите, не мога да преброя тукашните месеци. Септември, по земен стандарт. — Кеа смътно осъзна, че пелтечи.

— Доста време — кимна тя. — Ще трябва да се погрижим да не ти е скучно. Нали?

— Ами, аз… не мисля така, искам да кажа, как може да ти е скучно на Марс?

— Не говорех за такъв вид скука — обяви Тамара и прокара пръсти по ръката му. После се изправи. — Нали знаеш, че на Марс лунните изгреви са нещо по-специално? Най-доброто място да се гледат е барът. Достатъчно отдалечено от главната сграда, за да няма светлина. — Тя доближи закотвения тримаран. — И достатъчно далече… да останеш с някого насаме, ако искаш. — Усмихна се, на някоя своя мисъл или спомен, после се гмурна в бълбукащата, изпускаща облаци въглероден двуокис вода. Кеа я гледаше с пресъхнала уста.

Барът бе оборудван с четири бунгала, а барманът беше мъж с безизразно лице. Той попита Кеа от какво се нуждае, заведе го в едно от бунгалата и му показа къде държат освежителните напитки. Каза му да позвъни, ако му трябва нещо друго. После изчезна. Бунгалото бе ниска постройка със стъклени стени и празно пространство в средата. Имаше и запалена камина. Огън? На Марс? Почти невероятно, имайки предвид цената ни дървесината. Кеа си даде сметка, че огънят сигурно е декоративен. Така и се оказа, когато го доближи. Пламъците облизваха стените и изпускаха приятна светлина.

И в този момент се появи Тамара. Носеше тесни зелени панталони и блуза в съответстващ тон. Тя взе две чаши с шампанско, оставени при купата с лед.

— За… за тази нощ — рече. Отпиха, напълниха чашите отново и се настаниха на кушетката. Разговаряха. Кеа не помнеше точно за какво. Но изглежда й разказа историята на своя живот, а Тамара го слушаше като хипнотизирана и почти се бе притиснала в него. По някое време красноречието му секна.

Тамара остави чашата. Неусетно бяха пресушили бутилката. Тя се пресегна и го докосна по устните.

— Толкова са меки — прошепна. Наведе се и езикът й пробяга по тях. Той се опита да я целуне, но тя се дръпна. Стана и бавно се отдалечи, като полюшваше бедра. Изглежда, блузката й бе снабдена с някакъв механизъм за бързо сваляне, защото се смъкна за миг. Тамара я метна през рамо, обърна се и го погледна. Лицето й беше сериозно.

Докосна копчето на панталоните си и те се смъкнаха до глезените. После пристъпи към него. Протегна се с блажено изражение. Погледна го и се усмихна. А след това изчезна в спалнята. Блесна светлинка от запалена свещ.

Кеа беше свободен. Свободен да я последва.

— Не — рече Тамара. — Този път… този път само ще гледаш. Следващия път… ти ще си наред.

Марс се превърна в сянка. Тялото на Тамара изпълваше света. Нощите бяха светове на екстаз, на безкрайно движение, на сладко мъчение. Дните — на дръзки начинания и на срещи на различни места. Страстта на Тамара, изглежда, се подклаждаше от опасността да бъдат видени и разкрити. Особено ако този, който ги разкрие, е член на семейството. Не че Тамара бе дошла в леглото му съвсем невинна. Учеше се от него само защото искаше нещо ново. И така, макар и неохотно, той й показа някои техники, за които бе чувал или които бе учил на Мауи.

Беше добра ученичка и се упражняваше прилежно. Предпочиташе продължителната игра, екзотичните неща и комбинацията от удоволствие и болка. Кеа имаше чувството, че е дърво, попаднало в силно морско течение и притеглено в самия център на водовъртежа.

Освен това беше влюбен в Тамара. Това би могло да означава големи неприятности. Крах на живота му. Но беше самият факт. И което беше по-лошо — Тамара, изглежда, също бе увлечена по него. Кеа си позволи да мечтае за бъдещето — за едно много различно бъдеще от това, което очакваше доскоро. За бъдеще за двама.

Кеа беше изумен. Каквото и да поискаше, Тамара го правеше — само за да му достави удоволствие. Сякаш той бе господарят, а не… Мисълта му се спря, преди да стигне до края. Веднъж отидоха на доковете на Капен Сити. Кеа бе очарован от разнообразието на съдове. Тук йонните кораби се приземяваха в огромни надземни „люлки“, вместо да стърчат над водата, и Кеа дори можеше да крачи между тях и да се диви на размерите им. Самата Тамара не изпитваше особен интерес към корабите. „Скъпи, половината от тези са наши“. Не забелязваше цветовете им, формата, стаената опасност.

Имаше нещо, което не даваше покой на Кеа. Защо космическите кораби изглеждаха толкова различни от героичния им образ, придаван във филмите за космически пътешествия? Защо имаше толкова много бележки, окачени пред местната сграда за прием на работна ръка? И защо бележките бяха толкова износени? Сякаш от доста време не бе имало кой да им отговаря.

Настаниха се в една претъпкана бърлога, която изпълняваше ролята на кафене, и Тамара направи поръчка. Кеа се беше замислил. Почти всички посетители тук по един или друг начин бяха свързани с пътувания в космоса. Хора, обитаващи сред вакуума и прочее. Тогава защо разговорите им бяха съсредоточени около пиячка, дрога и как са се нацепили предната нощ? Езикът им не беше на учени или инженери, а ленивият монотонен говор на бедните и отчаяните. И защо очите на тези храбри космически пионери гледаха така тъпо?

Тук за първи път чу за Трийсет и трета бариера. Термин, използван така, сякаш ставаше въпрос за портата на Хадес. Попита какво е това и научи, че е стандартно разделение между секциите на екипажа и двигателите, от една страна, и пътниците и товарът от друга. Тук нещо не беше наред. Но не разбираше какво. Допи чашата и улови Тамара за ръката. Тя бе втренчила почти хипнотизиран поглед в една жена, чиято кожа бе гъсто покрита с татуировки. Жената също изглеждаше заинтригувана от нея.

Тамара се намръщи, когато Кеа я подкани да си вървят, но не каза нищо. Награди татуираната жена с продължителна усмивка, после двамата напуснаха бара. Същата нощ Кеа спа сам, Тамара беше в лошо настроение, без да му разкрие причината. На следващия ден се разсмя на извиненията му. Каза му, че отскочила пак до Капен Сити. Да се види със „стари приятели“.

Краят дойде един слънчев ден, на площадката до тримарана, където всичко бе започнало една земна седмица по-рано. Цяла сутрин Кеа се подготвя. Подбира внимателно подходящите думи. Имаше усещането, че му предстои един от най-важните разговори в живота му. В известен смисъл бе точно така.

Тамара изслуша внимателно заекващата му реч, която ставаше все по-объркана и многословна. После се разсмя.

— Кеа — рече тя, когато смехът й угасна. — Чакай да уточним. Ти смяташ, че ние двамата… трябва да сме заедно? Когато лятото свърши? Дори на Земята?

Кеа усети, че стомахът му се свива, сякаш току-що бе пристъпил на площадката на гравиасансьора, но въпреки това кимна.

— Да живеем заедно? За постоянно? Кеа, миличък, говориш като някой от старите филми! Предлагаш ми брак? На мен? Олеле! — И тя отново се разтресе от смях. Кеа стана, прекоси умълчан платформата и се качи в асансьора.

По някое време се озова в главната сграда. Беше тъмно. Не беше ял, нито се прибра в стаята си. Опитваше се да бъде невидим, най-вече за някой от Баргета. Две от младите жени за развлечение го попитаха има ли нужда от нещо. Кеа поклати глава. Очите на едната се навлажниха. Тя понечи да каже нещо, но само постави ръка на неговата, после се озърна изплашено и побягна.

Не знаеше какво ще прави сега. Как ще се крие от Тамара до края на лятото — лято, превърнало се от рай в чистилище? Не можеше да си тръгне току-така. Остин беше негов приятел. Искаше да открие някое тайно местенце, където да пропълзи и да ближе зейналата рана, спомен от Тамара.

Чу смях. Остин.

— О, божичко! — възкликна Остин. — Ама той сериозно ли?

— Ако не е бил сериозен, значи е най-големият шегаджия на Марс — отвърна Тамара.

— Предполагам, че трябваше да се очаква — каза по-възрастен глас. Баргета-старши.

— Съжалявам, татко — рече Тамара. — Но си помислих…

— Не е нужно да се извиняваш — прекъсна я баща й. — По-скоро се безпокоя какво си намерила в този селяк. Ясно е, че си го избрала, за да си начешеш крастата. Е, какво пък, в семейството ни винаги е имало нездрав интерес към… как да го кажа, грубата страна на живота?

Чу се смях от няколко души. Семеен смях, докато обсъждаха своята малка тайна.

— Е, да речем, че вината е моя.

— Не съвсем — обясни баща му. — Като позволи на този млад човек да ти помогне в живота, научи още един урок, който беше позабравил. Спомни си колко ти беше тежко, когато узна, че детегледачката не е член на семейството ни и трябва да се отнасяш с нея по друг начин. Или че децата на прислугата не са твои приятели? Помниш ли колко плака, когато ги отпратихме? Така е в живота, Остин. Човек непрестанно трябва да си припомня забравените уроци.

— И какво ще правим сега? — попита Тамара. — Ще бъде тъпо да оставим Кеа да се навърта тук до края на лятото с мрачно и опечалено лице.

— Не се безпокой — успокои я Баргета-старши. — Може просто да изчезне. Или да скочи от някоя скала. Или пък да отплава към залеза. Лудите правят такива неща.

Звън на стъкло, сякаш някой бе напълнил чаши. Сетне гласът на Остин:

— Всъщност, татко, ако го погледнеш от друга страна, всичко това е доста смешно, нали?

Тамара се изкиска. Баргета-старши прихна. После и тримата избухнаха в смях. Суров, безкомпромисен смях. Кеа не искаше да слуша повече. Красотата на света бе изчезнала. Заедно със семейство Баргета. Единственото, което остана в цялата тази пуста вселена, бяха пожълтелите обяви на стената на павилиона за набиране на космически екипажи: „СВОБОДНИ МЕСТА“.

23.

Сектор Алва, 2193 г.

Малка, трепкаща в червено светлинка на монитора.

— Ето пак, Мърф! — подсмихна се Вазуван. — На един часа.

Капитан Мърфи Селфридж, известен като „Мърф“, се пъхна в навигационната рубка. Беше едър мъж, бивш спортист, но с повехнала хубост. Той се наведе над първия офицер. Светлинната на екрана пулсираше. Кеа Ричардс наблюдаваше как на лицето на капитана се изписва озадачено изражение.

— Не разбирам — обяви той. — Координатите същите ли са, дявол го взел?

— Същите, Мърф — отвърна Вазуван.

— Сигурна ли си, че не си объркала нещо? Дали да не провериш отново?

Озирианката въздъхна с нещастно изражение.

— Щом казвате, капитане — рече тя. Нежни, розови пипала се раздвижиха над пулта, докосваха сензорните зони, въртяха циферблати.

Ричардс и двамата учени мълчаха. Бяха захвърлили картите върху малката масичка в тясната каюткомпания на жалкото корабче, чийто модел някой лишен от чувство за хумор инженер бе кръстил „Дестини I“. Нямаше „Дестини II“. Първият модел се бе оказал толкова неудачен, че бяха построили само десет кораба. Повечето от тях вече бяха продадени за скрап. Компанията, в която работеше Ричардс, бе купила два и все още ги държеше на служба. През последните няколко месеца Ричардс, като главен инженер на борда, трябваше да полага нечовешки усилия, за да не позволи на раздрънканото корито да се разпадне. Докато летяха към източника на загадъчните сигнали, идващи откъм Сектор Алва.

Вазуван рестартира системата. Мониторът примигна, после светна отново. Светлинката продължаваше да пулсира, но този път на шест часа.

— Какво става, Вазуван? — попита Мърф. — Как може този негодник да се върти около нас?

— Не обвинявай мен — възрази Вазуван с надигащ се гняв. — Просто си върша работата.

Тя извърна едрото си, овално лице към капитана. Имаше перманентната усмивка на хищник. Дори след осем месеца съвместна работа Ричардс все още не можеше да привикне с лицето й. Вазуван обърна разположените си на малки хоботчета очички към Мърф, сякаш търсеше признаци за възражение. Останалите се приближиха и погледнаха монитора.

— Какво гледаш, Ричардс? — попита го Вазуван с глас, който наподобяваше писък.

— Ами очевидно нищо особено — отвърна Кеа. — Освен ако вие двамата по някакъв начин не се забавлявате.

— Нямаш причини да се оплакваш — изръмжа Мърф. — Получаваш заплата и ти се плаща на ден. Плюс бонус, ако открием нещо.

Ричардс посочи сновящата по екрана светлинка.

— Ако това е нашият бонус, капитане — рече той, — не очаквам да си натъпча джобовете, когато се приберем. По-скоро компанията ще спести някой кредит от нас.

— Хайде стига, Кеа — погледна го капитанът. — Да не бъдем песимисти. Нека проучим тази работа до дъното.

— Разбира се, Мърф — повдигна рамене Кеа. — Както кажеш.

— Те са виновни — Вазуван посочи учените. — Всичко това е тяхна идея. Знаете ли какво си мисля? Ще ви кажа какво…

Доктор Кастро Фалзур — научен ръководител на експедицията — избра този момент, за да се намеси:

— Рут, това нещо смята, че може да мисли, представяш ли си?

Доктор Рут Юет, асистентка и любовница на Фалзур, склони хубавата си главица. Изглежда, не искаше да се забърква.

— О, стига, Рут. Бъди искрена — притисна я Фалзур. — Не намираш ли за трагичен факта, че единствената разумна форма на живот, която досега човечеството е открило в космоса, е това нещастно създание с пипала?

— Внимавай, Фалзур — предупреди го Вазуван.

Ученият игнорира думите й.

— Сигурно е заради очните пипала — продължи той. — Цялата интелектуална енергия на озирианците отива за техния контрол. Това обяснява и ограничените им езикови способности. Рут, не си ли забелязала, че познанията му са колкото на корабен плъх. Очевидно умствените му способности са твърде ограничени, за да обогати речника си до по-цивилизовано равнище.

Лицето на Вазуван внезапно потъмня. Едно по-яко пипалце се пресегна в търсене на тежък предмет, с който да замери доктора.

— О, стига, момчета — обади се капитанът и пипалцето се прибра. — Имам достатъчно проблеми.

Гласът на Мърф бе почти умоляващ.

В този момент Кеа усети нечие топло докосване по крака си. То се вдигаше нагоре, галеше бедрото му… нагоре… Черните очи на Рут блестяха. Езичето й внезапно облиза горните устни. Гледаше го с поглед, който помнеше от Тамара. Изведнъж каюткомпанията му се стори още по-тясна. Той захвърли картите.

— Ще ида да се освежа — рече. — Когато разберете какво става… можете да ме събудите.

Той се надигна, избягвайки обидения поглед на Рут, и излезе. В коридора продължаваше да чува приглушена караница. За негова изненада банята не беше заета. Останалите членове на екипажа — общо петнайсетина — или бяха на смяна, или почиваха. Рядка възможност да изстърже част от мръсотията, натрупана от задушевната атмосфера на „Дестини I“. Той смъкна комбинезона от потното си тяло и се насапуниса енергично. После изпръхтя под напора на водата. Никой не можеше да е чист на борда на „Дестини I“. Месеци наред живееха в собствената си воня. Хранеха се с полусухи, застояли порциони, тъй като недостигът на прясна вода не позволяваше да разчитат на пресни зеленчуци от хидропонната лаборатория.

Водата секна внезапно веднага щом бе изхабил квотата си. Кеа се почувства гузен, когато натисна копчето за втори душ. Майната им на ограниченията, наложени от компанията. Насапуниса се отново.

Експедицията до Сектор Алва бе организирана в невероятно съкратени темпове. Кеа се беше записал въпреки желанието си. Да си инженер на едно раздрънкано серийно корабче не беше неговата представа за цел в живота. Навремето имаше големи мечти. Мечти, които, изглежда, си заслужаваха усилието. После забрави всичко заради една самовлюбена хубавица от висшето общество. Ако се беше случило с друг, щеше да му се стори смешно. Но споменът за онзи смях на Марс щеше да го преследва още дълги години. Беше млад и глупав и не си зададе въпроса защо първата космическа компания, към която се обърна за работа, скочи върху него, сякаш е златна мина. Очакваше да го отхвърлят въпреки високите резултати от изпитите. В края на краищата той нямаше никакъв опит. Освен това предполагаше, че конкуренцията за кариера в открития космос ще е жестока. Особено сега, когато, надушили огромни печалби и гарантиран монопол, частните компании посягаха към няколкото предмостия за далечните звезди, построени с държавни средства.

Започна да си дава сметка колко греши още при първата си работа като чистач на борда на един товарен шлеп, който летеше до Епсилон Инди. Съекипажниците му бяха почти толкова тъпи, колкото главния инженер. А неговите мозъчни клетки трябва да бяха по-малко от пръстите на осакатената му лява ръка. Това, което липсваше на моряците като интелигентност, се компенсираше от тяхната алчност и мързел. Всеки път, когато се отбиваха на някой порт, капитанът трябваше да полага нечовешки усилия, за да ги измъква от кръчмите и нарколеговищата и да ги връща на борда.

Следващата му работа — дълъг скок до Арктурус — доказа, че първият кораб не е бил изключение от правилото. Ако не друго, то екипажът и капитанът бяха още по-некомпетентни. Полетът едва не завърши с катастрофа, когато капитанът игнорира маркирания на картата астероиден пояс и след сблъсъка изгубиха собствен ход. Четирима от членовете на екипажа загинаха, докато Кеа успее да се добере до мястото на пробойната и да я затвори. Познанията му за двигателя „Юкава“ бяха изложени на изпитание, когато се оказа, че той също е повреден и никой на борда не знае как да го поправи. Доста молби бяха отправени от оцелелите, докато Кеа най-сетне съумя да ремонтира двигателя, и обратният път до дома премина без инциденти.

След този случай го взеха на работа в кампания „Галиот“ — същата, в която работеше и сега. „Галиот“ беше филиал на мегакорпорация „Космически пътища“.

— Синко, ще видиш места, за които не си и сънувал — обеща му човекът, който го взе на работа. — Мисията на нашата компания е да прокара нови пътища и да спечели пари. Влагат доста средства в „Галиот“. Само най-доброто за нас, момко. Само най-модерните технологии.

Взеха го като втори помощник-инженер и не след дълго се издигна до главен инженер.

Да, рече си той, пътят може и да не беше дълъг, но беше мъчителен. И не само заради рисковете. Напротив, рискът бе като подправка. Та нали най-сетне бе получил възможност да осъществи детските си мечти. Звездолети, които се носят към неизвестното. Ала компанията полагаше огромни усилия да развали удоволствието. Наемаха евтина работна ръка и оборудване и превръщаха и най-дребната работа в отчаяна борба при недостиг на средства и инструменти. Компанията притежаваше умението да превръща всяка задача в досадно занимание — примесено със страх от безсмислена смърт заради дефекти в оборудването.

Какво, за Бога, търсиш тук, Ричардс? С договор за минимум една година служба. Заобиколен от жалки, свадливи, дребнави служители на компания „Галиот“. Можеше да си останеш на Десета база. Да чакаш друг договор. Добре де, беше ти скучно. Но какво ново и различно в „Галиот“? Трябваше да се досетиш, че ще е същото. Ти го знаеше, Ричардс. През цялото време знаеше, че ще е най-добре да ги посъветваш да пъхнат договора си там, където слънце не огрява.

Вратата на банята се отвори. През облаците пара пристъпи женска фигура в плътно прилепнал комбинезон. В главата му екнаха предупредителни сигнали. Доктор Рут Юен му се усмихна през парата, сетне бавно се изтегна на пейката.

— Хмм — измърка тя. — Обичам къпани мъже.

Предния път, когато тя напусна койката му, Ричардс се закле, че ще е последен, че това е краят. Тази жена бе по-опасна от всичко на борда и отвън, в студения космос. Кажи й не, Ричардс. Просто й кажи не. Отпрати я при официалния й любовник и началник доктор Кастро Фалзур.

Хайде, Ричардс.

Но краката му сами го поведоха към нея. Усмивката на Рут се разшири. Тя го гледаше с полупритворени очи. Протегна ръка. Погали го по корема. Плъзна се надолу. Вдигна левия си крак и го положи на пейката. Отмести встрани другия.

— Какво чакаш, Ричардс? Трябва ли ти писмена покана?

Той се наведе и краката й го обгърнаха през кръста.

Да бе, Ричардс. Защо не й откажеш настина?

Също както отказа на компанията, нали?

Беше чувал разни неща за операция „Алва“ още преди капитан Селфридж да го покани да постъпи при него. Говореше се, че при рутинно проучване на сектора са се натъкнали на мощна фонова радиация. Сигналът идвал от район, където нямало нищо. Не било черна дупка или някоя от теоретично съществуващите формации, измислени от учените от двайсет и втори век, за да обясняват необяснимото. Освен това, доколкото успели да определят, сигналите, писуканията или бръмченето, засичани на фона на радиацията, изглеждали, сякаш са породени от „естествен“ източник.

Кеа бе заинтригуван от този странен феномен. Жаждата за приключения от младежките години отново се пробуди в него. Желанието да открива чудати неща. Но после се намеси придобитият с годините скептицизъм. Компанията не би се заинтригувала от нещо такова, ако не намирисваше на сигурна печалба. Докладът на научноизследователската експедиция щеше да остане на някое бюро и постепенно да се превърне в прашна купчина. Тъкмо се канеше да забрави случая, когато се разнесе вестта за пристигането на доктор Фалзур. Учен, който се занимавал с теорията за алтернативите вселени. Кеа щеше да пропусне и тази новина. И друг път се бе срещал с експерти на компанията. Неизменно се оказваха дребни учени, наети, за да изкривят фактите така, както е угодно на компанията. Съмненията му се потвърдиха, когато чу за красивата „асистентка“ на Фалзур. И за това как се държали двамата пред хората. Доктор Фалзур изглежда бе повече плейбой, отколкото учен. Ала междувременно стана ясно, че на борда на отделения кораб товарели тонове оборудване.

— Компанията включи машината за пари — подметна някакъв стар космически вълк в една от любимите кръчми на Кеа. — Нещо става там! Истинска малка гора от специални антени израсна на външната стена на Десета база за броени часове. Кеа я забеляза с почуда, след като се върна от поредното си едноседмично пътуване. Докато корабът му се снижаваше към площадката на Десета база, той разглеждаше странното съоръжение, конструирано по искане на Фалзур: сплетени жици, образуващи огромна, причудлива мрежа. Старият космически вълк не беше преувеличил, когато говореше за задействаната на пълни обороти машина за пари. Нещо наистина се готвеше.

Кеа прекоси каютата си. Взе един том на Гибън. Захвърли го. Прелисти „Анабазис“. И нея остави. Разтвори „Животът на Плутарх“. После биографията на Чърчил. Часовете се нижеха един след друг. Когато получи съобщение от капитан Селфридж, че събира екипаж за експедиция до Сектор Алва, изтича на срещата с бързината, с която можеше да се носи един млад мъж в три-четвърти гравитация.

— Ричардс, компанията има много добро мнение за теб — поде Селфридж.

— Благодаря, капитане.

— Ей, няма защо да сме толкова официални — възрази другият. — Предпочитам на кораба ми хората да се чувстват по-свободни. Това сплотява колектива. Така ще действаме по-задружно, когато знаеш кое падне на вентилатора. Викай ми Мърф.

— Разбира се… Мърф — отвърна Кеа, но вече го глождеха съмнения. Само глупак би се включил в екипажа на кораб, чийто капитан би казал: „Наричай ме Мърф“.

— Точно така, Ричардс. По-свободно. Ще видиш, че ще се погодим. Както и да е. Компанията те постави начело на списъка ми с подходящи инженери. А сега, след като се срещнахме и си поговорихме… виждам защо.

Кеа не отговори. Нямаше какво да каже. Откакто бе влязъл, едва ли бе произнесъл и петнайсет думи. Ако Мърф бе изгубил толкова време за всеки от останалите членове, екипажът му щеше да е по-разпуснат и от този на Дългия Джон Силвър.

— Но трябва да ти кажа нещо — продължи Мърф. — За първи офицер взех озирианка. Казва се Вазуван. Някакви проблеми с това? — Мърф разчете погрешно повдигнатите вежди на Кеа. — Виж сега, няма да те обвинявам, ако имаш някои предразсъдъци към озирианците. Отнемат работата на хората и прочее. Но тази Вазуван пристига с големи препоръки. Макар да е едно насекомо.

— Не… нямам проблеми с озирианците… Мърф — най-сетне отвърна Кеа. И не лъжеше. Всъщност бе чувал за озирианците само положителни неща. Знаеше, че са горделиви същества. Първият контакт бе станал по тяхна инициатива. Дразнели се, че хората ги използват като работна ръка. На работа се наемали само некомпетентните и отхвърлените от тяхното общество. Което означаваше, че първият офицер на Мърф най-вероятно ще е от тази категория. Още един лош признак. Но какво ли означаваше това за него, след като и неговото име бе в списъка на капитана?

— Виж сега — продължи Мърф. — Отиваме на много интересна мисия. Малко е опасна, но затова и заплатата ти ще е по-голяма. Три пъти по-голяма, приятелче. Гарантирана за една година напред.

Кеа се усмихна, придавайки си доволен вид. Вече знаеше причината да се спрат на него. Три пъти по-голяма заплата на млад инженер пак не е нищо особено. Това обясняваше и озирианката. Най-ниско заплащане за всички. Добрият стар Мърф също изглеждаше като някой, готов да се продаде за трохи.

— Плюс бонус, когато докараме вкъщи предавателя — добави в този момент Мърф.

— Какво всъщност търсим?

— Сигурно вече си дочул из баровете приказките за странните сигнали от Сектор Алва?

— Да. Всички говорят за това.

Смях.

— Така и предполагах. На Десета база няма тайни. Както и да е, работата е съвсем рутинна. Както знаеш, компанията по закон е длъжна да докладва за подобни странни неща. Неразделна част от постулатите в лиценза за работа. Обществен дълг и прочее.

Общественият дълг бе нещо, което компанията бе готова да забрави при първа възможност за нови печалби. В космоса законът нямаше никаква стойност.

— Та значи, след като обсъдили доклада — продължи Мърф, — решили да пратят там някой да провери какво става. Тук в историята се появява и Фалзур. Докторът е специалист по теорията за паралелната вселена и прочее. Не ме карай да ти обяснявам, аз съм само един космически жокей, не съм учен.

— Обещавам да не те карам — заяви Кеа.

— Та да продължим. Фалзур се натъква на доклада и проявява интерес. Прекарва го през компютъра и хоп, излизат три възможни обяснения. Намирисва на контакт с паралелна вселена. Дупка в космоса.

— А компанията какъв интерес може да има към това? — попита Кеа. — Освен ако не могат да измъкнат парици от находката.

— Няма пари — завъртя глава Мърф. — Никакъв шанс. Тази експедиция е, цитирам, „изцяло в полза на научното развитие“, край на цитата. — Той забеляза втренчения поглед на Кеа и се разсмя. — Да. Прав си. Истината е, че нашата безстрашна компания „Космически пътища“ се е навряла в политиката. Някой е решил да сложи ръка на фондовете за космически проучвания.

— И затова търсят кокал, който да хвърлят на кучетата? — попита Кеа.

— Уцели. Фалзур също не е глупак. Този човек има нюх към печалбата. Та той е дръпнал нужните конци. Някой млад чиновник, мечтаещ за бързо издигане. Така де. Важното е, че изведнъж си имаме научна експедиция.

Ето какво било, помисли си Кеа. Поредният опит да успокоят бурните води на политическата сцена. Тази мисия е обречена на неуспех от самото начало.

— И тъй, Ричардс. Аз си изпях песента. Какво ще кажеш? С мен ли си?

Кеа премисли всичко. И още веднъж. Не знаеше какво да отговори. Но, от друга страна… паралелна вселена? Другата страна на божествената монета? Врата към…

Какво?

Трябваше да знае отговора.

— Да — рече той. — С теб съм.

Кеа наблюдаваше как Рут се отдалечава по коридора. Тя спря пред вратата, обърна се, дари го с кратка усмивка и вратата се плъзна встрани. Той почака малко. Не искаше да се появяват заедно.

Призивът на Мърф ги бе заварил по средата на поредната разгорещена среща. Гласът на командира още не беше утихнал, когато двамата скочиха от леглото и нахлузиха дрехите. Кеа можеше само да се моли, че отсъствието им няма да породи нови подозрения у Фалзур. Ядосваше се, че се беше забъркал в тази история. Но в началото всичко му се струваше толкова примамливо. Тази жена имаше тяло и поглед, на които трудно се устояваше. Оплака му се, че Фалзур бил свиня. Съгласила се да му бъде любовница само защото било полезно за кариерата й. Инак щяла да бъде само поредната асистентка без никакви перспективи.

— Трябва да се възползвам от това, с което ме е дарила природата — допълни тя. Но Кеа нямаше нищо против — тайните им срещи само подсилваха удоволствието. Също както с Тамара.

Най-неприятното бе, че всичко това се случваше тъкмо заради провала му с Тамара. Като в най-обикновен психологически тест. Чувствайки се далеч по-млад от своите двайсет и осем години и засрамен от връзката си, Кеа прекоси коридора и се появи на мостика. Останалите вече го чакаха. Мърф, Вазуван и Фалзур. Зад тях Рут му прати въздушна целувка.

— Защо се забави, Ричардс? — попита раздразнено Вазуван.

Фалзур вдигна глава. Дали подозираше?

— Имах проблеми в машинното — отвърна Кеа.

— Пак ли изолациите? — попита Мърф.

— Да, Мърф. Пак проблеми с изолациите. — Кеа забеляза, че Фалзур се обръща, но дали беше доволен от обяснението? — Какво става? — попита той.

Мърф кимна към Фалзур.

— Докторът надуши нещо. — Той кимна на Фалзур. — Защо не поемеш оттук?

— Да, Фалзур — обади се Вазуван. — Кажи ни защо цели пет месеца преследваш голямата тлъста нула.

— Това не е призрак, моя глуповата спътнице. Когато потеглихме насам, сигналът, който улавяхме приблизително от района на Сектор Алва, беше силен и постоянен. Дилемата ни се появи едва с приближаването. Равномерният импулс, който засичахме, внезапно отслабна.

— Ако питаш мен, проблемът е в инструментите ви — озъби се Вазуван. — Виждаш нещо, което не е там.

— Тогава какво според теб са тези мигащи светлини на монитора? Защото той не е от моите инструменти.

Вазуван мълчеше, изцъклила очи. Каквото и да казваше, на монитора наистина трепкаха и се местеха светлини. Фалзур подсмръкна доволно.

— Просто събрах координатите на всички сигнали — продължи той. — И ги напъхах в компютъра, за да проверя има ли някакъв модел.

— И модел имаше? — предположи Кеа. Иначе нямаше да са тук и да говорят.

— Имаше модел — потвърди доволно Фалзур. — Сигналът се местеше като по часовник. От един до шест часа. И до девет… Но като погледнеш по-общо, виждаш, че повтаря реда девет, после шест и после едно. — Докато говореше, той се зае да рисува по дъската. В резултат се получи наклонена „U“.

— Какво го поражда? — попита Ричардс.

— Част от това се дължи на присъствието на тъмна материя — отвърна Фалзур. — Няма съмнение. Тук действа изключително по сила гравитационно поле и аз ще съм първият, който би признал, че не съм се замислял над това. Но отговорът съвсем не е изчерпан. Мисля, че това, което наблюдаваме, е изтичане на вещество от паралелна вселена през непоследователност. Добре известно е, че в ранния период от съществуването на нашата вселена положителните йони са били толкова сгъстени, че не са позволявали изпускането на светлина. С раздалечаване на йоните — поне така предполагаме сега — от плътната йонна мъгла е започнало изтичане на светлина. Предполагам, че нещо подобно се случва в нашата не съвсем теоретична вселена. Плътна йонна мъгла — или еквивалентът й в тази вселена. Светлина, която се опитва да си пробие път. И го намира по линията на най-малкото съпротивление — през непоследователността към нашата вселена.

— Добра работа, докторе — рече Мърф. — Предполагам. Но ще оставя това на нашите шефове. Честно казано, това, дето ни го разправяш, може да е обяснението. Но не виждам как точно ще ни осигури бонусите. Трябва да поработиш над него, докато летим обратно към Десета база.

— О, мога да се справя далеч по-добре — възрази Фалзур. — Мога да ви отведа там и… да го докажа!

— Ей, Фалзур, почакай малко! — провикна се Вазуван и на лицето й се появи хищна усмивка. — Да не постъпваме прибързано. Приемам теорията ти. Дори ще те подкрепя пред компанията, за да си получа бонуса. Но има нещо друго. С йонен облак, или без, нямаме представа как да стигнем от тук до там.

— Напротив, имаме — завъртя глава Фалзур. Той начерта линия право през наклоненото U. Направи кръг на единайсет часа. — Това е нашият курс за следващия скок.

Пълна тишина. Кеа видя, че Рут се е ококорила. После кимна. Тя смяташе, че той има право.

Пръв наруши тишината Мърф.

— Боже, докторе. Сладки приказки говориш, но мисля, че и това ни стига. Политиците ще са доволни от резултата. Което пък значи, че и компанията ще е доволна. Край на историята.

— Не ставай глупак — тросна се Фалзур. — Ако съм прав, става въпрос за най-великото откритие от времето на Галилей. За промяна на представите ни за реалността. Дори да забравим славата. Макар че всеки от вас ще остане завинаги в историята. Мислете за парите, хора. Ще получите истинско богатство.

Мърф се обърна към Кеа.

— Какво ни е състоянието?

— Двигателят е в добро състояние. Всичко останало е горе-долу. Включително и горивото. — Кеа нямаше друг избор, освен да отговори честно.

— Не зная — рече Мърф. — Някак си не ми се струва, че съм в правото си да взема подобно решение.

— Не бива да безпокоим космическите сили — заяви важно Вазуван. — Не сме от тяхната категория.

— Ако се върнем обратно точно сега — предупреди ги Фалзур, — кълна се, че ще се погрижа да ви уволнят и да ви лепнат черен етикет до края на живота.

— Стига де, докторе — опита се да го усмири Мърф. — Не бъди такъв. Просто казвам, че съм обезпокоен да взема решение от такъв мащаб.

— Аз поемам цялата отговорност — заяви Фалзур.

— И това няма да е редно — рече Мърф. Но всъщност искаше да каже, че няма да е достатъчно, за да му спаси задника. — Защо да не гласуваме? Само офицерите и вие двамата. Не е необходимо да питаме екипажа.

Кеа едва не се разсмя. Корабният капитан предлага гласуване. Но вместо това рече:

— Защо не? — Той вдигна ръка. — Започнете с мен. Аз казвам да продължим.

— Майната ти — наруга го Вазуван. — Аз гласувам да се прибираме у дома.

Фалзур и Рут се присъединиха към Кеа. Мърф вече виждаше накъде клонят везните.

— Добре. Присъединявам се към болшинството. Съжалявам, Вазуван, но трябва да опазя мира. Такава ми е работата.

И така бе сложено началото на последния етап от операция „Алва“. Цинично и безсърдечно. Кеа не даваше пукната пара. Беше твърдо убеден, че трябва да надзърне от другата страна. В главата му се въртеше откъс от стара песен: „Това е веществото, от което са сътворени мечтите“.

Ситен дъжд от искри се сипеше през космоса. И тази завеса сякаш се поклащаше и завихряше от невидим космически вятър. Това беше място, където се допираха две вселени… и кървяха през отвора.

Кеа не сваляше поглед от изображението на главния екран, където мънички частици от двете вселени се сблъскваха и избухваха в точици светлина. Отблясъците им трептяха върху люшкащата се завеса, която Фалзур наричаше „непоследователност“. По-скоро са Райските порти, рече си Кеа. Или тези на ада.

Гласът на Фалзур долетя отзад.

— Ричардс… опитай се да завиеш малко по-нататък…

Кеа работеше с джойстика. На екрана се появи сондата, която той, Фалзур и Рут разполагаха. Сондата всъщност представляваше сребрист цилиндър, тласкащ пред себе си специално изработена мрежа. На лентата под изображението непрестанно се меняха данни.

— Още малко… — подкани го Фалзур. — Още мъничко…

Внезапно върху лентата оживяха сребристи точици. Античастици, сблъскващи се с частици. Миниатюрна драма се разиграваше на малката мрежа. Кеа продължаваше да насочва сондата навътре. Не беше особено трудно. Сензорите на джойстика не улавяха смущения. Сетне светлинките внезапно угаснаха, сондата завърши обиколката си и се прибра в нормалния космос.

— Успях! — провикна се отзад Фалзур. — Направих го! — Кеа знаеше, че в този момент Фалзур вече вижда името си в книгите по история. Първият учен, изучавал друга вселена — макар и с дистанционно средство. Той въведе командата за автоматично прибиране и се облегна назад.

— Ти ли успя? — попита презрително Вазуван. — Нали всички сме част от екипажа! Така ли е, Мърф? Ще получим равни дялове.

— Уф… ще трябва да проверя какво пише в книгите — рече уклончиво Мърф.

Кеа не се съмняваше, че добрият стар Мърф би предпочел бонусът да се разпределя според ранга. Виждаше пресметливото изражение на лицето му. Дори знаеше какво си мисли… той и Фалзур вземат петдесет процента… това ще е. Най-големият бонус, изплатен някога от компанията.

— Не чета книги, Мърф — отвърна пискливо Вазуван.

— Такива са правилата на експедицията, приятели. Като шеф на екипа, Фалзур получава двайсет процента. Останалото се разпределя помежду ни. Поравно.

— Ще престанете ли? — ядоса се Фалзур. — Кой го е грижа за бонуса на компанията?

— Ами виж… — поде бавно Мърф. — Ако ти не желаеш своя дял, ние с радост ще го поделим. Нали, Вазуван?

— Прав си, Мърф.

Кеа се намеси.

— Фалзур, защо не им обясниш?

За трети път насочваше сондата по нареждане на Фалзур. Беше ги наблюдавал внимателно с Рут, докато събираха данните и ги анализираха. Струваше му се, че има известна представа какво са открили, но не беше сигурен.

Фалзур кимна и извърна настрани лице, сякаш за да им покаже профила си.

— Всичко е съвсем просто — заговори. — Успяхме да се пресегнем в друга вселена — и да приберем доказателства за нейното устройство. Споменатият материал — в нашата вселена — ще се превърне в източник на неизчерпаема енергия. Дори само шепа от него, приятели, може да задоволи нуждите на цял един град и обитателите му за стотици години. — Фалзур се изкиска. Постепенно кикотът му прерасна в смях. Когато млъкна, в каютата се възцари тишина. — Толкова по въпроса за проклетия ви бонус.

Кеа имаше чувството, че постепенно започва да проумява за какво става въпрос. Енергия… гориво. За такива неща се водеха войни. Стотици хиляди бяха загинали край нефтените полета. Власт… оръжия. Не по-малко бяха жертвите край атомните реактори. Богатство. Истинско, невъобразимо по размери. Той огледа помещението. Сега вече виждаше, че и останалите са започнали да разбират. Дори най-нискочелата маймуна би разбрала. Кеа погледна към Мърф. Лицето му бе изопнато. Замечтано. И някак сериозно. Вазуван: кожата й бе по-бледа от обичайното. Рут: блеснали очи. Червеното езиче потрепва отвън. И той самият.

Жалко, че не можеше да се види в този момент.

— Уф… докторе… — запелтечи Мърф. — Как се нарича това… нещо?

— Добър въпрос, Мърф — кимна Фалзур. Кеа не можеше да му се сърди, задето звучи толкова педантично. — Това е противоположното на материята във вселената. Но не можем да го наречем антиматерия. Защото в тази вселена вече имаме антиматерия. Може би трябва да използваме нещо по-просто. — Той се обърна към Рут. — По-комерсиално. Нещо, което да е разбираемо дори за невежите. Такъв подход винаги е от полза, когато се срещаш с финансовите бордове.

— Щом не е антиматерия — заговори Рут, — значи е нова антиматерия. Да поставим ударението върху „нова“.

— Какво ще кажете за „Антиматерия Две“? — подхвърли Кеа.

— Харесва ми — рече Рут. — Простичко.

— Антиматерия Две… да. Това ще свърши работа. Много добре. Названието привлича внимание. — Фалзур изглеждаше доволен.

— Харесва ми, че може лесно да се съкращава — отбеляза Мърф. — АМ2. — Той нарисува символите във въздуха.

— Сигурен ли си в откритието си, докторе? — попита Вазуван. — Имаш ли доказателства?

Фалзур се надигна, обърна им гръб и се загледа в екрана.

— Сигурен съм. Напълно сигурен. И имам доказателство, но не е неоспоримо. А в такива неща, приятели, трябва да сме неоспорими. Инак… — Той се загледа към огъня на екрана. — Има хора, които биха убили за нещо подобно. Сигурно си давате сметка.

Фалзур ги изгледа бавно. Един по един. Сетне застана до Кеа. Ричардс мислеше за Баргета и за останалите прочути фамилии — за техните богатства. За възможностите, които биха видели в АМ2. Богати срещу бедни. Този човек имаше право. Ставаше дума за контрол. Кеа кимна. Вече знаеше. Както и останалите.

— Ако искаме да имаме права — законосъобразни, необорими права — върху нашето откритие — продължи Фалзур, — трябва да патентоваме доказателството си. С толкова непробиваем патент, че никой да не може да оспори правата ни.

— Как ще си осигурим доказателства, докторе? — попита Мърф.

Фалзур посочи екрана.

— Ще идем там и ще ги вземем — рече. — После ще се върнем.

Кеа не бе чувал толкова плътна тишина. Никакви спорове. Никакви разгорещени въпроси: Може ли да се направи?… Сигурен ли си?… Ами ако?… Всеки от тях водеше вътрешна борба. Всички знаеха отговора на Фалзур: да. Кеа преглътна и погледна към екрана. Лекият огнен дъждец му приличаше на примамлив женски образ.

Просто… трябваше да отиде там и да види.

И онзи припев: „… от което са сътворени мечтите…“

— Мисля, че трябва да го направим — рече той.

Това място бе като другите.

Но непознато.

То беше…

нищо.

Не ми харесва.

Защо?

Не зная.

По-студено ли е?

Не. Но ми е студено.

По-тъмно?

Не. Но не мога да… виждам.

Кое не е наред тогава?

Аз се…

изгубих.

Грубо завръщане в реалността. Те се спогледаха, объркани. Рут протегна ръка към Кеа. Фалзур я видя. В очите му блесна странна светлина. После екранът привлече вниманието им.

— От другата страна сме — рече той тихо.

Кеа вдигна глава. Сондата проблясваше зад кораба. Завесата от пламъчета бе зад тях.

Преминаха през съдбата.

— От другата страна на непоследователността — промърмори Мърф с хладен и професионален глас. — Само миг и…

— Проверка — намеси се с рязък глас Вазуван. — Координати… x три-нула-нула… курс…

— Половин тяга — прекъсна я Кеа. — Двигателят работи стабилно. Всички системи функционират нормално.

— Приемаме данни от външните сензори, докторе докладва Рут спокойно.

— Курс десен борд, девет-нула… Благодаря ти, Рут. Намалете сензорната активност… благодаря.

Фалзур плъзгаше пръсти по таблото.

— Мисля, че можем да се връщаме у дома, капитане — рече той официално.

Мърф също му кимна вдървено.

— Благодаря ви, докторе. Вазуван, въведете курс към базата. Прибираме се у дома.

То се появи на екрана като петънце, сияещо с цветовете/нецветовете на тази странна вселена.

Едно безкрайно петънце.

— Мърф! На единайсет часа!

— Какво, за Бога, е това?

— Не знам. Може би някоя малка луна?

— Не се заглеждай прекалено.

— Няма. Но може би трябва…

Две тела се приближиха в космоса, съставени от маса, от потенциала на тази маса. И гравитационно изместване.

Но едно от тях бе от друга реалност.

Две тела.

Противоположностите се привличат.

Какво ли правят двойните противоположности? Експлозията разтърси средната част на „Дестини I“, разкъсвайки я, както акула разкъсва търбухчето на риба тон. Петнайсет души загинаха.

Оцеляха петима.

Боговете на това място се оказаха милостиви към петнайсетимата.

Кеа се пробуди. Беше тъмно и кърваво. Миришеше на задушлив газ. Не изпитваше болка.

Само изтръпване.

Чу гласове.

— Всички са мъртви. — Плач.

— Тук сме, Мърф! Тук сме! Живи сме!

Аз също, искаше да каже Кеа. И аз съм жив.

Но от устата му не излезе нито звук.

— Какво ще правим? О, Боже, какво ще правим сега?

— Ще те убия, Мърф. Ще те убия, ако не ме оставиш на мира.

— Трябва да помисля. Трябва да помисля.

— Ти си виновен, Мърф. Не трябваше да идваме, проклет да си!

Проверка за състояние на системите — искаше да каже Кеа. Трябва да се направи оценка на повредите…

Но устните му отказваха да говорят.

Отнякъде се появи вълна и го отнесе.

Беше жаден.

Божичко, колко жаден беше само.

Нечий глас. На Рут.

— Не зная, по дяволите. Може да си е счупил нещо. Не съм лекар.

— Ами Фалзур? — гласът на Мърф.

— Кой го е грижа… — този път говореше Вазуван. — Той ни забърка в това.

— Кастро е най-зле — обади се отново Рут. — Следвах, доколкото можах, инструкциите в аптечката. Отрязаният крайник спря да кърви. — Говореше с хладен глас.

— В безсъзнание ли е?

— Да. И слава Богу. Тези писъци бяха ужасни.

Вода, помисли си Кеа. Жаден съм.

— Нямаме почти никакви провизии — заяви с тъничък глас Вазуван. — И много малко вода.

— Какво ще кажеш, ако ги отървем от мъките? Тогава ще живеем малко по-дълго.

— Това няма да е редно — отсече Рут.

— Може и да си права — сега вече говореше Мърф. — А и докато са в безсъзнание, нямат нужда от нищо. Освен от въздух, а с него поне разполагаме.

Вълната се върна и отново го отнесе нанякъде.

Болка. Вълни и удари от болка.

Но поне болката беше поносима. И вече можеше да помръдва.

Все още тънеше в мрак. Очите му… бяха залепнали. Изсъхнала… кръв? Да, кръв.

— Боже, как вони този скафандър — чу да казва Мърф.

Щракане на закопчалки.

— Този път успя ли да се добереш до двигателя? — попита Рут.

— Да. Не ми изглежда сериозно повреден. Дори активирах диагностиката.

— Ще можем ли да го включим? — попита Вазуван.

Кеа чу Мърф да въздиша.

— Казах, че не е сериозно повреден. Което означава… че може да бъде поправен. Но не от мен. Нито от някой друг тук.

— Вода — успя да промълви Кеа.

— Ей, това е Ричардс — възкликна Рут.

— Какво иска? — попита Вазуван.

— Вода. Каза, че иска вода — отвърна Рут.

— Ей, Мърф — подвикна Вазуван. — Този въпрос не го обсъдихме докрай. Нали обеща, че няма да ползват друго освен въздуха? Помниш ли?

— Помня.

Кеа изведнъж се уплаши, че ще вземат решение. Къде е Рут? Защо не му говори?

Не се бави, Рут!

— Мога да го поправя — рече той пресипнало.

— Той наистина се свестява — рече Рут. Което означаваше: „Чува ни какво говорим.“

— Какво каза, партньоре? — попита Мърф почти зарадвано. Сигурно се бе надвесил над него. — Не каза ли, че можеш да го поправиш? Да поправиш двигателя?

Кеа искаше да каже още. Много повече. Но нямаше сила. Единственият му отговор беше:

— Вода.

Сетне се отпусна назад.

Шум от триене на дрехи. Студена вода на устните му. Ухание на парфюм и глас:

— О, миличък — произнесе Рут. — Толкова съм щастлива, че си жив.

Целувка по бузата.

Той заспа.

Кеа се подпираше на здравата си ръка, за да вижда по-добре. Другата бе пристегната към гърдите му.

— Вземи още от изолацията… тази, да… не, това е предпазител. Сега… повдигни се и ще видиш една вдлъбнатина…

На екрана облечените в скафандър ръце на Мърф следваха наставленията му. Капитанът се беше напъхал в тясното пространство между двигателя и външната стена.

— Готово — обяви Мърф.

— Ще намериш един инструмент в чантичката, който нанася изолацията. Но преди да започнеш, провери дали си нагласил предпазителя.

— Няма да забравя — обеща Мърф.

— Оставаше сега да се безпокоим и за правилата за безопасност — промърмори недоволно Вазуван. — Никой от нас няма да живее толкова дълго.

— Какъв смях само — озъби се Рут. — Ама и ти умееш да ни развеселяваш.

Кеа не обърна внимание на поредния двубой и се отпусна на кушетката.

— Донеси ми супа — рече. Рут се обърна и го погледна.

— Вече получи порцията си — отряза го Вазуван.

— Супа — повтори Кеа. Чувстваше се по-зле. Имаше нужда от супа и толкова. Край на обсъждането. Свалят ли капака, следващата крачка вече е по-лесна. Стомахът му се бе свил от глад.

Той се надигна и изгледа Рут. Продължаваше да седи в креслото. Вазуван го наблюдаваше и очевидно се забавляваше.

— Кой си ти, че да се разпореждаш с хората? — сопна се Рут. — Да нарушаваш правилата и да пиеш повече от нас?

— Няма значение — отвърна Кеа. — Направи го, щом ти казвам.

Истеричен кикот от страна на Вазуван.

— Няма да яде. Няма да работи. Това момче умее да се пазари.

Вазуван извърна и четирите си очи към Рут.

— Донеси му каквото иска — рече тя. — Инак ще те сложим в супата с Фалзур.

Рут стана да изпълни нареждането.

Кеа зачака. До четири часа Мърф трябваше да е готов за следващата малка стъпка. После Кеа щеше да размени поредното си малко знание за още храна. И още. Докато се приключи. Още две седмици, помисли си той. И тогава ще видим какво ще видим.

Фалзур бе умрял преди три дни. Дълго време се мята и бълнува, но така и не дойде в съзнание. Никой не му се притече на помощ, никой не го хранеше или поеше. Кеа не се опита да го защити. Какво го е грижа? И без това щяха да откажат да му помогнат. Сделката на Кеа не се разпростираше върху Фалзур. Мърф, Вазуван и Рут бяха силните тук. Кеа беше безпомощен, докато не му зараснат раните.

Вазуван обобщи всичко това с няколко думи.

— Имахме късмет, че сме живи. Той вече не ни трябва. Не и жив. Запазихме доказателството му. Абсолютното доказателство. Файлът с данните.

Рут също не прояви загриженост, освен че не можеше да понася стенанията му. Кеа не ги слушаше. Трябваше да спи.

По някое време се свести. Фалзур продължаваше да стене. Останалите мълчаха, вероятно спяха. Сетне дочу тихи стъпки и долови ухание на парфюм. После Фалзур внезапно млъкна. Отново стъпки.

На другата сутрин намериха Фалзур мъртъв.

— Да го пуснем през рециклатора — предложи Вазуван. — Ще го добавим към супата. — В рециклатора се образуваше някаква първична течност, смесица от тяхната урина и фекалии, от която се синтезираха белтъци.

— Защо не? — попита Рут. — Тъкмо ще има някаква полза от него. Мисля, че го заслужава.

Кеа ги наблюдаваше, докато влачеха трупа през каютата. Отново взе да го измъчва глад. Долови леки стъпки и парфюма на Рут. Пое купичката от ръката й, без да я поглежда. Беше съвсем безвкусна.

Бедният Фалзур.

Пред тях бе увиснала завесата между двете вселени, сякаш ги примамваше. Ако нещата бяха протекли различно, Кеа предполагаше, че щяха да я кръстят Непоследователността на Фалзур. Огледа каютата. Вазуван. Мърф. Рут. Тук никой не би поискал да остави славата на Фалзур. Що се отнасяше до него… той имаше собствени идеи, но още ги обмисляше.

— Готови сме — обяви Вазуван.

Кеа се надигна. В превързаната му ръка бе започнал да се пробужда животът. Набираше сили.

— Още нещо — обяви той, — преди да преминем отвъд.

Те го погледнаха разтревожени.

— Не се страхувайте. Всичко е наред с двигателя. Но искам да знаете, че когато се прехвърлим оттатък, ни чакат пет месеца полет до дома.

— Така ли? — попита Мърф. — И какво?

— Ами това, че след като двигателят работи, на някого от вас може да му хрумне идеята, че вече нямате нужда от мен, че нямате нужда от своя главен инженер. — Те мълчаха. Никой не възразяваше. — Така че взех някои предпазни мерки, за да си останем приятели. Поправих двигателя, но… накарах Мърф да направи още нещо. Още едно мъничко нещо.

— Какво нещо? — попита гневно Мърф.

— Ами след два месеца пак ще има повреда. И тогава, скъпи мои приятели, отново ще ви дотрябвам. Мога да я отстраня. Гарантирам. — Той погледна Вазуван. — Хайде да поемаме нататък, дявол го взел!

И те полетяха.

Седмица по-късно откриха пробойната.

— Не съм виновна, Мърф!

— Ти трябваше да провериш, по дяволите!

— Ами проверих. Не съм инженер. — Тя извъртя две от очите си към изтегнатия на кушетката Кеа. Двамата си деляха неговите задължения. Кеа мълчеше.

— Да не започваме отново — обади се Рут. — Пробойната е запушена. Край. Всъщност въпросът е имаме ли достатъчно въздух?

— Никакъв шанс да преживеем още пет месеца. Когато… — Той млъкна. Тишина.

— Когато и четиримата дишаме — довърши вместо него Вазуван.

Това беше. Кеа чакаше.

— Именно — кимна Мърф.

— Аха… разбирам — рече Рут.

После всички се обърнаха към Кеа. Осем очи върху три тела го наблюдаваха, докато поглъщаше въздуха.

— И това няма да свърши работа — рече Мърф. — Пак няма да ни стигне за един месец.

— Ако преди това не открием друга възможност — рече Рут.

— Ами двигателят? — попита Мърф. — Малкият трик, който ни изигра с него?

— Мисля, че ни е излъгал — подхвърли Рут.

Кеа им се усмихна. Широка, доволна усмивка. Усмивка от бордеите на Мауи.

— Може и да не е — промърмори Вазуван. Осемте очи се извърнаха, но Кеа оставаше нащрек.

— Какво ще правим? — попита Мърф.

— Съвсем просто е — отвърна Вазуван. — Имаме Кеа. Имаме теб. И имаме мен. Аз съм навиг…

Кеа така и не разбра откъде се взе брадвичката. Беше боядисана в яркочервеното на инструментите за аварийни ситуации. С притъпено острие. Рут я стовари върху четирите стъбълца. Беше дребна жена, едва достигаше до брадичката на Кеа, но замахна със силата на човек, решен да оцелее. Брадвичката се заби дълбоко в мозъка на озирианката. Дръжката остана да стърчи, придавайки на Вазуван вид, сякаш имаше дълъг човешки нос. Розова слуз бликна от раната и се стече на пода. Пипалцата потръпнаха, сетне застинаха неподвижно.

Рут отстъпи назад и вдигна очи към Мърф.

— Е? — попита.

— И мен ме дразнеше — заяви Мърф. — Това непрестанно мърморене.

— Припасите ни намаляха.

— Забелязах. Да направим още супа.

Той размишляваше за живота на древни царе. И империи.

Менес беше първи. Изобретателен стар дявол, превърнал Египет в първата империя. Управлявал шейсет години. Убит от хипопотам.

Персийците се преклонили пред меча на Александър. Той пък издъхнал в блато. Кубилай хан завладял Китай. Доживял до дълбоки старини.

Римляните разширили границите на познатия свят. Накрая били победени от конни чергари.

Виж, Елизабет се бе справила отлично. Всички от рода й също. Монарси, балансиращи с ловкостта на акробати. Понякога Кеа се питаше защо ли не бе убила по-рано сестра си. Вместо това трябвало да се спасява от поредица опити за покушение. Романтиците твърдяха, че изпитвала дълбоки сестрински чувства. Според Кеа просто Елизабет не е смятала, че е дошло времето.

Чете за всички тези хора през дългите часове на безделие. Интересът му към тях не беше случаен. Вълнуваше го идеята за властта. Искаше да я разбере. Да подходи към нея като инженер към сложна задача. Да разглоби на части всеки цар и неговото царство и пак да ги сглоби. Парче по парче. Понякога променяше реда на парчетата, за да види какво ще се получи. Откри, че Империята може да приема няколко различни форми. Може да е корона и трон. Олтар и кървави пожертвования. Армейско знаме и тайна полиция. Президентски печат и откраднати гласове. Лого на компания. Но те всички имаха нещо, което ги обединяваше: идеята. Идея за по-добър живот. Обещание за него. И за да действа, тази идея трябваше да задоволява повечето й поддръжници. Гладуващите маси не крещят истерично името на своя господар.

Според една от легендите, които чете, някакъв древен цар обикалял преоблечен сред поданиците си, за да научи от първа ръка мненията им. Името му било Рашид. В реалния живот корпоративни шефове и президенти раздаваха храна в комфортни шатри, за да си осигурят гласове. Някои крадяха от по-слабите монарси, за да създават свои собствени могъщи лагери.

Диктаторите предпочитаха опростени модели. Те се опираха на неща като геноцид, лагери и жандарми.

И все пак… каквато и форма да имаше Империята и каквито и средства да прилагаше, за да поддържа властта си, всичко опираше до идеята, залегнала в сърцето на императора, който я е основал.

А Кеа имаше АМ2.

Ръката го болеше. Това беше добре. Както по-раншната болка. Скоро щеше да може да я използва — макар че го пазеше в тайна от Мърф и Рут. Измъчваше го треска. Инфекция. Не биваше да разбират и за това.

Кеа дочу шепот в тъмната каюта.

— Хайде, бебче. Измъчвам се.

— Остави ме на мира.

— И преди сме го правили. Какво ти пречи още веднъж?

— Ти се възползва от сделката. И ме излъга.

— Не можах да се сдържа, бебче. Бях гладен. Ужасно гладен. Ще ти дам твоята половина на сутринта. Обещавам.

— Дай ми я сега — рече Рут. — Още сега.

Тишина.

Смехът на Рут.

— Какво става… татенцето не иска повече да си играе на шляпникоремче? Брей. Татенцето било гладно. Ама че сме егоисти, а?

Мърф не отговори.

После Кеа чу Рут да стене. Шум от борба в продължение на няколко секунди. Сетне силен удар.

Кеа усети, че стомахът му се свива болезнено. После изведнъж нещо долу се отпусна. Помещението се изпълни с неприятна миризма. Побиха го тръпки.

Но пък треската започна да се успокоява.

Когато се събуди, над него се беше надвесил Мърф.

— Май си по-добре — рече той.

Кеа не отговори и не огледа помещението за Рут.

— Гладен съм — рече Мърф и се протегна. — Искаш ли супа?

— Аха — отвърна Кеа. — И аз съм гладен.

— Ще отнеме повече време, отколкото мислехме — рече Мърф.

— Така и предполагах — отвърна Кеа. Разглеждаше последните данни от компютъра.

— Тази проклета Вазуван. За нищо не я биваше. Добре, че ти откри къде е сгрешила.

— Да, извадихме късмет — кимна Кеа и се облегна назад на кушетката.

— Може пък да не е чак толкова зле — промърмори Мърф. — Може да ни приберат, ако засекат сигнала за помощ.

— Би могло — потвърди Кеа.

— Остава само да поправиш онази твоя малка повреда, дето си я заложил. Кога каза, че ще стане това?

— Не съм казвал — отвърна Кеа.

— Значи… няма повреда, така ли? — погледна го Мърф.

Кеа стисна ръка. Между пръстите си усещаше дръжката на вилицата. Старо, познато оръжие от детството. Мърф се приближи, гледайки го с кървясали очи. Кожата на лицето му бе увиснала.

— Не ми изглеждаш особено притеснен — рече той. — Заради забавянето. Ако въобще ще има такова де.

— Ще се справим — успокои го Кеа.

— Признавам, че не съм кой знае колко умен — рече Мърф. — Не си правя илюзии, но това не ме безпокои. Оставям умните дела на типове като теб. Тъй че сега ти командваш. — Той се приближи към кушетката. Кеа виждаше как мускулите му неволно се свиват. Протегна ръка. — Разбира се, зная, че могат да ме лъжат. Не съм и чак толкова глупав. Не можеш да станеш капитан, ако не знаеш как да си пазиш гърба. Не и в тази компания.

— Сигурно е така — съгласи се Кеа и се протегна отново. Вилицата се плъзна напред.

— Така е — повтори Мърф. Кеа видя, че е взел решение. Забеляза блясъка в очите му.

Кеа скочи от леглото. Дясната му ръка се стрелна към брадичката на Мърф, лявата — по-здравата, замахна с вилицата. Острието се заби в гръкляна на Мърф. Чу се свистене на излизащ въздух. Кеа рухна по гръб, а Мърф се свлече на пода. От устата му се изтръгна мъчителен стон.

Сетне тишина.

Кеа размърда крак. Опря го в тялото на Мърф. Нямаше реакция. Едва сега си позволи да се отпусне. Да се освободи от напрежението. По-късно ще стане и ще провери курса. Ще прегледа наново данните от компютъра.

Вече имаше предостатъчно храна и вода. И въздух за дишане. Сигурно бе доста по-близо. Мърф така и не бе разбрал, че го мами.

24.

Ню Йорк, 2194 г.

Човечеството изпитваше известен недостиг на герои, когато Кеа Ричардс, единственият оцелял от „Дестини I“, се прибра на Земята от Десета база. Не беше съвсем сигурен как ще му помогне тази карта с геройството, но бе готов да я изиграе при първа възможност. По време на дългия полет към дома внимателно бе подготвил легендата си. Разказа истината за причината за катастрофата. Сблъсък с метеорит. Не спомена само, че е станало в друга вселена. И най-вече запази в тайна историята за АМ2.

Стараеше се да се придържа към ролята на скромен, отдаден на професията си космически инженер, успял да измъкне победата от челюстите на провидението. Към разказа добави и подробности за последните часове на безстрашните, готови на саможертва учени и моряци от кораба и затова как благодарение на солидните познания от Калифорнийския университет е успял да се справи с различни извънредни ситуации.

Получи огромен бонус и се постара внимателно да обработи автобиографията си. Посещаваше приеми и лекции и агентът, когото нае, не пропускаше да изстисква възнаграждения при всеки случай. Усмихваше се, слушаше внимателно мъжете и жените, с които се запознаваше, хора с власт в ръцете, възползващи се от възможността да се покажат пред медиите в компанията на този последен герой. Лъжеше, лъжеше и пак лъжеше.

Понякога се питаше какво ли би си помислил старият Кеа Ричардс — момчето от Каханамоку, от първите две години в Калифорния. Ричардс преди семейство Баргета и трудните години в космоса от другата страна на Трийсет и трета бариера. Майната му, реши накрая. Човек трябва да расте и да забрави детските мечти за вълшебни земи, пълни със зайчета и сърнички.

Освен това сега разполагаше с АМ2. Ключът към личната власт, който бе запазил само за себе си. Но също така и несравним подарък за цялото човечество и за всички останали раси, които смята да завладее по време на експанзията си в космоса.

Още не беше решил как да продължи. Антиматерия Две. Цели галактики от евтина, сурова енергия. Както Фалзур бе казал, това щеше да промени всичко и да създаде цивилизация, непозната досега. Ричардс бе твърдо убеден, че тези гигантски промени ще са за добро. Той щеше да се погрижи от тях да се възползват всички. Нито фюрери, нито императори или премиери щяха да му отнемат това, което притежаваше. Нито такива като Баргета. И тази енергия нямаше да се използва в името на злото, както ставаше най-често с подобни открития — от барута до нефта.

Но първо да обмисли непосредствените си проблеми. Най-важното естествено е да остане жив и да си пази гърба. Тази тайна му бе струвала няколко човешки живота — и заслужаваше гибелта на цели светове. Ричардс си даваше сметка, че и най-дребният слух за АМ2 и сектор Алва ще са достатъчни по дирите му да тръгнат похитители с инструменти за ровичкане в мозъка, или дори наемни убийци. Най-малкото можеха да му отправят обвинения за различни престъпления.

Добре тогава. Ще трябва да се отнася към сектор Алва, сякаш е мина, скрита дълбоко в джунглата, чиито координати знае само той. Не бива да се връща там, нито да доближава непоследователността, освен ако е напълно сигурен, че не го проследяват. Всъщност засега нямаше смисъл да бърза. Преди да се разработи АМ2, някой трябваше да открие способ за нейното използване. Защитно поле. Вещество, синтетично или естествено, което да е абсолютно неутрално към материя и антиматерия.

Ричардс прехапа устни. Ето къде е истинският проблем. Той се засмя, после отново потъна в размишления и достигна до непреодолимия параграф 22, само дето този беше утроен вариант: за да оползотвори силата (АМ2), ще трябва да получи власт. А това би станало най-лесно, ако може да се възползва от АМ2. Параграф 22.

Третата сила бяха мъжете и жените, чието его гъделичкаше, докато те се възползваха от неговото премеждие. И това бяха съществата, които възнамеряваше да промени, или унищожи, за да помогне на човешката раса да постигне мечтите си. Спомни си една дребна поговорка: ако не си част от решението, значи си част от проблема. И това го подтикна към следващия ход.

Работа. Нямаше намерение да подновява контракта си с „Космически пътища“. Не и след всички други предложения, които го засипваха. Компаниите го търсеха единствено и само заради славата, също както наемаха звезди по гравитопка. Очакваха от него да продължава да води пресконференции и да показва физиономията си пред медиите. Това би му осигурило възможност да пътува неограничено и да се среща с властимащите. Той прегледа внимателно всички писма, обаждания и записки, които получи, за да не пропусне нещо важно.

Имаше едно от Остин Баргета. „Обади ми се по всяко време, денем или нощем, на личния номер.“ Смачка писмото и го хвърли в кошчето за боклук, но после се сепна. Баргета? Човек, с когото бе искал да се срещне — макар и преди. Какво пък — защо да не е сега? Беше дочул, че Остин е успял да се издигне в йерархията и сега той е Главният — човекът, заместил баща си начело на фамилията.

Баргета-старши се бе самоубил на Марс три години след като животът на Кеа бе разбит — или поне променен из основи. Самоубийство при обстоятелства, които, според таблоидите, били невъобразимо отвратителни.

Той извади бележката от кошчето, приглади я с длан и се замисли. Защо пък не. Отскочи до библиотеката, за да направи някои проучвания. Доста примамливо. Компания „Баргета“ все още бе един от колосите на двайсет и втори век, но се клатушкаше. Лоши инвестиции. „Баргета Транспорт“, дървото, даващо толкова богата реколта, изглежда, беше посърнало. Старецът бе наредил да се построят нови фабрики, ала те така и не бяха успели да дадат продукция. Беше поискал да конструират нови модели летателни средства за един и без това свръхотрупан пазар — кораби, които притежаваха нови изящни линии, но не добавяха нищо към инженерните постижения. А след това си беше „отишъл“ и Остин бе поел скиптъра на властта.

Пак според таблоидите Остин не бе постигнал нищо повече от своя предшественик. Беше закъснял с разгонването на алчните чиновници, разсипващи компанията отвътре, преди да е станало твърде късно. След това му бе хрумнало, че ще има повече печалба в транспорта на хора, отколкото на товари и стоки, и бе заповядал да преустроят една четвърт от флота на Баргета в космически лайнери и ги бе пратил на курсове, които не се бяха оказали толкова печеливши. Докато четеше за това. Кеа се разсмя тихо, както някога се бе смял Баргета-старши.

А сега за самия Остин. Естествено, женен. За бивш модел, мис Ухилени гърди отпреди няколко години. Две деца. Имение. Пътешествия. Филантропия. Но имаше нещо напоследък. Остин пътуваше предимно сам. Или с малкия си екип. Ричардс втренчи поглед в холограмата, показваща как Баргета се качва на космически кораб. Дори ретуширана, личеше си, че Баргета има особен вкус към своите съветници. Още клюки и нови холографии в други таблоиди го потвърждаваха.

Това беше достатъчно. Кеа позвъни. Остин беше приятно изненадан. Зарадван, че неговият стар приятел, човекът, научил го на всичко, бе готов да му отдели от времето си. Трябва да се срещнат. Защо не утре, попита Кеа? За съжаление Остин е ужасно зает. Кеа се престори на разколебан. Ами той също има уговорена среща. Ще му отнеме целия ден. После каза, че ще надзърне в бележника си. Не можеш да си представиш какво е тук, оплака се той. Ангажименти. Претрупан е с работа. Ето например… следващата седмица в Маклийновия институт… и онази история в Ню Делхи… а и разни хора, които искат да им разкажа какво всъщност се е случило Там. Освен това интересни търговски възможности по идея на покойния доктор Фалзур, които заслужават да бъдат проучени обстойно. Така че нека остане за по-нататък.

Изведнъж уговорката на Остин вече не беше толкова важна. Какво пък, нека бъде утре. Кеа прекъсна връзката и усмивката му се стопи заедно с образа на Баргета от екрана. Е, добре, копеле. На моя територия и по моите правила. И ще говорим за това как да стана твой домашен авантюрист.

Всъщност разговаряха за доста неща, при това цели три дни. Няколко съвместни обяда и вечери, доста алкохол. За всичко, освен за Марс. Остин преднамерено спомена веднъж Тамара. Била омъжена — колко старомодно — за презокеански състезател със скутери, пет години по-млад от нея. Живеели в някакъв крайбрежен курорт в Сейшелите.

Кеа кимна. Надяваше се, че е щастлива. Помоли да й предадат неговите поздрави. А после — хей, помниш ли нощта, когато напръскахме логото на „КАЛТЕХ“ с киселина, точно преди онзи скучен бал за Нова година? Ах, да. Какви дни само.

Към края на този алкохолен маратон, който Ричардс бе оприличил на умствен коитус интеруптус, той вече разполагаше с работа. Заплатата, условията и точното й определение оставаха да бъдат уточнени.

— Нали знаеш — обяви Остин с онзи носов тон на аристократично презрение, който Кеа почти бе забравил, — нека костюмарите се изпотят над подробностите.

Но не стана точно така. Две сутрини по-късно Кеа се появи в щаба на компания „Баргета“, готов да започне работа. Медиите, надушили незнайно откъде, цъфнаха час по-късно с настойчивото желание да бъде свикана пресконференция. Започнаха преговори. Водеха се от същите адвокати, които бяха измъкнали солиден аванс за мемоарите на Кеа. Самият Кеа ги бе инструктирал да искат небесата и те се постараха. Един от корпоративните адвокати на Баргета не издържа и тръгна разгневен към кабинета на Остин. Баргета го скастри, че не се интересувал от дребни суми и разправии. Да приключват по-скоро с договора. Този човек е мой приятел. И без това, добавил, медиите не спират да ни оплюват за това как експлоатираме хората си. Да не искаш да си помислят, че Баргета не могат да си позволят да наемат единствения космически герой? Това ли искаш, а? Защото аз не го искам. Той изгледа адвоката. Мъжът се върна посърнал в залата, разговаря накратко с адвокатите на Ричардс, сетне подписа договора.

В началото Остин и Кеа пътуваха доста често заедно. Остин не спираше да повтаря, че било като в добрите стари времена, и Кеа не пропускаше да се съгласи с него. Вътрешно беше доволен. Най-сетне имаше възможност да общува от първа ръка с хората, които движеха този свят.

Освен това подари няколко ценни съвета на Баргета. Съвети за неща, очевидни, когато ги гледаш отстрани и с непредубедено око. Съвети, които донесоха на компания „Баргета“ милиони кредити. Остин започна да вярва, че в негово лице е направил чудесна инвестиция, и дори се похвали пред стария си приятел, че винаги е умеел да подбира подходящи хора и е съзрял в Ричардс потенциал още преди много години, още когато двамата ходеха в университета. Беше време за следващия етап. Почвата изглеждаше благоприятна и добре наторена. Този път торта бе Калифорнийският технически университет.

Кеа се постара да издири най-уважавания и способен професор в студентското градче. Два пъти носителка на Нобелова награда. Появи се на една от лекциите й. Оказа се, че доктор Фийхели го помни от времето, когато беше неин студент. Какво е станало с него след това? Надяваше се, че се справя добре. Щастлив ли е? Дали не е получил преподавателско място в друг университет? Кеа измисли някаква история за лабораторни проучвания. Искал да се посъветва с нея — тя бе професор по микроанализ, — защото негов колега го запознал с нова концепция за микрочастиците. Не разбирал обаче много от нещата в разработките и би ли могла доктор Фийхели да му помогне? Да му отдели малко от времето си?

Тя отвърна, че по принцип не се занимава с консултации… но за свой стар студент… сетне прегледа съдържанието на фиша с повдигнати вежди. Започна да сумти развълнувано.

— Ако тази частица тук съществува — рече, — ще е нещо много интересно. Твоят приятел не прилага пълно описание на процеса на синтеза, но дори от това, с което разполагам, мога да преценя, че става въпрос за крайно необичайна форма на материя. Не бих искала да прибягвам до популярната формулировка „антиматерия“, защото няма да е съвсем точна.

— И как тази частица… ако наистина съществува, би могла да се използва като източник на енергия?

Повдигане на вежди. Сумтене. Доктор Фийхели подбираше внимателно думите си.

— Това също не е най-точната формулировка, но ще направя аналогия с древната история. Да предположим — макар че това също е невъзможно, — че можем да боравим безопасно с тази частица. Ефектът ще е като да използваме нитроглицерин — нали знаеш какво е нитроглицерин?

— Не, но ще проверя.

— Та, както казвах, това е като да се използва нитроглицерин при двигател с вътрешно горене. Огромно количество енергия, с което машината няма да може да се справи. Разбира се, всичко това са само теоретични разсъждения. Защото подобна частица не може да съществува в една логически устроена вселена.

— Благодаря ви, докторе. Значи спечелих баса. Нещо против да ми оставите вашите изчисления?

— Ами… защо не? Боя се обаче, че ще трябва да ти поискам хонорар, така че надявам се басът ти да е солиден. Какво ще кажеш… за един обяд?

Разработките, които й предостави, бяха, разбира се, върху АМ2. Кеа бе положил доста усилия през последните шест месеца, за да ги подреди в подходяща форма. Освен това знаеше за един двигател, който би могъл да се справи с подобна енергия. Звездният двигател. Липсваше му само „способът“. А залогът на баса бе значителен: цялата вселена.

Ричардс с удоволствие би платил не само обяда на доктор Фийхели. По дяволите, би й купил ресторант, в който да готвят само любимите й ястия и да й ги поднасят в апартамента до края на живота. Но не го стори — заведе я на обяд в ресторанта на факултета. Не можеше да си позволи повече. Когато нещата напреднат, всякаква връзка с него или АМ2 можеше да се окаже фатална за нея. А и самият Кеа би могъл да представлява заплаха за живота й. Той си даваше сметка, че когато наближи моментът да положи ръка на тази сила, някои същества ще трябва да умрат. Както се казваше в старите книги: трима могат да пазят тайна само ако двама от тях са мъртви…

Прибра изчисленията й при така изготвените разработки и се върна при Остин. Каза му, че държи да му покаже нещо много важно. На четири очи. Обясни, че работата е дебела. После подхвана историята си. За това как точно преди „Дестини I“ да бъде сполетян от катастрофа, доктор Фалзур анализирал някаква проба, взета от тъмна звезда, покрай която преминавали. И стигнал до забележителни открития. До заключения, че е възможно тази субстанция да се синтезира изкуствено. Субстанция, подобна на наблюдаваната в околностите на пулсара. Ако предположенията му се окажели верни, синтезът на субстанцията можел да доведе до…

В този момент, вместо да продължи, той показа на Остин изчисленията на доктор Фийхели.

— Кеа, стари приятелю — намръщи се Остин, наведен над екрана. — Нали знаеш, че ненавиждам числата. Не можеш ли да ми го обясниш с прости думи?

— Исках само да съм сигурен, че ще ми повярваш. Защото в противен случай току-виж си решил, че ми хлопа дъската.

След което му предаде всичко в сбито резюме. Докато го слушаше, Остин успя само да пусне едно кратко „ах“.

Кеа го наблюдаваше внимателно — наистина ли схващаше какво му обяснява?

По някое време Баргета заговори:

— Ако тази частица, това вещество, за което говориш, действително може да се синтезира… О, Кеа, разбирам защо се обърна към мен. Разбирам защо беше толкова загадъчен. Божичко, приятелю, това наистина е нещо грандиозно. Много, много голямо. Аз… може да стана Ръдърфорд. Повече дори. Да съм доктор Маклийн. Дори повече от него, с неговата жалка антигравитация. Това е всичко. Създадем ли звездния двигател, ще можем да използваме веществото за практически цели. Да утоляваме всякакви нужди. Чувствам се като първия човек, започнал да точи нефт от недрата на земята — както и да му е било името. О, Боже! Кеа, кажи ми, че това не е само някаква зла шега.

Близо цяла седмица Остин продължаваше да се колебае. Работата била твърде голяма, твърде важна, трябвало да се уреди въпросът със закона, да се създаде нещо като транспортен консорциум, да започнат изследвания, та това ще ги направи по-богати, отколкото са мечтали. Трябва да се захванат, защото за всеки човек идва такъв момент в живота. А той трябва да докаже, че е по-добър от баща си, по-добър от онзи, който някога е основал компанията…

Да го направим.

Беше събран специален екип от юристи и счетоводители. Те бяха поставени под прякото ръководство на Кеа. Както и лабораторията, построена в дълбока секретност. Кеа предупреди, че начинанието ще е доста скъпо. Остин бе готов да задели десет процента от годишните средства на компанията. Построиха лабораторията и наеха най-добрите учени в областта. Започнаха строежа на кораби за проучване в открития космос. Естествено из компанията тръгнаха слухове. За щастие — и благодарение на репутацията на Остин — това, което се разбра, бе възприето като поредната глупава и налудничава идея. Кеа не каза на никого, че е нарекъл операцията проект „Сук“.

В края на краищата целият проект, всички построени инсталации и наети учени наистина работеха нахалост. Кеа знаеше, че синтезирането на АМ2 е невъзможно. Или дори да е постижимо, ще е на такава цена, че ще е невъобразимо по-скъпа от използваното сега гориво за звездни двигатели. Сепна се при тази мисъл. Никога не казвай никога. Антиматерия Две не можеше да бъде синтезирана в този момент от историята, нито вероятно в който и да било друг. Нека остане така. А и кой би го интересувало — открият ли веднъж защитно поле срещу частиците, ще могат да екранират и корабите, пратени да ги събират. И тогава АМ2 ще се превърне в една от най-евтините суровини. За мен побърза да добави той.

Имаше три причини за целия този сложен маскарад. Първо, това щеше да създаде приемливо обяснение за появата на веществото. Което едва ли бе толкова важно. Второ, щеше да осигури изследователски кораби, които да бъдат изпратени с точни разпореждания. Инструкции, известни единствено на доверени хора от екипажа. Щяха да търсят елемент, който да бъде използван за изработване на екранировката, обозначаван от Кеа като „X“.

Имаше още една полза от проекта „Сук“ и тя бе, че Ричардс организира изграждането на неголяма вербовъчна служба. Чрез нея той откри и нае най-добрите изследователи за своя проект, което означаваше и най-добрите учени, с които на този етап разполагаше човечеството. Но освен че бяха най-добрите, те трябваше да отговарят на още две условия. Първото бе, че всеки от участниците трябваше да е ерген, или ако е семеен, семейството му да пътува с него и да бъде готово да прекъсне връзката си с останалите си роднини. Второто, всеки от тях трябваше да има някаква малка тайна. Ненаказано престъпление, перверзни сексуални интереси, непопулярни политически възгледи, алкохол, наркотици или, в най-добрия възможен случай, да е мизантроп. На тези хора Ричардс разчиташе да довършат научните изследвания и разработки върху АМ2. За своя станция той избра и закупи Първа база на Деймос. Каза на Остин, че там ще се извършват проучванията върху частицата X. Не съществуваше никаква опасност от изтичане на информация към конкуренцията, тъй като на Деймос щяха да се допускат само подбрани служители на Баргета, а всички останали лаборатории щяха да работят върху конкретни, ограничени проблеми.

И накрая най-важното, операция „Сук“ щеше да е скритата банка за финансиране на Кеа. Разбира се, щеше да има контролни органи. Но денят, в който един опитен инженер няма да знае как да заделя средства от финансите на компанията, щеше да е денят, в който ще угасне Слънцето. Особено когато операция „Сук“ бе забулена в такава изключителна секретност.

Изминаха шест години. Кеа си оставаше един от най-добрите и верни приятели на Остин, инженер, изцяло отдаден на работата си. На първо място в кариерата му естествено беше организацията на операция „Сук“. Тъй като той бе единственият, който знаеше крайната цел на проекта, налагаше се да посещава всички лаборатории и да се запознава с всички доклади, при това колкото се може по-често. Това му създаде репутацията на вглъбен и отговорен управител, както и на човек, радващ се на всеобщо уважение, тъй като не пропускаше нищо да премине покрай него. Но уважението не заместваше недостига на сън и липсата на възможности за отдих и разпускане.

Второ, Кеа все така помагаше всеотдайно в работата на Остин. Нещо повече, постара се да оставя впечатлението, че всъщност той е човекът, управляващ делата на династията. На Остин започнаха да гледат като на плейбой и дилетант. И Кеа окуражаваше своя приятел да подхранва този имидж. Пътувай. Откъсни се от работата. Развличай се. Търси други приятни занимания. Ако се заровиш в тези досадни документи като мен, кой ще гледа нещата в перспектива?

Внимаваше да изглежда така, сякаш Остин взема решенията, и не възразяваше, когато някои от идеите му изглеждаха обречени на провал. Кеа беше добър мениджър, но не забравяше колко параноични и егоистични могат да са некомпетентните хора. Последното, което му трябваше, бе да го уволнят точно сега. Разбира се, на неговото ниво това щеше да стане с формулировката „освободен, за да отдаде повече време на интереси отличен характер“.

Когато пътуваше, стараеше се да е инкогнито. Имаше хора, с които трябваше да се среща и които нямаха нищо общо с компания „Баргета“. Понякога пътуваше под фалшиво име и с фалшиви документи. Една от любимите му легенди бе на X. А. Рашид, в почит на Бъртън и Шехерезада. Някои хора посрещаха това име с усмивка — и Ричардс си отбелязваше мислено, че са подходящи за вербуване.

В преобладаващата си част новите му познати и приятели бяха извън бизнес средите. Политици. Хора, с интереси в търговията, някои прекрачили закона. Винаги беше готов да подпомогне някоя политическа кампания, независимо от възгледите на партията. Постепенно постави под свой контрол част от поземлената собственост на Ганимед. Освен това притежаваше и една четвърт от Луната. Върху своя земя построи малък, свръхсекретен индустриален парк, а сетне и имение, каквито притежаваха богаташите.

Всъщност Кеа вече беше точно такъв. Не само заради щедрата заплата и достъпът до фондовете на проект „Сук“, но неговите нови приятели му бяха предложили съвети и помощ. Кеа играеше на пазара по всички легални и нелегални начини, стига участието му да оставаше в тайна. Рано или късно щеше да има разследване, но дотогава той или щеше отдавна да е умрял, или изчезнал, вън от лапите на закона.

После дойде пробивът — няколко месеца след началото на новия век се завърна поредната експедиция. Не от звездите, а от задния двор на самата Слънчева система. Отвъд Плутон, отвъд района, за който някога се смяташе, че е седалище на невидима единайсета планета. Там се натъкнаха на метеорит с диаметър около километър, закачиха го на буксир и го докараха обратно. Корабният капитан докладва, че в района има още много подобни скални отломъци.

Това бе търсеният материал X. Нереактивен към нищо, с което разполагаха лабораториите на Баргета. Труден за обработка, но не напълно неподатлив. Не можеше да поглъща радиация, нито каквито и да било други частици, с които го бомбардираха. Не реагира дори на опита с малки количества от синтезирана в лабораторията „конвенционална“ антиматерия.

Точката му на топене бе достатъчно високо по скалата на Келвин, за да е подходящ за корабна екранировка, и достатъчно ниска, за да може да се използва за промишлени цели.

Предчувствайки близката победа и в моментен изблик на арогантност, Ричардс назова новата субстанция „Империум X“. И нареди да прехвърлят от стационарната орбита около Марс в секретната лаборатория на Деймос един доста необичаен кораб. Там той бе оборудван с обшивка, покриваща целия корпус, чиято дебелина бе едва няколко молекули — изработена от новия елемент. Корабът бе онзи стар звездолет, който Кеа бе видял да лежи на дрейф над полюса на Марс преди много години. Беше го закупил преди известно време и бе наредил да бъде преустроен по такъв начин, че да може да бъде управляван от самотен пилот с помощта на достатъчно мощни компютри. Корабът беше зареден с гориво — закупено също с финанси от проект „Сук“. Време бе да полети към Сектор Алва, към непоследователността и последния тест.

Компанията обяви, че Ричардс най-сетне е решил да си вземе отпуска. Кеа каза на Остин, че ще отсъства минимум три земни месеца. Смяташе да замине някъде, на място, което трябваше да остане тайна дори за най-добрия му приятел. Точно както му бил казал Остин преди години.

— Така ли съм казал? — попита Остин.

— Точно така. Малко бяхме на градус тогава. Помниш ли? Ей, нали разправяше, че нищо не забравяш?

Остин не се разсмя. Напоследък все по-често се замисляше за Кеа. Имаше чувството, че той следва някакъв собствен курс. Или най-малкото се държи така, сякаш бъдещето на династия Баргета вече не го интересува. Може би трябваше да поговори с него? В края на краищата той бе негов приятел. Но Остин си спомни баща си и думите му, че има уроци, които не бива да бъдат забравяни. Няма такова нещо като незаменими хора, когато става въпрос за компанията. Това важеше дори за членовете на семейството — през последната година Остин се бе отървал от няколко братовчеди. Никой не е толкова важен — дори, разбира се, самият той.

Два дни преди подготвяното изчезване Ричардс се оттегли на своята лична база, където се зае да разработва сложния лъкатушещ маршрут към Сектор Алва. Някой му позвъни. Регистраторът съобщи, че има посетител. Жена, която отказала да съобщи името си. Какво да правят?

Докато говореше, регистраторът неусетно натисна едно копче под бюрото — както беше инструктиран. Светна нов екран — това не беше първият човек, дръзнал да обезпокои новия шеф в неговата Светая светих. Кеа погледна изображението. Беше доста горд със себе си, че му трябваха по-малко от две секунди, по негова преценка, преди да обяви със спокоен глас:

— Ах, да. Пуснете я да влезе.

Тамара. Все така красива. Носеше бизнес костюм, който повече би подхождал на мъж — изглежда, в нея отново властваше мъжкото начало, — но отдолу имаше копринена блуза в менящи се цветове. Кеа знаеше, че под блузата няма нищо. Все още мамеше окото — можеш да ме имаш, както пожелаеш. За миг му се стори, че се намира в безтегловност, но не го показа. Проклет да е, ако прояви слабост.

Каза й, че се радва да я види. Прегърна я като стар приятел. Не позволи на ума си да се съсредоточи върху щръкналите й под блузката зърна. Нареди да не го свързват с никого. Предложи й питие. Настани я на дивана и седна до нея. Но не твърде близо. Каза й, че през всичките тези години е мечтал да я види. Какво прави в града? Възстановява се, отвърна Тамара с глас, който прати тръпки по гърба му. От какво се възстановява, поинтересува се той?

— С мъжа ми… вече не сме заедно — сви рамене тя. — Той е вманиачен по надпреварите си, макар че напоследък не печели. Момчетата и техните играчки, такива неща. Предполагам, че никога няма да порасне.

Е, той каза, че съжалявал да го чуе.

— Напоследък често си мисля за теб. За старите времена. И си казах… — Тя спря в очакване Кеа да улови сигнала.

Той я гледаше с изражение на любезен интерес. Може би тази стара, добра приятелка ще предложи някоя любопитна идея? Тамара опита отново.

— Знаеш, че има някои неща, които никога не бих забравила. Камината, копринените чаршафи, смехът. — Тя се изкиска и Кеа се намръщи за миг, сякаш ровеше за тези спомени в ума си. Тамара посърна, очевидно нещата не вървяха, както бе планирала.

— Но най-вече си спомням грешките — заяви тя. — Особено една.

— Да, аз също.

— И си мисля — продължи тя, свела скромно глава, — единственото ми оправдание е, че тогава бях една глупава хлапачка. Трябваше ми доста време, за да порасна и да поумнея. Но сигурно никога няма да разбереш колко много съжалявам и колко искам да ти се реванширам.

Тя успя да пусне една сълза. Кеа й подаде кърпичка и повдигна рамене.

— Тогава и двамата бяхме твърде млади. Една грешка балансира друга.

Тамара понечи да каже нещо, но се сепна. Изглежда се зачуди над думите му, но после продължи:

— Поне Остин не беше толкова глупав като мен. Ти изчезна, но се появи отново и животът ти даде втори шанс. Това не важи ли за всеки от нас?

Той я улови за ръцете и я целуна — не братски, но без излишна страст.

— Разбира се, че е важно. Знаеш ли… не съм те забравил. — Кеа се надигна и я подхвана кавалерски за лакътя. — Сега вече имаме достатъчно време, за да се опознаем истински. Виж… веднага щом се върна от моето… служебно пътуване, ще ти се обадя. Може да вечеряме заедно. Има много неща, за които да си говорим.

Той я отведе на регистратурата. Тамара не сваляше очи от него. Успя да изпише на лицето си усмивка. Той й отвърна. Тя доближи бавно вратата и я отвори. Погледна през рамо към него. Кеа все още се усмихваше. Тя пристъпи навън и вратата се затвори със свистене. Миг преди звукът да секне, Кеа се разсмя.

Суров, презрителен смях. След това я забрави.

Кеа Ричардс напусна човешките селения. Заедно с кораба, на който така и не бе дал име. Пое по своя лъкатушещ път през галактиката към Съзвездието Алва. Към лелеяната непоследователност. Към междузвездния мрак, на чийто фон веднъж бе виждал да пламтят искри, като падащи звезди в безлунна нощ.

Когато наближи, той промени курса. Премина през непоследователността в онази, другата вселена от чернота и различни цветове. Намали на четвърт тяга, използвайки навигационната система за полет без ориентири, импровизирана навремето за първи път от Мърф и доктор Фалзур.

На носа на кораба бе монтиран дистанционен детектор. Той подаде сигнал. Приближаваше някакви междузвездни отломки. Може би не по-големи от половин метър в диаметър. Но това беше Антиматерия Две, напълно достатъчна, за да унищожи малкия кораб, на който се намираше. Кеа изключи двигателя, премина на вторичния двигател „Юкава“, после спря напълно захранването и остави инерцията да го приближи до парчето Антиматерия Две.

Погледна друг прибор и почувства надежда. Инструментът регистрираше всеки обект, който се удря в обшивката на кораба, и бе достатъчно чувствителен да долови дори лек земен ръмеж. Даже още по-малки обекти. Приборът показваше, че корабът му е понесъл доста удари от микроскопични частици след навлизането си в тази безумна вселена. Без странични ефекти за кораба.

Сега вече дистанционният детектор подаваше постоянни сигнали. Ричардс се прехвърли на друг пулт. Пъхна ръцете си в дистанционните ръчки на манипулаторните ръце и се съсредоточи върху управлението. От един люк точно под носа на кораба се подаде сонда. Клещовидна ръка. Още една модификация на Кеа. Перископ. Облицован с Империум X. Докато работеше с непознатите прибори, по челото му избиваше пот. Ако допусне дори най-малка грешка, ще отиде напразно не само целият му труд, но ще изгуби и живота си. Ако Империум X не бе в състояние да го екранира от въздействието на АМ2, всичко щеше да завърши с мощен взрив.

Датчиците на сондата потвърдиха, че клещите са прихванали отломъка. Притворил очи, очаквайки всеки миг да го сполети гигантски взрив, той затвори клещите. И този път не последва нищо.

Вече беше гордият притежател на парче Антиматерия Две. Приближи манипулаторната ръка към люка и я прибра вътре. Вътрешността на малкия хангар също бе облицована с Империум X. Той включи двигателя и корабът премина към свръхсветлинна скорост, отдалечавайки се от непоследователността. Ето го мигът на пълната победа. Точно сега, преди последните изследвания, преди разработките да бъдат завършени, Кеа Ричардс знаеше, че вече е господар на вселената.

Краят на света дойде след по-малко от година, с два катаклизъма. Между катастрофите имаше по-малко от месец. Първата стана водеща новина на всички емисии в Слънчевата система. Гигантски взрив на Деймос. Луната сега бе полуразрушен астероид като Фобос. Нещо невероятно. Луните не се саморазрушават. Деймос не беше заселена, с изключение на три или четири кратера от Първа база. Изплуваха нови и нови факти. Оказа се, че всъщност Деймос е доста заселена. Няколкостотин мъже и жени работели в секретен комплекс от лаборатории около старата Първа база. Станцията принадлежала на компания „Баргета“. Нови протестни викове. Бяха загинали няколкостотин човешки същества. Някой трябваше да плати.

Репортери и оператори обсадиха щаба на компания „Баргета“. Представител на Отдела за връзки с обществеността запелтечи набързо подготвено изявление. Да, лабораторията е част от изследователска програма на компанията. Не, той не може да каже над какво работят, освен че става въпрос за космически кораб. Не, Остин не е в течение на случилото се. Специалисти от „Баргета“ вече се опитвали да изяснят причината за катастрофата. Без повече коментар. Журналистите издириха и Кеа Ричардс. Той заяви, че няма какво да каже. Няма представа и какво може да е станало.

— Какво е причинило взрива? — крещеше Баргета.

— Не зная — отвърна Ричардс. — Два дни по-рано получих писмо от доктор Мастерсън, директора на проекта. Съобщаваше, че една от изследователските групи се е натъкнала на някакво интересно откритие, но било твърде рано, за да се правят заключения доколко е обнадеждаващо. Може да излезе, че са сбъркали някъде в изпитанията.

— Божичко! — изстена Остин. — Всички тези нещастници. Най-добрите учени, които успяхме да съберем. Това не са обикновени работни пчелички. Божичко, Божичко! Даваш ли си сметка какво ще стане на годишната среща? Как ще обясня случилото се на акционерите?

Кеа не знаеше.

Второто бедствие беше вътрешно. Одитори бяха изготвили финансов отчет за операция „Сук“. Че това си е истинска черна дупка, помисли си Остин, докато преглеждаше файла. Трийсет и осем процента от средствата на компанията — не само на транспортната, но и на всички останали филиали — бяха изчезнали в този проект. Но най-лошото идваше от прикачения научен доклад — оказваше се, че след взрива не само са се провалили опитите за синтез на търсеното от Кеа вещество X, но и че цялата тази идея е абсолютно неосъществима. Философският камък. Незамърсяващ околната среда двигател с вътрешно горене. Студен синтез. Макар и все още небанкрутирали, Баргета се свличаха надолу. Огромният конгломерат се разпадаше. Щяха да са късметлии, ако издържат още две финансови години, освен ако не се случи чудо, каквото обаче никой не виждаше да се задава на хоризонта.

Остин прелисти последната страница и тръгна да търси Кеа. Откри го в неговия кабинет. Помещението бе почти голо. Отвън в кашони бяха сортирани вещите.

— Какво…

Кеа посочи един плик на бюрото, с написано на ръка името на Остин. Баргета го прочете. Беше оставката на Ричардс.

— Всичко това — обяви Кеа с ужасяващ монотонен глас — бе моя грешка. Оказа се, че съм се подлъгал. Няма злато в края на дъгата.

Баргета потърси думи, с които да отвърне, но не ги откри. Кеа също понечи да каже нещо, но вместо това положи ръка на рамото на своя приятел. След това си тръгна.

Баргета доближи прозореца и сведе поглед надолу, към Медисън Авеню. Това бе краят на света за него, за семейството му и за компания „Баргета“. Какво ще прави сега? Какво ще стане?

А стана това, че акциите на компанията започнаха да се сриват още преди насрочената среща на акционерите. Някой бе издал новината на Уолстрийт и филиалите му на останалите планети. По-късно се оказа, че също някой неизвестен бе подбил цената на акциите им ден-два по-рано, изваждайки на пазара голямо количество. Така и не можаха да открият кой стои зад това, тъй като лицензите бяха преминали през твърде много ръце.

Кеа Ричардс бе изчезнал, изоставяйки земните си владения, своите приятели, жените и притежанията си. Изглеждаше странно и показваше неизвестна досега негова спартанска черта. Оказа се, че част от именията му не са изплатени, а взети под наем. Същото важеше и за мебелировката, яхтите и гравиколите.

Остин Баргета се появи с мрачно лице на спешното съвещание. Корпоративните акционери бяха не по-малко изплашени и потресени от него. Предложиха да продължат срещата и на следващия ден. На сутринта Остин не дойде. След първата среща бе извадил пистолета от личния си сейф. Беше античен автоматичен пистолет, стрелящ със заредени с барут патрони, семейна реликва от древни времена. Наскоро бе поръчал да му изработят куршуми. След като го извади от касата, той дръпна бавно затвора и премести един патрон в цевта. След това завъртя несръчно пистолета, опря дулото в слепоочието си, помисли си, че ако не друго, Баргета винаги са били хора на честта, и натисна спусъка. Куршумът отнесе по-голямата част от фронталния му лоб. За съжаление не го превърна в труп. Остин Баргета, ослепял и онемял, способен само на примитивни реакции, продължи да живее.

От своята самоналожена изолация на Ганимед Кеа Ричардс прати тревожно писмо. Може ли да помогне? Имал малко спестени средства и ако стигнат, за да не се налага да преместват Остин в обществена болница, готов е да ги предостави. Семейството отказа. Може и да са банкрутирали, но не бяха изпаднали дотам да живеят от подаяния. Кеа изпита мимолетно съжаление — копелдакът трябваше да се прицели малко по-добре.

Кеа беше отмъстен. Както и мнозина други, сигурен бе в това. Неизвестната му майка, прокудена в ужасния свят на разселнически кораб. Баща му, баба му и останалите жители на Хило, издавени, защото компанията, отговаряща за океанските бариери, ги бе занемарила. Леонг Сук, която през целия си живот не бе познала друго освен недоимък — от родната си Корея до Мауи. По дяволите, дори нещастният Томпкинс, който със сигурност заслужаваше нещо по-добро, отколкото да преживява като наркоман в задна уличка. Работниците, сред които бе израсъл, космонавтите, изгубили живота си в пиянство или катастрофи, за да могат такива като Баргета да тънат в разкош. Но това бе само началото. Имаше още много, много като тях.

Кеа бе готов да построи своите „оръжия“ за превземане на света. Само един човек бе загинал при взрива на Деймос. Сапьор от групата, която Ричардс бе наел из подземния свят на Марс. Всички останали — учени, механици, хора от поддържащия персонал, бяха евакуирани дни по-рано на Ганимед, където започваше истинската работа. Кеа Ричардс бе готов за новия си живот.

25.

Ганимед, 2202 г.

Кеа си бе отредил двайсет години за изкачването на трона — на трон, който сам щеше да създаде. Но не му отне толкова много — всичко се развиваше със светлинна скорост. Част от ускорението бе по негова воля. Знаеше, че трябва да бърза, за да изгради физичните, етични и икономически устои на своята крепост, преди Те да се опитат да му я отнемат. Под „Тях“ имаше предвид не само магнатите и свръхкорпорациите, но и планетните правителства. Затова трябваше да действа много бързо. Забрави напълно всякакъв личен живот.

В началото всички смятаха, че Ричардс просто се е оттеглил на Ганимед и се забавлява със своите научни играчки. Всъщност първото, което направиха учените, бе да преустроят кораба му така, че да върви с гориво от АМ2. „Горивният резервоар“ не беше по-голям от гръдния кош на Ричардс и бе изработен от Империум X, както и подхранващите го тръбопроводи. В началото възникна на пръв поглед неразрешимият проблем как да смазват двигателя от постоянния контакт с АМ2, но с течение на времето намериха изход.

Когато всички наземни тестове приключиха сравнително успешно, Ричардс и доктор Мастерсън се качиха на борда на кораба. Небосводът над тях бе изпълнен от надвисналия масив на Юпитер. Кеа вдигна кораба с маклийнова тяга, после премина на „Юкава“. Когато излезе на орбита, той провери свръхчувствителните датчици. Никой не следеше кораба. След това включи звездния двигател. Захранван от АМ2.

Нищо особено не се случи. Звездният двигател си беше звезден двигател, а хиперкосмосът — все така скучен. Нямаше нищо вълнуващо в този изпитателен полет. Малко след задействането на двигателя пред тях увиснаха червеникавите сфери на дванайсетте свята на Арктур. Още три други звездни системи бяха посетени през тази нощ. А при завръщането си на Ганимед горивният „резервоар“ изглеждаше толкова „пълен“, колкото и при отлитането.

Цената? Неизчислима. Горивото беше парченце от онзи малък къс, докаран от Кеа от Сектор Алва. От отломъка оставаха още три четвърти, прибрани в помещение от Империум X на Ганимед. Ето че мечтата се бе превърнала в реалност. Корабът претърпя ново преустройство и сега хангарът му бе разширен и облицован с Империум X.

И Кеа изчезна отново. Три земни месеца по-късно той се върна с хангар, натъпкан с АМ2. Имаше достатъчно гориво да подсигури всеки построен някога космически кораб и пак да му останат солидни запаси, за да поддържа работата на марсианските реактори за още три години. Даваше си сметка, че рано или късно ще трябва да построи роботизирани миньорски кораби, като всичко в тях бъде изработено от или изолирано с Империум X, и да ги отпрати към мястото на непоследователността, а оттам в другата вселена, за да се захванат за работа. Освен това ще се наложи да измисли някаква система за дистанционно управление, сигнали, които да не могат да бъдат засичани и проследявани, когато лети към Сектор Алва.

Кеа отдели известно време да изучава как така наречените петролни шейхове са използвали контрола си над нефта, за да променят земната култура. Възхитителен в своя невероятен егоцентризъм, планът естествено накрая се бе провалил заради алчност, лицемерие и непознаване на реалния свят. Ако Кеа решеше да играе тази карта, трябваше да си осигури най-силните козове. Но този план засега можеше да почака. Време беше да се разклатят някои клетки.

Кеа излезе от анонимност и обяви плановете си да построи луксозни кораби — космически яхти, — които да преминат на редовна първокласна служба между Земята и Марс. На цена, три пъти надхвърляща обикновен билет. Из баровете и клубовете на извънземните курорти се чуваха шушукания. Чудесно, но няма толкова много богати хора, които да си го позволят и които да поддържат плана на Кеа. Какво пък. Накрая и той ще фалира и ще тръгне да си търси работа като всички останали.

Корабите бяха построени. Приличаха по-скоро на товарни шлепове със среден размер, отколкото на луксозни яхти. Плъзна слухът, че предстои ново преустройство, този път на Ганимед. Кеа имал някои идеи, които щял да осъществи там. На Ганимед монтираха на корабите звездни двигатели. Заредиха ги и ги снабдиха с екипажи.

Тъй като никой не даваше пукнат грош за космонавтите, така и не бяха забелязали, че напоследък има повишено търсене на опитни космически вълци. Хора, които още не бяха изгубили илюзиите си, бяха готови да вдигнат очи към звездите. Тези, които преминаха изненадващо трудните тестове, бяха откарани за обучение на Ганимед. Около петнайсет процента от тях получиха обезщетение и бяха отпратени назад — психолозите откриха, че дори опитни космонавти могат да изпитват страхове от звездите отвъд „познатите“ светове. След време на останалите мъже и жени бяха показани новите кораби. Обучиха ги на навигация, пилотиране и обслужване. И ги пратиха. Към звездите. Да търсят ценни находки. И извънземни.

Две години след като Кеа изстреля първия кораб, бяха открити седем интелигентни хуманоидни и нехуманоидни раси. Три от тях се бяха развили достатъчно, за да имат междупланетни кораби. Никоя нямаше звезден двигател. Щяха да ги получат. По условия на Кеа Ричардс.

Разузнавателната агенция на Ричардс тревожно докладва, че се носели невероятни слухове за това какво става на Ганимед. Кеа въздъхна — никоя тайна не можеше да бъде опазена вечно. Твърде много хора на Ганимед — въпреки предпазните мерки — бяха видели потеглящите звездни кораби. Слухове обикаляха баровете. Беше време за следващия етап.

В известната с дискретността си провинция Ливония бе основана нова компания. „Клайв, Анон“. Предметът на дейността бе максимално обобщаващ, та новата компания можеше да се занимава с всичко — от бояджийство и танцувални обувки до тераформиране на Слънцето. Тъй като ливонийските закони го позволяваха, в документите за собственост на компанията се споменаваше само едно име и то бе на местния жител Якоб Корленд. Същият получи солиден хонорар, за да позволи да използват личните му данни, след което забрави за случката — това вероятно бе петият комплект документи, който подписваше през този ден. Но това бе последният случай, в който компанията действаше анонимно.

Медиите получиха покана за участие в пресконференция, на която Кеа Ричардс щеше да направи голямо съобщение. Пресконференцията щеше да се състои в полуизоставения космопорт на Лонг Айланд, Ню Йорк. Беше обявена и друга пресконференция. На Марс, в космопорта на Кейпът Сити. Там също Кеа Ричардс щял да направи грандиозно съобщение. И двете пресконференции бяха в един и същи ден, само с два земни часа разлика. Никой не обърна внимание на очевидната грешка. Двете пресконференции се радваха на умерен интерес и бяха посетени от едва една десета от журналистите, заявили участие.

Оказа се обаче, че Кеа е присъствал и на двете пресконференции. Нещо повече, тъй като извади късмет да получи незабавно разрешение за излитане, наложи му се да чака цял час пристигането на журналистите в Кейпът Сити. Изявлението му бе съвсем кратко. Неговата изследователска компания успяла да направи сериозни подобрения в звездния двигател, благодарение на които — по мнение на юристите — това по същество било съвсем ново изобретение. Над хиляда заявления за патенти били подадени в офисите в Хага, на Марс и на Земята. Опитите да се откраднат тези патенти щели да бъдат пресичани със строги съдебни мерки.

След като Кеа приключи с изявлението си, около Марс петнайсет кораба очакваха заповед на ниска орбита. Всеки от тях носеше товар, какъвто нито един човек досега не бе виждал. Непознати минерали. Скъпоценни камъни. Херметически затворени растения от далечни светове. В два от случаите заедно с хората се приземиха и извънземни от непознат вид.

Кеа бе предложил на човечеството звездите, но на определена цена. Новите, подобрени двигатели нямаше да се продават, нито да се отдават под наем. Всички транспортни услуги щяха да се извършват единствено и само от компанията „Клайв, Анон“. След тези новини светът направо полудя и всички се опитваха да се доберат до Кеа Ричардс.

Той се прибра на Ганимед и се скри дълбоко в бункера си. Намираше се на голяма дълбочина под имението му. Тук би могъл да преживее всякаква атака, дори от пряко попадение на водородна бомба. Сега вече можеше да проследи събитията и да се забавлява. Всеки искаше да се качи на неговите кораби. Беше изработен гигантски списък на чакащите, въпреки цената на услугата.

Неговите конкуренти не можеха по никакъв начин да издържат на подобна надпревара. Все едно Ричардс току-що бе обявил откриването на парната машина, докато съперниците му още предлагат велосипеди. Въпреки това компанията бе засипана от съдебни искове. Адвокатите трябваше да запретнат ръкави.

Чрез своите правни съветници Ричардс отправи ново послание. Обяви, че, разбира се, не носи вина за нищо, но е готов да се уповава на мъдростта и справедливостта на съдилищата. За съжаление междувременно ще се наложи да преустанови транспортните полети до всеки град, област, страна или свят, където към него са предявени съдебни дирения.

Това незабавно му спечели поддръжници. Повечето от тях идеха от компании, които зависеха от постоянния транспорт на стоки. Всички негови конкуренти в транспортния бизнес обаче скоро просто престанаха да съществуват.

Сега дойде време на сцената да излезе тежката артилерия. Самите правителства. Те виждаха в Кеа Ричардс заплаха. Поискаха да сподели знанията си за тази чудна машина с всички останали, заради доброто на човечеството. Ричардс отказа. Човечеството, заяви той, ще печели достатъчно добре и от „Клайв, Анон“. Бяха издадени заповеди за арестуването му. Една от тях дойде от незабележимата провинция Рус, друга от Синалоа, все места, където с пари и власт можеше да се купи всичко. Адвокатите на Кеа информираха съдилищата, че Кеа не възнамерява при никакви обстоятелства да се яви там, тъй като не биха могли да гарантират живота му.

Добре тогава, ще бъде арестуван на Ганимед и екстрадиран. Неизвестна организация била готова да предостави свои въоръжени части. На този етап бесовете, погнали Кеа, установиха, че кредитите, инвестирани от него в ганимедските политици, са били похарчени добре. Политиците заявиха поддръжката си за Ричардс и той остана на свобода. В капана — поне засега — на малкия Ганимед. Но какво от това, след като имаше достъп до своите кораби, а чрез тях до всяка точка на галактиката. И на много други галактики.

Правителствата предприеха следващата стъпка. Предложиха конфискация на корабите му. Някой посочи, че няма да е никак лесно да бъде пленен кораб, който надхвърля по параметри всички използвани понастоящем летателни средства. И как, по-точно, предлагаха да бъде извършено това в открития космос? Постепенно бюрократите бяха принудени да се съгласят, че „Спри, в името на закона“ изглежда малко нелепо между планетите, а какво остава между звездите. Носеше се слух, че някой ги е подпомогнал финансово да вземат подобно решение.

Появи се ново предложение — да въоръжат корабите на отделните държави. Думата отново взеха адвокатите на Ричардс. Те припомниха, че според международното право никой не може да извършва военни действия и изследвания в космоса. Второ, и което бе по-важно, корабите на Кеа вече бяха въоръжени. Това беше факт — Кеа бе закупил няколко малки лунни шлепа, беше ги оборудвал с АМ2 двигатели, бе поставил в носовете им бойни глави и дистанционни детонатори и бе адаптирал за управлението им стандартни роботи от комерсиалните линии. Всеки от неговите звездни кораби получи по една от тези гигантски ракети. Сега вече те бяха оборудвани със зъби като акули. Освен това звездолетите получиха зенитни оръдия, монтирани в товарните хангари.

Какво пък — не се предаваха противниците — корабите му ще бъдат арестувани, когато се приземят на планетите. Адвокатите на компанията припомниха хладно, че ако в някой град бъде издадена подобна заповед за арест, той и областта му мигновено ще влязат в черния списък. Всяка употреба на сила ще доведе до печални резултати. Усилията да се заобиколи законът пък щяха сами по себе си да се сметнат за противозаконен акт. На силата щеше да бъде отговорено със сила. Възцари се неспокоен мир. Той бе подпомогнат и от слуховете, че звездолетите на Ричардс били минирани и при опит за похищение щели да се взривят.

Изглежда обаче имаше и такива, които не вярваха. Защото, докато един от корабите на Ричардс очакваше разрешение да стартира от космопорт Иксион — на най-развития свят на Алфа Кентавър, — корабът, космопортът, както и част от града внезапно изчезнаха, погълнати от страховита експлозия. Враговете на Ричардс веднага опитаха да се възползват от това — ето, двигателите му са несигурни и употребата им трябва да бъде забранена, а самият Кеа — изправен пред съда. Кеа бе разтревожен не на шега, но в този момент се появи аматьор радиолюбител с интересен запис на разговор между кораба и диспечерската кула. По време на разговора се чуваха викове, възгласи, възражения, накрая изстрели и после тишина. Критиците получиха поредния си урок. Но това бе предупреждение и за Кеа.

Стараеше се да преглежда лично списъците с наетите от компанията служители и да задържа само абсолютно лоялните и тези, които бяха квалифицирани в някои редки области. Най-верните си последователи използваше за лична охрана и обезопасяване на имението. Други бяха включени в специализирана група за издирване и убийства. Пратиха ги да търсят тези, които бяха наели похитителите. И ги намериха — жената и нейния син, стоящ на кормилото на „Космически пътища“. По някакъв необясним начин един гравивлекач изгуби контрол и падна върху частно имение на изолиран, малък егейски остров. Без оцелели наследници, „Космически пътища“ започна да губи позиции. За да е сигурен, че бароните разбойници и техните главорези са получили посланието, Кеа нае още хора за охрана. Тези имаха нова задача — да опазват неговите космонавти. Всеки, който дръзваше да влиза в пререкания с екипажите му, независимо дали се хранеше от ръката на бароните, или бе обикновен уличен престъпник, бе залавян и подлаган на „грубо превъзпитание“.

Кеа закупи още корабостроителници и поръча нови кораби, които също полетяха към звездите. Поръча и кораби за охрана на човешките планети. Това бяха бойни кораби с АМ2 двигатели, въоръжени с ракети, лазерни и зенитни оръдия — бронирани патрулни катери, които ескортираха лайнерите и шлеповете, докато маневрираха около обитаемите светове. На правителствата може и да беше забранено да строят бойни кораби, но в споразуменията не се казваше нищо за частните компании, по простата причина, че преди откриването на АМ2 двигателя, космическият, или звездолетен, кораб, построен за военни нужди, щеше да е огромно прахосване на средства. Кеа отделяше голяма част от времето си да обмисля нови средства за въоръжение. Един от инженерите му, на име Робърт Уили, предложи да облекат микроскопична частица от АМ2 с кожух от Империум X, превръщайки я в експлозивен куршум. Освен това смяташе, че ако този „куршум“ бъде достатъчно малък и се използва последно поколение свръхмощни преносими лазери, няма опасност АМ2-куршумът да се „възпламени“ от лазера. Припомняйки си мрачно за Алфред Нобел, чието изобретение било предназначено да носи полза на човечеството, и за ефикасността на ужасяващите за времето си „динамитни оръжия“, Кеа прехвърли на Уили собствен научен екип и му позволи достъп до работа с Антиматерия Две.

В последно време медиите и новинарските емисии, следвайки обществените настроения, вместо да създават такива, бяха започнали да обявяват Кеа Ричардс за освободител. По-велик от Едисон, по-велик от Форд, по-велик дори от Маклийн. Кеа знаеше, че не се приближават и на миля до истината, макар всичко това да звучеше като брътвежи на мегаломан. Те все още не си даваха сметка за истинските мащаби на текущите промени, за характера и големината на социалната революция. Но скоро щяха да го осъзнаят.

Всичко вървеше на пълна мощност. Кеа се безпокоеше, защото знаеше какво ще последва и не беше сигурен дали ще съумее да попречи на следващия опит да бъде лишено човечеството от звездите.

Може би отрядът за нападение бе забравил за светлината от Юпитер и разчиташе на прикритието на тъмнината през цялата нощ. А може би това не ги интересуваше. Но когато нападнаха, все още се смрачаваше и Юпитер висеше отгоре като огромен, запален абажур. Това бяха отлично обучени командоси, подготвяли се в пълномащабни макети на имението на Ричардс, или най-малкото изучавали подробни записи.

Зазвучаха аларми. Кеа се претърколи от леглото и се огледа сънено. Беше си легнал преди по-малко от час. Без да се е събудил напълно, той отвори вратата на гардероба и извади тъмно наметало. На закачалката до него висеше кобур с пистолет и резервни пълнители. До него бе окачена автоматична карабина. Съжалявайки, че не бяха имали повече време, за да усъвършенстват това АМ2 оръжие, той постави патрон в гнездото на карабината, нахлузи обувките с ципове и се отправи към хола. Подът под краката му се разтресе и Кеа падна. Едва по-късно разбра, че в имението му се е блъснал малък катер, управляван от робот и пратен да отвлече вниманието на охраната. Кеа изтича навън и се озова в едно от многото фоайета.

— Мистър Ричардс! Бункерът! — махаше му дежурният офицер. Последва нов трясък и от тавана се посипаха метални и пластмасови отломки. Офицерът се завъртя, извика и издъхна, а от тавана се спуснаха двама мъже с черни дрехи и святкащи дула на оръжията. Единият от тях забеляза Ричардс и насочи оръжие към него, разпознавайки своята мишена, сетне двамата се втурнаха. Кеа натисна спусъка и го задържа. Три куршума последователно попаднаха право в нападателите. Имаха заповед да не го убиват, осъзна той. Това щеше да ги забави малко.

Във фоайето нахлуха хора от неговата охрана. Един от тях метна газова граната към отвора в покрива. Нова експлозия, още писъци. Да върви по дяволите бункерът, помисли си Ричардс. Щом копелдаците знаят къде се намира спалнята ми, вероятно са взели предвид и бункера. Отвън екнаха гърмежи и засвяткаха лазери. Викове.

— Да вървим — нареди той и се отправи към централния вход. Абсурдно, абсурдно, въртеше се в главата му. Да не смяташ да ги изведеш отвън? Та ти си обикновен инженер, със спомени от дребни сблъсъци в задните улички на родния ти остров, не си професионален войник. Нито сега е моментът да загинеш в блясъка на славата.

В централното фоайе на имението цареше суматоха от дим и изстрели. Кеа наблюдаваше как неговите „войници“ — повечето от тях бяха преминали обучение в някоя от армиите на Слънчевата система — стрелят, залягат и се придвижват напред с маневри. Изумително, помисли си той. Също като на кино. Сетне му хрумна друга мисъл: дали филмите отразяват реалността, или всички ние се изживяваме като актьори? Бяха останали само четирима нападатели, залегнали зад купчина отломки, откъдето водеха рядка, премерена стрелба. Заваля дъжд от гранати и първата вълна бе унищожена.

Охраната на Кеа в началото бе изненадана от внезапната атака, но после опитът и обучението взеха връх. Отвориха се няколко странични врати и през тях изтикаха тежки картечници. Отвън, на площадката пред къщата, Кеа преброи три, не — четири малки кораба. Даде си сметка, че това не е дребномащабна операция. Втората вълна нападатели се надигна от прикритията си и откри огън. Отпред имението на Кеа, което по-скоро наподобяваше малък дворец, бе обградено с елегантни перила и балюстради, насочващи погледа на наблюдателя към самата сграда. Смятаха се за част от идеите, превърнали имението му в несравним архитектурен шедьовър. Ала истината бе, че перилата и балюстрадите бяха създадени по проект на шефа на неговата охрана и целта им бе не да насочат погледа на наблюдателя, а атаката на противника.

Перилата бяха достатъчно високи, за да затруднят тези, които ги прескачат, а напречните им подпори бяха достатъчно нашироко, за да не осигуряват прикритие. И сега те изпълняваха ролята си, събирайки устремната атака на вражеските противници пред централния вход. И към зоната за стрелба на картечниците.

Отекнаха нови изстрели и нощта се озари от взривове, докато мъже и жени издъхваха. Един ранен, окървавен противников войник се показа, олюлявайки се, от дима и бе повален. Той беше последният. Без да губят време, изтикаха една от картечниците на верандата и откриха огън по корабите. Два от тях избухнаха, другите два се обгърнаха в гъст дим и скоро бяха погълнати от пламъци.

Охраната на Кеа се раздели на три групи. Първата зае отбранителна позиция около него, втората атакува корабите, за да провери дали всички нападатели са избити. Третата се зае да обискира труповете, да разоръжава ранените и да ги събира на едно място. Кеа наблюдаваше всичко това като през завеса. След известно време пред него се изправи шефът на охраната.

— Сър, готов съм да докладвам.

— Слушам те.

— Преброихме седемдесет и трима нападатели, но е възможно да са били повече. Не знаем колко е имало на корабите. Дванайсет са още живи.

— Кои са те?

— Не носят документи. Двамата, които проговориха, заявиха, че са наемни войници, вербувани в Претория от фирма, с която са работили и преди. Никой от тях не знае кой може да е поръчителят. Аз обаче не им вярвам.

— Продължавай да разпитваш. Тези двамата ще могат ли да издържат на мъчения?

— Съмнявам се, сър. Имат доста тежки наранявания.

— Ти какво мислиш?

— Възможно е да са наемници, работещи за някой ваш противник. Или да е нещо по-дълбоко. Федерацията, земното правителство, Марсианският съвет, или която и да било от свръхкорпорациите.

Кеа кимна.

— Как да постъпим с ранените, сър? Искам да кажа, след като измъкнем от тях каквото успеем?

Докато Кеа се колебаеше, приближи се втори помощник.

— Сър, приехме съобщение от новинарски екип Единайсет. Казват, че са получили шест доклада за престрелки и експлозии и искат да знаят какво става. Предпочитат да разговарят с вас… питат дали да пратят екип.

Кеа се замисли. Първоначалната му реакция бе да приеме репортерите. Трябваше, разбира се, да се преоблече, да си разчорли косата и да си придаде слисания вид на човек, който се чуди защо биха постъпили по този начин с него. Но после премисли.

— Кажете им, че охраната е участвала в максимално близки до реалността учения. Могат да пратят екип — Ганимед е свободен свят, — но не им разрешавам да кацат на моя територия. Що се отнася до мен — не съм на Ганимед. Участвам в изпитания на нов кораб. В момента не можете да се свържете с мен.

Помощникът кимна и се отдалечи. Кеа се обърна към шефа на охраната.

— Това отговаря ли и на твоя въпрос?

— Да, сър. — Офицерът извади пистолета от кобура, зареди го и се насочи към мястото, където държаха ранените пленници.

Кеа се обърна и вдигна очи към Юпитер и световете отвъд, блещукащи на звездното небе. Сега ще трябва да почакаме, докато някой започне да се оплаква. И тогава ще разберем кой е най-големият ни враг.

Но така и не разбра. Нямаше дори слухове в подземния свят на наемниците.

Кеа се разтревожи. Последното покушение можеше да успее, а дори не изглеждаше кой знае колко грандиозно. Не сполучиха, защото някой бе наредил да го заловят жив. Но рано или късно друг ще реши, че може и без него, разчитайки, че хората му също ще знаят тайната на звездния двигател.

Никой не знаеше, разбира се. Но това не би върнало Кеа Ричардс от гроба. Нуждаеше се от чудо.

26.

Централна станция „Кларк“, Луна, 2211 г.

Чудото пристигна в края на пролетта. Първи го забеляза един кораб с двигател „Юкава“, летящ между Калисто и Марс. Беше къс скала, носещ се из космоса, с диаметър не повече от километър. Щяха да го вземат за астероид, ала анализите не откриха сходство със скалите, въртящи се на постоянна орбита отвъд Марс. Навигаторът изчисли орбитата, прати съобщение и забрави за него. Докладът бе приет от централната диспечерска на Марс. Един от техниците провери орбитата и я екстраполира. После изруга и отново направи анализ.

Изчисленията показваха, че този междузвезден отломък е на пресечен курс със земната луна, с възможност за отклонение до 15 процента. Техникът уведоми началника си. Той пък се свърза с един от научните репортери в местната станция. А главният редактор на станцията знаеше добре кое качва рейтинга и продава реклами: „ИЗВЪНРЕДНО СЪОБЩЕНИЕ: Учените съобщават за нов междузвезден метеор, заплашващ да се сблъска с Луната! Астероид от звездите ще се удари в Луната след 158 дни! Населението на Марс е заплашено! Заплашена е самата Земя!“

Хаос и суматоха, от учените до цялата общественост. Междувременно някой кръсти астероида Скитника.

От Ганимед Кеа наблюдаваше всичко това с нарастваща загриженост.

Появиха се и първите теории. Изследвания. Слънчевата федерация организира извънреден щаб на Марс, в централната станция „Кларк“. Ако не друго, беше сигурно едно — че има достатъчно време и кораби, за да се извърши пълна евакуация на управляващите, в случай на сблъсък със Скитника. На Луната бе обявено извънредно положение, но нищо не се правеше. По-лошото: с приближаване на деня на сблъсъка никой не предлагаше каквото и да било.

Трябва ли да се евакуира Луната? Как? В кратерите живееха повече от два милиона души. Ами земното население? Трябва ли да бъдат прибрани всички в подземни убежища, или да бъдат евакуирани в планините, с идеята, че на Земята ще се вдигнат огромни вълни вследствие от сблъсъка? Думи и само думи. Никакви действия.

Кеа, който отдавна смяташе, че има цинично отношение към обществото, не можеше да повярва на цялата тази безсмислена шумотевица. Появиха се и първите проповедници, които твърдяха, че бедствието е заради минали прегрешения на човечеството. Избухнаха размирици, вилнеещи тълпи. Полицията все по-трудно се справяше с положението.

А Денят на Страшния съд наближаваше. Някои предлагаха да не се предприема каквото и да било. И края на краищата това бе дело на природата, нали? Човечеството беше оцелявало и при други катаклизми. Било е писано да се случи.

Седемдесет и три дни.

Кеа нареди да повикат доктор Мастерсън, неговия главен учен. Изпитваше уважение към него както заради прагматизма му, така и за способността му да пази тайна и да управлява разнородните и раздирани от егоцентризъм учени. Мастерсън го запозна със своите прогнози и анализи. Според него бе неизбежно Скитника да се сблъска с Луната. След удара той най-вероятно щеше да отскочи и да се удари в Земята. Възможността Луната да измести орбита и да се доближи до Земята — 67%. Възможността Луната да се разпадне след сблъсъка — 13%. Възможността Скитника да откъсне голямо парче от Луната — 54%. Възможността този или тези отломъци да паднат на Земята — 81%.

Последствията…

Кеа реши, че е чул достатъчно. Имаше представа за радиоактивността, която би предизвикал подобен сблъсък. Без дори да се отчитат последващите земетресения и тектонични размествания. Скитника бе обещание за катаклизъм — но все още никой не предлагаше да се предприеме каквото и да било. Политиците си подхвърляха предложения — от използване на ракети, за да се изтласка Луната от орбита, до построяването на гигантско оръдие, което да унищожи Скитника. Но нито едно от тези предложения, дори такива, които биха могли да се осъществят, не се утвърждаваха за практическа реализация. Непрестанно се подхващаха нови научни изследвания. Полицията и военните бяха в пълна готовност.

Четирийсет и един дни.

Кеа смяташе, че има само две възможности. Първата — че той живее в една напълно безумна вселена. Втората — че лудият е той. Защото решението изглеждаше съвсем очевидно, но никой не го бе посочил. Поне досега.

Кеа реши, че е време да премине към действие. Първо трябваше да си осигури връзка със Земята. Ядоса се колко време му отне това. Някой ден щеше да наеме група учени, ще им осигури няколко милиона кредита и достъп до АМ2 и ще поиска от тях да му създадат система за комуникация между отдалечени светове, без звукът да е сякаш разговарящите седят във варели и се гледат през дупки в тенекиените стени. Някой ден.

След доста усилия успя да се добере до своята цел — Джон Нанси, най-прочутия коментатор на телевизионни предавания. Нанси беше зает. Светът наближаваше своя край и той смяташе това за върховен момент в кариерата си. Какво може да му предложи Кеа? Ричардс отказа да му съобщи. Потвърди само, че е нещо наистина голямо и става въпрос за Скитника. Нанси се заинтересува — беше му омръзнало от репортажи за масова истерия и бездействие. Ричардс му каза да събере екип и да чака в готовност. Да осигури и дистанционни камери. И постоянна връзка със Земята. Каза, че праща кораб да ги вземе.

— Уф, най-сетне нещо различно — отвърна Нанси. — Ще мога да се откъсна от бюрото и да престана да се усмихвам угоднически на продуцентите. Все пак за какво става въпрос?

— Не мога да ти кажа — заяви повторно Кеа. — Връзката не е сигурна, а и без това не ти вярвам. След два земни часа корабът ще се приземи на Кенедипорт.

— Божичко, ще ми отнеме повече време да стигна дотам с гравиколата!

— Това си е твой проблем. Два земни часа. Инак ще се обърна към конкуренцията.

Усмихна се. Интересно какви ли бяха шансовете Нанси да се появи навреме? 79%. Минимум.

Нареди да подготвят един кораб за полет до Ню Йорк, но му трябваха още два. Разпореди се Мастерсън и един от пилотите да са в постоянна готовност. Вторият кораб щеше да е неговият личен, същият, който бе пратил толкова отдавна на орбита около Марс. Корабът, пръв получил АМ2 двигател. Какво от това — сега не е моментът за сантименталности.

След като го докараха, поиска да поставят една малка приставка. Дребна промяна в контролните прибори. Обикновено звездолетите не се оборудваха с таймери. След това го вдигна собственоръчно над повърхността и го откара в свръхсекретната зона със складовете за АМ2. Един дистанционно управляван, облицован с Империум X кран прехвърли голям къс АМ2 в хангара. Кеа беше готов за действие.

Двата кораба напуснаха пределите на Ганимед и избраха курс, пресичащ орбитата на Скитника. Там ги очакваше третият кораб. И както Ричардс бе предположил, на борда бе мърморещият Нанси. Беше навъсен, докато Ричардс не му съобщи какво е намислил. След това гневът му се изпари.

Кеа бе наредил да поставят дистанционни контролни табла в неговия кораб и този на Мастерсън. Трите кораба летяха право срещу Скитника. Ричардс имаше усещането, че чувства физически приближаването на носещата се из вакуума скала, като полъха на летящ по релсите влак. Не им оставаше много време.

Корабът на Нанси увисна на петдесетина километра от другите два. Ричардс смяташе, че е прекадено близо, но Нанси бе на свое мнение. Искаше да получи възможно най-добра картина. Кеа сви рамене и се замисли за това, че всички журналисти навярно са луди. Корабът на Мастерсън бе на по-малко от петдесет метра от този на Ричардс. Кеа облече скафандъра, изпусна корабната атмосфера и остави двата люка отворени. Между корабите имаше постоянна връзка.

Нанси започна да предава на живо. Намираме се в близка орбита до Марс, поде той. Предстои да станем свидетели на най-великия подвиг в цялата история на човечеството. Кеа Ричардс възнамерява да унищожи Скитника, използвайки нов и непознат метод, включващ неговия таен двигател. Нанси не пропусна да вметне, че докато Кеа действа, Федерацията все още не е предприела нищо, освен да предъвкват стари предложения.

Кеа заяви, че е готов. Дистанционната камера показа неясна фигура в скафандър. Това, което не се виждаше, бе, че хангарът е отворен и манипулаторната ръка се протяга навън, прихванала в клещите си масивния къс АМ2.

За допълнителен драматичен ефект Ричардс каза на Нанси да започне обратно броене по негов сигнал. Нямаше какво толкова да се прави — траекторията бе зададена, пултът за управление бе свързан с таймера. Настроен на три минути и трийсет секунди. Кеа се насочи към люка. Плъзна се по въжето, прекъсна връзката с обречения кораб и затвори люка. Действията му се следяха от втората дистанционна камера. Той изключи камерата — Мастерсън се страхуваше фанатично от публичност — и се прехвърли в контролната зала на втория кораб.

Една минута, чу се гласът на Нанси. Двайсет и седем секунди… Десет…

При нула таймерът се задейства и корабът в другия край на прекъснатото въже изчезна. Премина на пълна тяга на своя звезден двигател. След по-малко от секунда той се сблъска със Скитника.

Шлемът-камера на главата на Нанси и втората камера на борда на неговия кораб прегряха от мощния светлинен изблик и изгоряха. Кеа го беше предупредил за това. Но микрофоните продължаваха да работят и Нанси не спираше да предава в ефир, право до централата в Ню Йорк и оттам до всички човешки светове.

Кеа дори не забеляза вълнението на журналиста. Беше твърде зает. Беше пратил кораба, под тягата на двигателите „Юкава“, право към метеора. Всъщност кой метеор? Сега там имаше само облак отломъци. От кораба на Кеа, естествено, не бе останало нищо.

Кеа се заслуша в гласа на Нанси. Не знаеше, че думата герой може да има толкова много синоними. Усмихна се. Този път наистина бе поне малко герой. Галактически герой, помисли си натъжено. Сега вече си имаше прозвище. Скитника му бе осигурил прожекторите и сцената за неговата грандиозна поява. Оставаха му само фанфарите. Почти знаеше какво ще бъдат те, макар да не беше сигурен още кой ще се появи, за да ги надуе.

27.

Ганимед, 2212 г.

Единият беше министър-председател на общността. Вторият — бизнес дама, член на управителния съвет на две хиляди фирми за производство на биочипове. Третият представляваше Големите пари. Той контролираше лихвата върху електронното прехвърляне на финансови средства. Последният беше профсъюзен водач на три континента.

— По-голямата част от военните са на наша страна — поде водачът на профсъюзите. — Останалите ще ни подкрепят, ако сключим сделка.

— Невероятно е колко са предвидими генералите — подхвърли Кеа.

— Освен когато ги е страх да не влязат в обсега на медийното внимание — посочи министър-председателят. — Колкото и да ги уверяваме, че няма да стане. Все пак благоволиха да пратят пожеланията си за успех.

— Както казах… предвидими — кимна Кеа.

— По-важното е, че са с нас — рече Големите пари. — Мистър Ричардс, знаете, че нямаше да сме тук, ако всеки от нас не си бе написал домашното.

— Проблемът е — рече бизнес дамата, — че изборите съвсем чукат на вратата. Нямаме много време. Трябва да разберем още сега дали ще бъдете нашият избраник.

— Ще бъда искрен с вас — отвърна Кеа. — Хората от другата страна също ме потърсиха.

Профсъюзният лидер се разсмя.

— Мистър Ричардс, нали не си мислите, че не го знаем? — попита той.

— Ние не сме аматьори — потвърди Големите пари. — Дойдохме с готовност да увеличим значително размера на нашето предложение.

— Мисля, че ще е най-добре да спрем дотук — рече Кеа. — Докато ви обясня моята позиция.

— Слушаме ви — рече профсъюзният лидер.

— Ще ви кажа същото, което казах и на тях. Нямам нужда от всичко това. По-богат съм, отколкото бихте могли да си представите. Аз съм на четирийсет и седем години. Напоследък започнах да мисля за оттегляне. Да си отдъхна на лаврите, ако мога така да се изразя.

Бизнес дамата изръкопляска.

— Прекрасна реч. Бихме могли да я използваме в началото на кампанията.

— Представям си заглавията в емисиите — кимна премиерът. — Герой, спасил цивилизацията, отказва предложения на благодарната общественост.

— Именно — кимна профсъюзният лидер. — Ще поиграем една-две седмици на тази струна, а после вие ще се съгласите скромно, за благото на обществото. Това ли сте намислили, мистър Ричардс?

Кеа се разсмя.

— Другите ми вярваха малко по-дълго от вас, хора — рече той.

— Затова ние сме номер едно — посочи Големите пари.

— Номер едно… но без кандидат — подсмихна се Кеа. — Което ви поставя в една лодка с конкуренцията. При тези рейтинги ще сте с равни резултати преди финала. А дори и да победите… Федерацията е в смут. Ще трябва да чистите оборите. Как ще го сторите? Какви са великите ви идеи?

Настъпи мъртвешка тишина, но Кеа не беше завършил.

— Сегашното състояние на Федерацията не е цветущо, приятели — рече той. — Икономиката ни е в разруха. Имате поне двайсет разнокалибрени войни. Глад. Суша. Индустрията е в застой. Инфлацията расте с умопомрачителни темпове. Лихвите са скочили до небето… ако намерите от кого да заемете пари. Но като подминем всичко това, дами и господа, изглеждате в отлично състояние.

— И все пак вероятно имате интерес за срещата с нас — посочи профсъюзният лидер. — Инак нямаше да си правите труда да ни приемете, ако разбирате за какво говоря.

— Разбирам — потвърди Кеа.

— Което отново ни връща при цената — намеси се Големите пари.

— Какво бих могъл да поискам? — повдигна рамене Кеа. — Имам АМ2. А това означава, че вече контролирам всичко — от звездите надолу.

— Вие ни кажете, мистър Ричардс — рече водачът. — Какво искате?

Кеа им каза. За разлика от първата група, тук нямаше възражения. Нито преговори.

Сделката бе сключена незабавно.

Порт Ричардс, Тау Сети, 2222 г.

Това беше един сравнително полегат хълм, покрит с гъсторастящо, подобно на лишей растение. Виолетовите му пъпки изпускаха омаен аромат в здрача. Кеа вдъхна от него, докато се изкачваше нагоре по хълма — сам, с изключение на неизменната охрана, разпръсната около него. Той спря да си почине в подножието на върха, като дишаше на пресекулки.

Обърна се, за да огледа лагера. Циничният хлапак в него се разсмя. Лагерът се състоеше от неговата лична шатра — висок два етажа павилион от златист плат — и повече от шейсет малки палатки на обслужващия персонал, охраната и антуража. Кеа изпръхтя. Бяха представили пред обществеността това пътуване като обикновен излет. Заслужена почивка за президента на Федерацията. Един новооткрит свят, наречен на него, в системата Тау Сети. Сега се бе озовал в светлината на прожекторите.

— Не е ли съвсем естествено — говореше коментаторът, — че този обикновен човек, човек като всеки един от нас, президентът Кеа Ричардс… търси отдих сред звездите.

— Повечето анализатори намират нещо символично в това пътуване — посочи друг. — Благодарение на Кеа Ричардс нашата цивилизация разшири границите си към далечните светове. Сега президентът Ричардс ни напомня, че има още светове за завладяване. Бъдещето ни е една несвършваща граница.

Пътешествието до Тау Сети бе поредният камък в легендата, която Кеа изграждаше от десет години. Легендата за обикновения човек. За човека, чийто успех е дело на собствените му ръце. За грижовния водач, който винаги търси начини да създаде по-добър живот за всички.

Част от това дори бе истина.

За десет години той бе създал търговска империя, по-голяма от всички досегашни. Нови идеи и финанси пробудиха промишлеността и тя започна да бълва стоки, които бяха достъпни за всички. Огромни земеделски комбинати осигуряваха разнообразие и изобилие от храни. Науката и изобретенията процъфтяваха. Звездни сонди достигаха в далечни краища на вселената. Тераформиращи инженери работеха на множество планети като Порт Ричардс — добавяйки обитаеми земи за Федерацията. Дори изкуството бележеше неспирен възход в тази атмосфера на подем. Никой не би дръзнал да отрече, че зад всичко това стоеше Кеа Ричардс. И горивото за тази огромна машина, разбира се, беше АМ2. Ричардс бе организирал роботизирана доставка на жизненоважната субстанция. Без каквато и да било възможност някой да научи откъде се взема.

Естествено имаше и врагове. Много врагове. Кеа забеляза, че един от пазачите пред него се навежда и търси мини и капани в района отпред. Беше разделил противниците си на три групи: идеалисти, жадни за печалба и безумци. Идеалистите Кеа отхранваше. Особено слабите. Свободните спорове и смелите изявления създаваха привидност за демокрация. С алчните си сътрудничеше или ги мачкаше. Що се отнася до безумците… Кеа забеляза, че двама от пазачите вляво оглеждат района с вдигнати за стрелба оръжия. Е, за тях не можеше да се направи много. Освен да бъдат лекувани.

Интелектуалната страна на Кеа настояваше, че за десет години е постигнал чудо. Фалзур се оказа песимист с прокламацията си, че АМ2 ще преобърне познатия свят. Под контрола на Кеа Ричардс АМ2 бе преобърнала света наопаки. Но той си даваше сметка, че ако спре сега, ще бъде обречен. Баргета и другите като тях отново ще уловят юздите и всичко ще потъне в следващата стагнация. Някои от старите фамилии все още се крепяха на Земята. Това бяха алчните, които Кеа хранеше. Беше им оставил технически изостаналите фабрики и заводи. Нека продължават да замърсяват планетата. Всеки ден стотици нови емигранти се отправяха към космопортовете, за да се качат на кораби, подхранвани от антиматерията на Ричардс. Да избягат от хаоса и мизерията към новите светове и възможностите, които предоставяха.

Всичко се развива толкова бързо, помисли си той. Само за десет години, какъв невероятен път! Какво ли ще бъде след още петдесет? Жалко, че няма да съм жив, за да го видя. Нещо се сви в него при тази мисъл. Божичко, как му се искаше наистина да е жив тогава.

От далечния край на хълма долетя тътен и Кеа забърза към върха. Един официален кораб на Федерацията се спускаше на площадката. Това трябваше да е делегацията от Изборния колеж на Федерацията. Пристигнали са, за да му кажат, че хората искат да остане техен президент. Не само за третия срок. Не и за пет години.

Кеа Ричардс трябваше да бъде избран за доживотен президент.

Изненада.

Момчето от задната уличка бе успяло.

Преди десет години — на Ганимед — онзи от профсъюза бе зяпнал.

— Какво искате да кажете с това — до живот?

— Докато е жив, глупако — изсъска бизнес дамата. — Или докато не поиска да се откаже. Така ли е? — Тя погледна Кеа.

— Такава е сделката — потвърди Кеа. — Ако очаквате от мен да застана най-отгоре, ще управлявам, сякаш става въпрос за моя компания. Избори на всеки пет години само ще ми вържат ръцете. Те скъсяват хоризонта.

— Какво казаха онези от другата страна? — попита Големите пари.

— Не бяха особено доволни — потвърди Кеа.

— Защото не могат да го осигурят?

— Да. Защото не могат да ми го осигурят.

— Не виждам проблем — заяви дамата. — Не и за нас, във всеки случай.

— Но няма да стане изведнъж — рече премиерът. — Ще трябва да действаме внимателно… и постепенно. Да подготвим почвата.

— Вероятно ще е най-удачно да го уредим в края на втория мандат — посочи лидерът. — Тогава ще е на върха на популярността си.

— Ако се съгласим… — поде замислено Големите пари. — Като ваши верни поддръжници… и най-скъпи приятели…

Кеа се поклони.

— … както и доверени съветници — добави той.

Големите пари се усмихна.

— Да… като ваши доверени съветници. Но ще се вслушвате ли в съветите ни за политиката… и АМ2?

— Абсолютно — потвърди Кеа. — В интерес на истината, редовно обсъждам дългосрочните си планове с моите мениджъри. Време е да се сложи край на монопола. В момента подготвяме план за лицензирани продажби на АМ2, Империум X и модифициран звезден двигател. — Той ги изгледа многозначително. — С радост ще изслушам предложенията ви по този въпрос.

Обстановката осезаемо се разведри. Като след обещание за нови печалби.

— Тогава нека бъда първият, който ще ви нарече „мистър президент“ — рече профсъюзният лидер и протегна ръка. Кеа я стисна.

Това беше. Президентство, осигурено с ръкостискане. Подробностите щяха да бъдат уточнени от правните съветници. За първи път Кеа използва примамката с АМ2 и улови риба. С течение на времето ставаше все по-добър с тази уловка.

Кеа наблюдаваше слизащата от кораба делегация. Един гравилихтер очакваше да ги откара до неговия лагер, на света, носещ името му. Тази нощ щеше да има празненства, а утре Кеа щеше да събира лаврите.

Приличаше на старомоден брак. Някогашните монарси са разбирали добре тези работи. Кралството е източникът на най-голямото щастие и мъка. Женен си за него. Кеа вече беше император, във всичко, освен по титла. Не изпитваше вина, че го бе купил, задържайки за себе си едно от най-великите открития в историята на човечеството. Китайските императори бяха държали в тайна не едно откритие векове наред. Какво ще направят хората с тях? — питали те. Нямат нито умението да ги използват, нито са готови да поемат отговорността. Нека ние решаваме. Нека те са наше бреме.

Кеа си спомни една поговорка от детството: „Какво е времето за нещастния глиган?“

Никога нямаше да забрави онази алчна надпревара на борда на „Дестини I“. Рут, която уби Фалзур и озирианката. Тя самата загина от ръцете на Мърф. Опитът на Мърф да се разправи с него. След онзи период Кеа бе променил представите си за злото. Беше израсъл, беше се изправил пред цяла една цивилизация. Не трябва ли решението на подобни въпроси да се оставя на някоя висша сила? На бог, например? Но Кеа бе посетил и друга вселена и не откри там бог. Може би наистина имаше Нещо. Някое божество, седнало на трона, далеч отвъд звездите. Ала докато го открие, светът ще трябва да се задоволи с Кеа Ричардс.

Той заслиза обратно по хълма. Ако побързаше, щеше да посрещне и поздрави делегацията. Ускори крачка. Охраната зад него изглеждаше изненадана. Забързаха, но Кеа се затича. Чувстваше се млад… лекомислен.

Внезапно дочу странен звук. Далечен, като затихваща гръмотевица. Сетне пред очите му се спусна червена пелена.

„Още не! — извика умът му. — Не съм свършил!“

Един изплашен пазач дотича при него. Преобърна го, опипа несръчно за пулс, но откри съвсем слаби пулсации. Включи трескаво радиостанцията. След миг хълмът се изпълни с приближаващи се превозни средства и хора — всички бързаха да спасят живота на техния нов доживотен президент.

Ганимед, 2222 г.

— Вашите лекари не са сгрешили — заяви професорката. — Било е удар.

Името й беше Имброциано. Най-добрата в полето на анатомичните увреждания и възстановяването.

Кеа неволно улови парализираната си лява ръка. Припомни си безпомощността си на „Дестини I“, когато беше привързана за него. Този път обаче цялата му лява страна беше неизползваема. Имброциано кимна към ръката му.

— Можем да й върнем живота — рече тя. — Невроимплантите правят чудеса. За останалото ще трябва доста да поработим. Но нека ви предупредя… дори след като приключим, ще изпитвате слабост.

Кеа опита да се успокои. Точно сега имаше нужда от цялата си храброст.

— Не това беше най-голямата ми грижа — рече той. — Какво ще кажете за другата част от тяхната диагноза?

Професорката въздъхна.

— За ваше съжаление нямам възражение и по този въпрос. Шансът да се случи повторно не е малък. Никой не може да каже кога. След седмица? След година? Повече? Не мога да кажа със сигурност. Но знам едно… шансът да оцелеете при втори удар е нищожен.

Кеа се разсмя огорчено.

— Ама и вие умеете да успокоявате.

Имброциано сви рамене.

— Лъжите са загуба на време, а вие нямате излишно време.

Кеа се засмя отново. Този път чистосърдечно. Шегата му допадна. Не беше ли една от последните му мисли, преди да изгуби съзнание, точно за императорите, които владеели във всички времена? Но не и своето време — във времето, което им е отредено да живеят.

Имброциано го погледна и кимна доволно.

— Виждам, че го приемате добре. Без истерия.

— Не съм такъв човек.

— Така е… точно както предполагах, мистър президент. — Тя се надигна да си върви. Кеа направи знак да я спре. — Хората ми разговаряха ли с вас за необходимостта всичко да бъде запазено в тайна?

— Намекнаха го… доста недвусмислено — отвърна Имброциано. — Но нямаше нужда от заплахи, сър. Президент или не, вие сте мой пациент. Ще спазя клетвата си.

— Простете прекомерното им усърдие — поклати глава Кеа, но всъщност си мислеше, че ако враговете му разберат за болестта, ще потърсят начин да се възползват от нея. — Ще ви бъда задължен, ако останете тук, докато реша какво да правя нататък.

— Значи все още обмисляте идеята за операция. Макар според мен да е безполезно.

— Ще ви кажа какво съм решил — рече лаконично Кеа.

Тя излезе с озадачен вид. Но не беше по-озадачена от него. Какво си мисли? Какво би могъл да направи? Най-добрият лекар във Федерацията току-що му бе заявил, че е обречен. Съветниците му настояваха да посочи заместник. Имаха предвид, разбира се, някой от тях. И постоянно говореха, че е време да разкрие тайната на АМ2.

Ако умре точно сега, системата, която е създал — една перфектна система, — ще бъде обречена. И тайната на АМ2 ще си отиде с него. Тази система целеше единствено да го предпази от неговите врагове. Беше като невидим щит срещу техните убийци. Но какъв е смисълът й сега? Без АМ2 Федерацията ще рухне. И всички негови усилия ще бъдат напразни.

Тогава? Ако им предостави тайната на АМ2, няма ли да стане още по-лошо? Ще избухнат войни. Беше го прекарвал стотици пъти през програма за анализ и всеки път броят на жертвите растеше.

Твърде късно бе да си осигури наследник, а и се бе отказал от това още от началото. Знаеше достатъчно за кралете и техните деца. Отрочета, водещи незавидно съществуване, докато чакат да им дойде времето. Понякога дори се обръщат срещу родителите си. Достатъчно бе да си спомни за Баргета.

Стига се е колебал. Време беше да вземе някакво решение. На кого може да довери тайната на АМ2?

Отговорът дойде веднага — на никого.

Трябва да реша, повтори си той. Нямам избор.

И все пак сигурно имаше и друга възможност, шепнеше един глас в него. Трябваше да има.

Но всеки умира… рано или късно.

Само че ние не сме като всеки, продължаваше гласът. Ние сме специални. Знаем неща, които никой друг не знае. Неща, които правят живота ни различен от техния.

Още дълго време се бори със себе си, с този глас, който граничеше с безумие. Накрая заспа. Унесе се. Сънува. Под бдителното око на помощници и лекари и постоянния контрол на монитори.

Събуди се освежен. Бодър. Гладен.

Прати да му донесат закуска и да повикат Имброциано.

Тя отговори на всички негови въпроси и изслуша внимателно предложението му. Спокойно. Безстрастно.

— Да. Мога да го направя — рече накрая. — Мога да създам живо тяло… с човешка форма… досущ като вашето. Има някои теоретически пречки, но ако разполагам с подходящ екип и достатъчно средства… това може да бъде осъществено.

— Значи ще го направите? — попита Кеа.

— Не. Няма.

— Защо не, за Бога?

— Не можете да избегнете смъртта, мистър президент — рече тя. — А това се опитвате да сторите. Не разбирате ли колко ирационално е желанието ви? Мога да изработя ваше копие. Дубликат. Но… не мога да направя така, че този нов организъм да сте вие!

— Каква ще е разликата? — попита Кеа. — Щом има моите мисли… моите знания и мотиви… идентични клетки… всичко, което ме прави това, което съм… значи ще бъда аз. Нали?

Имброциано въздъхна.

— Аз съм лекар. Не съм философ. Философът би обяснил по-добре разликите.

— Мога да ви направя богата. Да ви обсипя с почести.

— Зная — рече Имброциано. — Имате достатъчно, за да заглушите гласа на морала в мен. Но ако участвам в подобен проект и успея, не мога да не си мисля, че ще подпиша смъртната си присъда. Признайте, че тогава ще притежавам доста опасни знания.

— Помислих за това — рече Кеа. — Но за да успеете в подобно начинание, вероятно ще трябва да пожалите целия си останал живот. Това ще бъде един осигурен, изпълнен с лукс живот. Мога да ви го гарантирам.

Имброциано се замисли, после рече:

— Ако не го направя аз, ще потърсите някой друг. Който ще е по-съгласен, но не и по-знаещ.

— Да, така е.

— И аз отново ще бъда изложена на риск, задето знам прекалено много.

— И това е вярно — потвърди безизразно Кеа.

— В такъв случай най-добре да се залавяме за работа — кимна Имброциано. — Защото може да нямаме достатъчно време.

Ганимед, 2224 г.

Късметът отново бе на негова страна. Заедно със здравето, закрепено от грижите на Имброциано. Възстановяването на увредените нерви не беше особено сложно. Упражненията по рехабилитация — истинско мъчение. Но си заслужаваха.

Кеа се надигна от креслото и прекоси кабинета. Беше сам. Проследи движението си в огледалото. Одобри го. Сега вече едва забележимо накуцване напомняше за претърпяния удар. Нямаше да е трудно да го скрие от обществеността. Политиците знаеха от опит, че не бива да проявяват никаква слабост. Кеа помнеше, че в епохата на Рузвелт малцина са си давали сметка, че президентът е прикован към инвалидния стол. Върна се при бюрото и отпусна петдесет и девет годишното си тяло в мекото кресло. Наля си питие от гарафата на бюрото.

Беше скоч.

Отпи с наслаждение. Също както се наслаждаваше и на краткия миг спокойствие в наситената му програма. После се напрегна, усетил лека болка в главата. Сърцето му се сви — дали не е това? Слава Богу, рече си, скоро притесненията му ще се решат. По един или друг начин.

Имброциано бе почти готова. Всичко бе на мястото си. Оставаше само да каже една дума и могъщите, сенчести сили щяха да се задвижат. Кеа бе работил трескаво, за да стигне до този момент. Смяна на хората около него. Дърпане на невидими конци. Създаване и премахване на цели служби. Прикриване на следите. Огромни индустриални средства бяха на негово разположение и никой от управляващите ги не знаеше с какво се занимават. Звездолети кръстосваха небесата по негова заповед. Беше създал собствена, свръхсекретна мрежа, с мощни електронни устройства и истински шпиони. А през това време Имброциано и екипът й бяха работили също толкова напрегнато, разполагайки с финансовата подкрепа на цялата Федерация.

Кеа сръбна от скоча и остави на приятната топлина да се разлее по крайниците му.

Първата част от неговия план да надхитри смъртта бе съвсем проста. Имброциано трябваше да създаде ходещо, говорещо и мислещо подобие на Кеа Ричардс. Втората част — която предстоеше да бъде задействана — бе още по-проста. Ужасяващо проста.

Той отклони мислите си от надигащия се в него непреодолим страх. Ще се справи с това, когато му дойде времето.

Третата част от плана бе доста по-сложна. Като начало, беше намислил някои подобрения на стария модел. Намеса в генетичната структура с цел да осигури на своето друго аз неуязвимост към болести и остаряване. Когато организмът заеме новото си място, възрастта ще бъде намалена значително. Избра трийсет и пет години като точка, в която процесът на стареене да се замрази. Кеа смяташе, че това е бил върховият миг в живота му. На теория трябваше да продължи да живее векове наред, без тялото му да се износва.

— На практика — обясни Имброциано — имам съмнение, че подобно нещо е възможно. Всеки организъм е невероятно сложна структура. Уязвима към твърде много неща, за които дори не си даваме сметка. Не само физически. Съществуват и психологически фактори, за които не бива да забравяме.

— Мога да изгубя разсъдък — рече Кеа без никакви чувства. Имброциано кимна.

— И да бъда убит — продължи Кеа. — Или задържан някъде против волята ми. Да бъда принуден да върша разни неща.

— И това също — съгласи се Имброциано.

Тези проблеми отведоха до ключова част от неговия план. Инженер по призвание, Кеа бе започнал с машина. Преценяваща и отсъждаща машина, снабдена с мощни логически програми. Дистанционни сензори, които да следят неговото друго аз. Да оценяват умствените и физически особености, както и външните заплахи. Самият организъм щеше да носи в себе си бомба, имплантирана в червата. При заплаха от мъчения, мозъчно сканиране или смъртоносна атака бомбата щеше да избухне с ужасяваща сила. Същото щеше да стане, ако наблюдаващата го машина прецени, че вече не е умствено и психически способен да управлява Федерацията. Кеа го наричаше Факторът Калигула. Нямаше никакво желание да бъде тиранин, властващ над един безкраен ад.

Остана доволен от себе си заради това решение. Това беше неговият таен дар за вечното кралство. Но ако трябваше да е честен със себе си, щеше да признае, че е бил доста либерален в определяне параметрите на умствените увреждания. От друга страна, кой може да каже със сигурност какви ще са представите за подобни неща в далечното бъдеще? Това, което днес бе безумие, тогава можеше да е съвсем естествено поведение.

Машината, отговаряща за контрола на всички тези неща, се намираше в един напълно автоматизиран кораб-болница, който не само бе строен, без да се мисли за разходи, подсилван десетократно там, където можеха да се сложат и тънки прегради, но и оборудван с програми за самоанализ и ремонт.

Кеа скри този кораб там, където никой враг не би могъл да го намери — в паралелната вселена. Източникът на неговата АМ2.

Мислеше за нея като за N-пространство.

И в случай че неговите врагове успееха да проследят и открият кораба, той притежаваше най-могъщите оръжия на тази епоха. Малко вероятно бе някой да го атакува в онази друга вселена. Корабът-болница трябваше да чака в готовност, докато получи сигнал, който да го пробуди към живот. След този сигнал роботизираният екипаж на кораба щеше да създаде друг Кеа Ричардс — за да замести този, който е бил… премахнат. Тялото щеше да бъде синтезирано от гени, които Имброциано бе натрупала от честите биопсии. Умът — схемата, представляваща Кеа Ричардс — също щеше да бъде възстановена до най-малки подробности. До последните мисли преди… смъртта.

— Това ще отнеме време — предупреди го Имброциано. — Малко повече от три години, преди да бъде завършен дубликатът. Трябва да си наясно, че ще има такива промеждутъци.

Преодоля този проблем, като нареди да бъде инсталирана невероятно богата компютърна библиотека. Тя трябваше да следи всички новини и нови информации, свързани с Федерацията. Натрупаните по такъв начин данни щяха да се въвеждат в ума на новия организъм след неговото пробуждане — по време на краткото обучение. Но трябваше да е внимателен. Организмът щеше да е нов. Неизпитван. Психолозите от екипа на Имброциано го предупредиха, че твърде много знания без практически опит могат да го обрекат на гибел, преди още да е започнал самостоятелно съществуване.

Завръщането към властта щеше да е постепенно. Стълбичка с натрупване на опит. С разширяване на кръгозора при всяко следващо ниво. И на всеки от тези етапи, ако наблюдаващата машина реши, че новият организъм притежава сериозни недостатъци, тя трябваше да го унищожи… и да започне отново.

Странно, но най-лесна се оказа онази част от подготовката за безсмъртния живот, която касаеше политиката.

Защото единствената му карта беше АМ2.

Със смъртта му доставките на АМ2 щяха да се прекратят автоматично. Нямаше да има друг узурпатор, докато Кеа не се прероди и завърне. Щеше да настъпи икономически хаос. Тригодишен вакуум във властта. Този, който дръзне да се възкачи на трона, ще е толкова слаб, че Кеа Ричардс ще може да го събори с едно докосване, когато се върне от отвъдното.

Възроденият герой.

Каква невероятна по сила легенда.

Кеа погледна древния часовник на стената. Време беше да започва.

Имброциано го очакваше.

Той допи уискито. Сетне натисна едно копче и повика Кемпър — шефа на неговия щаб. Двамата прегледаха още веднъж нещата, които трябваше да се вършат във времето на неговото отсъствие, правни въпроси, оставени за последния момент. Срещи с разни хора. Хората от личния му щаб трябваше да привикнат с идеята за неговото отсъствие. Беше се постарал да ги подготви, като напоследък все по-често се губеше за малко. Понякога претворявайки се в образа на обикновения инженер Рашид. Друг път с неколцина избрани съветници за тайна дипломация.

— Ами ако възникне извънредна ситуация, мистър президент? — попита Кемпър. — Как можем да се свържем с вас?

Ричардс му даде обичайния си отговор.

— Не бери грижа. Няма да отсъствам дълго.

След като Кемпър излезе, Ричардс извади от гардероба обемиста пътна чанта. Натисна скрита ръчка на бюрото и част от стената се плъзна встрани. Той се прехвърли в тъмния коридор. Панелът зад него се затвори. Малко по-късно вече беше на борда на неголяма космическа яхта и слушаше монотонния разговор на капитана с първия офицер — в очакване на разрешение от диспечерската за излитане. Надигна се, за да провери дали Имброциано и хората й са настанени удобно. Имброциано му помаха. Усмихна се. Тъжна усмивка. Кеа също й помаха. После си затегна колана.

Последва кратко сътресение от старта… тътнеж в ушите и… накрая безтегловност. Кеа се наслаждаваше на всяко усещане по време на полета, сякаш беше последно.

— Искаш ли успокоително? — попита го в слушалките гласът на Имброциано.

Той се обърна към нея. Махна й да седне до него и тя го послуша. Очите й бяха хлътнали от недоспиване.

— Предпочитам да не вземам — рече Кеа. — Не зная защо, но… бих искал да съм в съзнание.

— Разбирам — рече Имброциано. — Но така или иначе няма да стигнем крайната цел преди утре сутринта. Защо не си починеш?

— Ако не се получи — рече той, — ще имам предостатъчно време за почивка. Безкрайно много.

— Все още не е късно да се откажеш. Наистина. Дори те съветвам да го сториш.

— Вече съм решил — рече Кеа. — Няма нужда да изпитваш вина.

Имброциано потъна в мълчание. По някое време рече:

— Ако от това ти е по-леко, утре няма да изпиташ никаква болка. Нищо няма да усетиш. Първо ще ти инжектирам успокоително, за да няма страх. Смъртоносната доза идва по-късно. Ще вдишаш… и докато издишаш, вече ще си мъртъв.

— По-точно прероден — поправи я Кеа с престорено безгрижие. — Или, както биха казали някои, сменил един съд с друг.

— Но няма да си ти! — почти избухна тя. — Може би само като най-обща дефиниция. То ще говори като теб, ще ходи, ще мисли досущ както мислиш ти. Но все пак няма да си ти. Същината на всеки един от нас ни прави индивиди. Душата.

— Говориш като проповедник — рече Кеа. — Аз съм инженер. Прагматик. Дори да върви като патица… да кряка като патица… трябва да е Кеа Ричардс.

Иброциано отметна глава. Уморена. Победена. После го потупа по ръката. Стана и се върна на мястото си.

Кеа искрено съжаляваше за това, което трябваше да последва. Извади пътническото куфарче и отлепи малка табелка, под която се показа вдлъбнатина. Термочувствителен прекъсвач. Кеа харесваше Имброциано. Въпреки сдържаното й поведение тя бе много човечна. Надарена с проклятието на емпатията.

Тъкмо слабостта му към нея бе втората причина, поради която бе решил да промени плана. Първата беше прагматична. Винаги е най-добре да се започне с максимална сила. Подозрителен инцидент. Следват обвинения и политически чистки. Хаос в управлението. Радостта от чудодейното му завръщане ще потуши много въпроси. На някои от тях няма да отговаря, изразявайки опасения от още прикрити врагове. Другите ще изтрие просто като пренапише историята.

Ще има доста време, за да го направи.

Втората причина бе съжалението. За Имброциано. Не можеше да понесе мисълта за това колко ще бъде огорчена, когато разбере, че я е лъгал. Ужасно чувство за човек мигове преди смъртта му. Дори по-страшно от предателството.

Той й вярваше.

Но не можеше да поеме риска.

Не вярвай никому, бе посъветвал веднъж един стар крал свой събрат. Дори на мен, приятелю… особено на мен!

Е, какво пък. Решението беше наистина трудно, но крайната необходимост се бе оказала печелившата ръка. Винаги е знаел, че ще трябва да се раздели с Имброциано. Също както и с останалите. Такова е кралското бреме.

Той приближи пръст до вдлъбнатината на куфарчето. Когато я докосне, бомбата ще унищожи кораба. Всички ще загинат. Освен…

Него?

Изведнъж усети, че е плувнал в пот. Сърцето му заблъска лудо в гърдите.

Ами ако Имброциано е била права?

За кое?

За моята душа?

Да… за твоята душа. Проклетата ти…

Пое мъчително дъх. Изпусна го. Пое отново. Затвори очи. Припомни си мъничките огньове насред космическата пустош. Летеше към тях. Видя мъждукащите частици да подскачат, сякаш са живи.

Сега? Да го направи ли сега?

Не.

Само още миг.

Още един миг.

Кеа вдиша от въздуха в помещението. Миришеше на пот.

Ще бъда вечният крал, помисли си. Вечният император.

Той натисна копчето.

28.

N-пространството, година Първа

Мъжът седеше мълчаливо в креслото, загледан към цветовете и безцветността зад корабния илюминатор. Беше мургав и мускулест, с изумително сини очи. Носеше бяла, плътно прилепнала туника и бели обувки. Гледаше трепкащите светлини от много… дни… седмици… месеци? Термини, за които все още имаше само смътна представа.

Никога не му омръзваше гледката, дори когато очите започваха да го болят. Беше една и съща. И същевременно различна. Местещи се форми и очертания. Заря от разноцветни точици. Винаги му действаше успокояващо. Но не и днес. Днес чувстваше напрежение. Неясно желание.

Отнякъде в съзнанието му се появи мисъл. Той надзърна през илюминатора. Гласът каза, че това е мястото, където се докосват две вселени. Портал. Да, той го знаеше. Но как се нарича? В главата му изникна отговор… Непоследователност.

Непоследователността на Фалзур.

Трепна и ръцете му настръхнаха. Откъде се взе това? От Гласа? Не, дойде от…

Отвътре!

Мъжът се изправи и приближи отсрещния край на каютата. На стената имаше огледало. Той надзърна в него. Видя лице. За пръв път му се стори… познато. Сякаш не е принадлежало на… някой друг? Да. Това беше. Той прокара ръка по бузата си. И отново… усещането бе толкова… познато. Погледна отражението в очите. Видя насмешливи пламъчета. Синьо, което толкова бързо можеше да се превърне в студено сиво. Разсмя се и чу ехото от гласа си да отеква в каютата.

Божичко. Толкова приятен звук.

Той докосна с разтреперани пръсти повърхността на огледалото.

Едва не се разплака, когато откри себе си отсреща.

После се съвзе. Отдръпна се, положи ръце на кръста и се огледа. Висок и строен, подобрено издание на самия себе си. Потърси някакви признаци за слабост. Нямаше. Кимна. Доволен.

Хрумна му друга мисъл: вечният крал.

Намръщи се. Какво следваше нататък? Предишния път, когато…

И тогава си спомни.

— Аз съм императорът — произнесе на глас.

Ухили се на отражението си.

— Вечният император.

Книга четвърта

Царят в опасност

29.

В началото образът бе размазан. После се подобри — веднага щом далекомерът се самонастрои.

Долу имаше планинска поляна, заобиколена от верига хълмове. Склоновете на хълмовете бяха нашарени от пещери. Поправка, обади се гласът в съзнанието на Стен. Това е град. Поляната е изкуствена. Също и хълмовете. Пещерите са входове, водещи към огромни подземия.

Близо до края на поляната имаше руини на невисока постройка, рухнала под тежестта на падналия върху нея имперски кръстосвач.

Пред сградата имаше платформа.

Поправка. Ешафод.

На ешафода стоеше мъж с черна пелерина и качулка. В ръката си държеше пистолет.

Пред него имаше двама имперски войници с бойни униформи. Притискаха помежду си едро същество със златиста козина.

И други подобни същества бяха пръснати из поляната. Между тях и ешафода имаше още имперски войници с униформи на Императорската гвардия. Оръжията им бяха насочени към тълпата.

Равномерен тътен на барабани.

Пронизителни подсвирквания.

— Момъкът, дето е на път да увисне на бесилката, е сър Танджъри — обясни гласът на Алекс. — Туй място кал’гатейците наричат Дом за сбирки. Нещо като еквивалент на парламента. Или поне беше.

Откъм кръстосвача долетя усилен от високоговорители глас.

— Няма да разбереш думите, но сега съобщават на кал’гатейците, че туй е наказанието за държавна измяна и че ще има още таквиз наказания.

Тътнещият глас замлъкна. Извърнаха Танджъри към тълпата и изведнъж екзекуторът натисна спусъка. Черепът на Танджъри избухна и той рухна на ешафода.

Войниците смъкнаха трупа от платформата.

— Ей сега ще стане интересно — продължи гласът на Килгър.

Нови подсвирквания, още по-силни и високи.

— Момъкът, дето е понесъл записващото устройство, се приближава.

Размазано движение. Някой тича. Бяга право през тълпата. Шум от изстрели. Писъци. Човешки викове. Танджъри, с окървавена отпред козина, размахва имперски уилигън.

Смяна на перспективата. Долу нещо помръдва. Нещо меко. Тяло. Разкъсан на парчета имперски войник.

Драконов рев.

Чернота.

— От кръстосвача откриха огън с верижно оръдие.

Образ. Небе. Точка… предмет… спускащо се стремглаво тяло… ЗАГЛУШАВАНЕ НА ЗВУКА… сътресение… чернота.

— Изглежда — продължи Килгър, — някой от кал’гатейците се е спуснал с нещо кат’ фърчило и щитът на кръстосвача не го е засякъл. И кал’гатеецът е разменил живота си за кръстосвача. Надявам се момъкът да е бил прав.

Нов образ. Имперският кръстосвач е обхванат в пламъци, бликащи от огромен отвор точно до мостика.

Размазано движение. Бягащи хора. Нови изстрели. После небето и Стен изпъшка от болка. Чернота.

Той можеше да вижда. Някой друг можеше да вижда.

Сега вече беше много далече от Дома за сбирки. Сградата под него. Кръстосвачът бе обгърнат от огнени езици, а площадът изглеждаше опразнен. Над мястото на инцидента висяха ято имперски разрушители. Изведнъж един от разрушителите се превърна в ослепителна бяла топка и образът отново потъмня.

Стен изхлузи шлема от главата си.

— Какво е станало с първия кал’гатеец? Онзи, който е започнал записа?

— Виж, туй не знам. Сигур са го утрепали. Инак защо друг ще вземе камерата? Но по наши сведения кръстосвачът е бил „Одеса“ и имперските войници са изгубили два батальона тъдява. Човекът, дет’ донесе записа, обясни, че близо десет хиляди кал’гатейци също са напуснали този свят. Излишно е да добавям, че имперската пресслужба не е казала и думичка за туй.

— Значи на това му викат барабанният патрул — обади се Синд. — Убийци в гвардейски униформи, които сплашват цивилното население.

— Гвардейците може и да са лоши — изръмжа Ото, — но те изпълняват заповеди. Императорът е този, който раздава подобно правосъдие.

Стен се надигна, доближи екрана и спря замислено. „Виктори“ и ескортиращите го кораби бяха увиснали в открития космос, далеч отвъд всякакви човешки убежища.

— Значи аз съм мъртъв — рече той, давайки гласност на мислите си, — но въстанието продължава.

— Като летен огън в ледена пустиня, който не е бил изгасен и може всеки миг отново да се разпали — потвърди Ото. — Угасва тук, за да се появи другаде.

— А кал’гатейците не се предават — обади се Алекс. — Както и загиновите. Скоро императорът ще трябва и на тях да прати войска. И докат’ едни са съгласни на мир, други не щат да слязат от барикадите по цял ред причини. Тъй че, момко, императорът си има доста сериозни проблеми.

Така беше наистина. Императорът беше убил своя враг Стен, но на цена, далеч по-голяма от очакваната. Изтребването на миролюбивите манабийци, раса уважавана като истински пример за подражание, бе пратило вълни на ярост из цивилизованата част на галактиката.

Никой не бе повярвал на пропагандните твърдения, че всъщност Стен е устроил клопка на Вечния император, който едва успял да избяга, след като е победил в двубой водача на бунтовниците.

Стен беше мъртъв, Императорът — жив, но изглежда това все още не му бе осигурило победата.

За все повече същества бе ясно, че предложението на Императора за мир е било поредната клопка.

Въстанието се развихряше, утихваше и отново избухваше. Принуждавайки имперските сили да се разпръскват на все по-голяма територия.

Стен нямаше време да скърби за манабийците, нито да се ядосва на себе си, задето не бе позволил да се състои онази последна битка. Не можеше. Той бе станал жертва на предателство. Но какво от това? Войната едва започваше.

Не си даде сметка, че разсъждава на глас, докато не чу одобрителното сумтене на Ото. Обърна се към него.

— Така е — кимна Ото. — А сега е време да се покажеш. Ти не си мъртъв. Време е да събереш всички сили под знамената си и да удариш отново.

Алекс и Синд закимаха. Алекс понечи да каже нещо, но отстъпи думата на Синд.

— Ако отново съберем разпилените флотове — тези, които не са били разрушени от имперските сили и са отлетели към непознати части на вселената, — кой може да ни гарантира, че няма да стигнем дотам, където бяхме? Да се изправим пред нов Аскалъм, където всички умират и никой не побеждава? Така са воювали моите предци, джанисарите. Има много легенди и разкази за това как сме се били до последния мъж или жена. Много впечатляващо и… вдъхновяващо — продължи тя. — Но не и в тази ситуация, когато съществува опасност не само да изгубим битките, а и войната.

— Момата го каза по-добре от мен — кимна Килгър.

Докато ги слушаше, Стен неволно си припомни думите на първия му сержант, ветеран от множество битки на име Ланцота. Кратката му реч, когато новобранците се бяха строили за встъпителния си ден за обучение.

„Някои генерали обичат да разправят, че работата на войника не е да се бие, а да умира. Ако някой от вас, нещастни мекотели, доживее последния си ден на обучение и иде на фронта, ще очаквам от него да помага на войниците от другата страна да умират… Ние тук създаваме убийци, а не загубеняци.“

— Рюкор — произнесе Стен. — Логическа проверка.

Психологът махна с перка от ваната си. Тя скърбеше за манабийците, особено за сър Еку, повече, отколкото всеки от тях. За всички тези години, мислеше си с гняв, когато трябваше да служа на Императора и да му върша мръсната работа, мислех, че съм се научила да понасям загубата. А ето че сега не мога да се справя.

Учи се от това, Рюкор. Запомни, че макар всичко на този свят да подлежи на логическа преценка, това не намалява болката. И когато следващият ти пациент не може да се успокои от безпогрешната ти логика, не го мисли за дебелокож и безчувствен.

— Давай, Стен — рече тя и опита да се съсредоточи.

— Ако внезапно възкръсна, предполагам, че ще мога да събера доста съюзници — както стари, така и нови — под мое командване. Игнорирай това. Ако остана мъртъв, Императорът ще усили ли преследването на моите бивши другари — ще загинат ли повече същества, отколкото ако се подам изпод надгробната плоча?

Рюкор се замисли.

— Не — рече тя накрая. — Логиката ти е приемлива. Преследването… това безсмислено отмъщение, което Императорът практикува в момента… е ужасно. Но откритата война убива много повече, включително и невинни.

— Така и си мислех — кимна Стен. — Добре, войници. Ето какъв е планът. Вече опитахме открита фронтална атака и тя не се получи много добре. Може би грешката е моя — не съм от онзи тип бойци, които обичат обедното слънце. Отблясъците в ризницата са трън в задника и нищо повече. Този път ще го направим както трябва. На тъмно, в мъглата, иззад тънкото острие. И мисля, че ще е най-добре да си остана мъртъв. Край на сраженията. Да се съсредоточим върху Императора. Този път или ще го пленим, или ще го убием. Независимо от способа.

Огледа се, Рюкор мълчеше. Ото се намръщи и бавно кимна. Синд и Алекс последваха примера му, както и капитан Фрестън.

— Радвам се да го чуя, момко. Да живей „Богомолка“ и прочее — заяви Алекс. — Туй съвсем съвпада с моите планове. Ще поискам разрешение да пробвам нещо соло. Искам да спипам Пойндекс.

Алекс обясни подробно. Беше се заел с анализа на новите чистки. Някои от жертвите бяха обществени или тайни съюзници на Стен. Други очевидно бяха обидили Вечния император. Но имаше и такива, чиято смърт, или затваряне, не подлежаха на очевидни обяснения.

— Опитах да направя сравнение с познатите от историята тирани — продължи Алекс. — Но компютърът непрестанно се запъваше и искаше да започна отначало.

И той опитал отново. Този път отговорът бил Пойндекс. Килгър знаеше, че на този човек му сече пипето. В началото просто реши, че Пойндекс добавя имена към списъка за чистки, за да се разправи с личните си врагове. Но Пойндекс беше далеч по-умен, а и за него, като шеф на тайната полиция, не би било трудно да се отърве от всекиго. Императорът му бе предоставил доста голяма власт — и правото да убива, когото реши.

Евентуалното обяснение беше по-просто. Алекс смяташе, че Пойндекс се опитва да си изработи положението на незаменим човек, но като внимава да не внуши по какъвто и да било начин на Императора, че възнамерява да му вземе мястото.

Алекс бе научил, че гурките са освободени от служба. В началото реши, че причината за това са гурките, постъпили на служба при Стен, преди още да бъде обявено въстанието. После обаче осъзна, че по-вероятно целта е била да бъдат заменени от творението на Пойндекс, Вътрешна сигурност. По същата причина ВС сега действаха на мястото на секция „Богомолка“ и Меркурий.

В края на краищата Алекс се убеди, че маневрите на Пойндекс са далеч по-сложни. Той очевидно се опитваше да се превърне в единствения посредник между Императора и всички останали — офицери, военни, парламента, хората.

— Разбира се, човекът просто не знае с кого си има работа — заяви Алекс. — Преди да се е усетил, главата му ще се изтъркаля от раменете. Припомнете си други подобни герои от историята. Бисмарк. Йезов. Химлер. Кисинджър. Джонс. Единственият, на когото ще сваля шапка, е Ришельо. Но Пойндекс е далеч от Ришельо.

Но засега Пойндекс действаше доста ефективно в опитите си да изолира Императора. След случая с управлението на Меркюри по време на Междуцарствието Алекс и Стен не се съмняваха, че Пойндекс е от хората, готови да се обърнат на сто и осемдесет градуса само за да оцелеят или да постигнат целите си.

Стен погледна замислено своя приятел и попита:

— Как смяташ да се добереш до него? Доколкото знам, копелдакът почти не си подава носа от Аръндел, освен когато трябва да пътува с Императора.

Алекс се ухили.

— Затуй ще ми помогнат наш’те приятелчета Мар и Сен. Макар да са излезли в заслужена пенсия, мисля, че няма да ми откажат, тъй като добре познават Аръндел. Новият Аръндел де. Който, казвали са ми, бил построен досущ кат’ стария. А те познават всяко ъгълче.

Стен се намръщи. Аръндел беше Имперската цитадела на Първичен свят, стилизирано копие на староземен замък, с красиви градини наоколо и множество скривалища и бункери отдолу. Беше разрушен в самото начало на Таанската война при неуспешен опит да бъде убит Императорът. След завръщането на Императора бе построен отново.

Стен кимна. Помнеше добре картата, на която бе обрисувано вътрешното устройство на замъка и с която се бе запознал по времето, когато беше телохранител на Императора. Помнеше и едно бягство от затвора няколко месеца по-късно.

— Оставям на теб, Алекс — рече той. — Ще ти трябва ли помощ?

— Нищо повече от туй, дет’ вече го имам. Корабче и пилот. Ще използвам транспорта до Първичен. Оттам нататък ще действам сам и според обстоятелствата.

Алекс вдигна ръка и козирува, сякаш със Стен отново се бяха върнали на служба. Стен го погледна изненадано, надигна се и отвърна със същия поздрав.

След което Килгър излезе.

Алекс бе казал само част от истината. Той смяташе, че планът му срещу Пойндекс може да успее само ако действа самостоятелно. Но имаше и още.

Козината на врата му продължаваше да е настръхнала.

Радваше се на всеки ден, час или минута, тъй като имаше усещането, че може да са му последни. Беше се постарал да сложи в ред къщата си на Единбург. Сега бе готов за действие.

Ако не друго, поне нямаше да се наложи да взима със себе си Стен и да го излага на опасност.

Тъкмо приближаваше вратата на апартамента си и протягаше ръка към дръжката, когато дочу отвътре кикот.

Жената, която го посрещна, бе Марл.

„О, божичко — помисли си той. — Таз женска винаги ми е била най на сърцето. Започвам да си мисля, че ако всичко мине добре, ще има бъдеще за нас двамата.“

Докато вратата се плъзгаше зад него, той отбеляза мислено, че този път Марл е особено красива. С тясна пола и разтворена отпред блуза.

После погледът му се спря на Хотско, която носеше една от неговите ризи.

— Дами — едва успя да произнесе той.

Марл и Хотско се спогледаха и отново се разсмяха. Алекс забеляза празната бутилка в съда с лед на масата.

— Предполагам — поде Хотско, — че сега нашият герой се чуди какво трябва да направи.

— Ако говорите за мен — отвърна Алекс, — първо ще ми трябва нещо да пийна.

Хотско стана и му донесе чаша с питие от бара. Стрег. С лед.

— Твоята приятелка Марл се появи тук преди няколко часа. Разказваше ми истории от времето, когато е била шпионка. Доста си… поговорихме.

Хотско показа езиче… и си облиза устните.

— Оказа се, че имаме някои общи интереси — рече тя. — Освен теб, имам предвид.

— Олеле.

Беше ред на Мерл да се разсмее.

— Откакто Стен е мъртъв, шпионажът доста замря. Борите се справят доста добре и тъй като сега аз съм шеф, реших, че мога да си дам заслужена почивка.

Алекс гаврътна на един дъх стрега и докато хранопроводът му се завръщаше от хиперпространството, си наля втора доза.

— Марл дойде тук — продължи Хотско — и аз я поканих. Тя е страхотна жена, но сигурно го знаеш.

— Аха — едва успя да произнесе Алекс.

— На техния свят има някои… доста интересни социални обичаи. Много интересни — повтори с мъркащ глас Хотско. — Такива, които биха заинтригували и двете ни.

— Олеле.

— Алекс, започваш да се повтаряш.

Марл и Хотско се опитваха — засега безуспешно — да запазят сериозни изражения.

— Помислих си, че може би тя ще иска да дойде с нас на Първичен свят — заяви Хотско. — Пътуването ще е доста дълго, както знаеш. Тя сметна идеята за чудесна. Затова й помогнах да си събере багажа. Готова е да пътува. Не е ли вълнуващо?

Алекс най-сетне се съвзе.

— Ами да. Добре си дошла с нас, Марл. Не знам дали си даваш сметка, че ще се навреш право в търбуха на чудовището, но щом така си решила.

Марл се приближи и го целуна лекичко по бузата.

— Кога потегляме?

— Ами защо да не е веднага? — попита Алекс. — Корабът на Хотско е готов и зареден догоре.

— Трябва ли толкова да бързаме? — попита Хотско. Говорих с Мар и Сен и те казаха, че ще ни пратят страхотна вечеря. Защо да не е утре?

— Ами добре — съгласи се Алекс.

Хотско доближи голямото овално легло и се просна на него. Беше изработено навремето по поръчка на Императора. Тя плъзна ръка по меките завивки.

— Тук май има предостатъчно място — рече с мъркащ гласец. — Далеч повече, отколкото на моя кораб. Дори ако се съберем в каютата ми. Така ли е, Марл?

Всичко, което Алекс успя да каже, беше:

— Олеле.

30.

— Долу Императорът! — крещеше жената с изкривена от омраза уста.

— Смърт на убиеца на манабийците! — провикна се друго същество.

— Убийте богохулника! — настояваше мъж, едър като мечка. — Убийте го.

Това бяха трима от петдесетте агитатори, настройващи с виковете си тълпата. Не че имаше нужда. Около двайсет хиляди разгневени същества се бяха събрали пред сградата на парламента.

Сдържаше ги кордон войници от Вътрешна сигурност.

Над демонстрантите се поклащаха плакати с размери на малки сгради. По-големите, в средата, показваха увеличеното лице на Императора. През него с червени букви бе изписано „УБИЕЦ“.

Тълпата започна да приглася:

— Долу Императорът! Долу Императорът!

Гравиколата на Пойндекс се сниши над множеството и той включи микрофона.

— Докарайте тежките машини. И повикайте взводове Алфа и Делта.

— Да, сър — отвърна глас.

Пойндекс наблюдаваше с професионален интерес как на площада излизат осем огромни и тежки бронирани машини. Те удариха от три страни, изтиквайки тълпата назад от сградата на парламента. Гъсти облаци лютив дим бликнаха от кулите им. Докато хората размахваха ръце и търкаха очи от страничните улички, се появиха войници с противогази и се нахвърлиха с палките си върху тях.

Предавателят на колана на Пойндекс завибрира. Той погледна надолу раздразнен. После забеляза мигащата червена светлинка. Това беше Императорът.

Пойндекс въздъхна. Дори в разгара на бунта Императорът бе по-важен от всичко.

Той предаде командването на своя помощник. После обърна гравиколата и се насочи към Аръндел.

Пойндекс нямаше никакво желание да отговаря на това повикване. С вихрещ се в задния му двор бунт. Императорът едва ли щеше да е най-щастливият управник.

Той се подготви за неприятности.

— Омръзнаха ми тези глупости — изрева Вечният император. — Не знаят ли, че са загубили? Стен е мъртъв. Главата беше отсечена. За тях не остава нищо друго, освен да кървят до смърт, дявол го взел. — Той насочи обвиняващ пръст към Пойндекс. — Не ги притискаш достатъчно. Стоиш настрани и почиваш на моите лаври. На моята победа.

— Бунтовниците няма да упорстват още дълго, Ваше Величество — увери го Пойндекс. — Това е само въпрос на време.

Императорът стовари юмрук върху бюрото и докладите се разлетяха по пода.

— На време? Не ми говори за време! Флотовете ми са разпръснати на две трети от Империята. Не минава и ден без загиновите, хонджойците или борите да измислят начин да ме унижат. А и цената, която трябва да плащам за това безумие. Губя финанси като пробито корито вода. Всяка седмица, през която тези глупаци се противят, отдалечава с година евентуалната ни победа. — Императорът изгледа Пойндекс, сякаш и той бе един от враговете. — Пойндекс, те мислят, че сме слаби. Дори след манабийците все още смятат, че не можем да поддържаме предишния курс.

— Само още няколко победи, Ваше Величество — настоя Пойндекс, — и опозицията ще рухне. Всички прогнози го потвърждават.

— Майната им на прогнозите — ядоса се Императорът. — Нюхът ми казва друго. Той твърди, че тази история вече е преминала всякакви граници. Кървавата баня пред парламента е само един пример. Преди никой не би посмял да надигне глава. И как, по дяволите, са се озовали на територията на двореца?

Пойндекс се намръщи.

— Скоро ще се оправим с тази бъркотия, Ваше Величество. И ще изправим предводителите пред съда.

— Аз ще съм съдът — заяви гневно Императорът. — И съдебните заседатели.

Той млъкна, потънал в мисли. После вдигна глава и изгледа Пойндекс. Когато заговори отново, беше толкова тихо, че Пойндекс едва го чуваше.

— Защо се опитват да ме разгневят? Аз мога да съм добър, щедър. Попитай приятелите ми. — Императорът огледа празното помещение, сякаш ги търсеше. Неволно протегна ръка към комуникационния пулт, но се спря. Пойндекс го гледаше очаквателно. За миг на лицето на Императора се смени цяла гама от чувства. Сетне то отново стана като издялано от камък.

— Трябва да ги смажем веднъж завинаги — заяви той. — Ще им покажа кой тук е богът.

— Да, Ваше Величество — кимна Пойндекс, готов да приема заповеди.

— Нека ги сполети това, което се случи с манабийците — продължи Императорът. — Нека родните им светове бъдат унищожени. И когато корабите им се върнат там, нека открият само прах.

— Да, Ваше Величество. — Пойндекс вече мислеше как да изпълни заповедите. Подбираше кораби, екипажи, офицери, на които можеше да се довери.

— Не е необходимо взривовете да стават едновременно — говореше Императорът. — Нека да има известно забавяне — най-много няколко часа — между унищожаването на всяка от планетите. За да имат време да осъзнаят какво ги е сполетяло. — И кълна се, когато приключа, ще знаят какво е истински ужас. Ще познаят силата на моя гняв. Искат по-добър живот? Чудесно. Нека го потърсят в отвъдното. — Той погледна към Пойндекс. — Защо си още тук? Чу какво искам. Направи го.

— Незабавно, Ваше Величество — рече Пойндекс и се изправи рязко. Отдаде чест и тръгна към вратата.

— И още нещо, Пойндекс — спря го Вечният император.

— Да, Ваше Величество?

— Следващия път, когато избухне бунт… забрави за сълзотворния газ. Използвай оръжие. Нали ме чу?

— Абсолютно, Ваше Величество — потвърди Пойндекс.

Императорът погледна към вратата, докато се плъзгаше със свистене зад Пойндекс. Може би бе дал на този човек твърде голяма власт? Напоследък забелязваше все по-често хора от Вътрешна сигурност около себе си. Доверени хора на Пойндекс.

Той си даде сметка, че неусетно е бил изолиран. Отрязан от всички, които познава. Заобикаляха го само нови лица. Това криеше опасности.

Защо позволи да се случи? Отговорът дойде неохотно. Страх. Страх от смъртта. Какво, че ще дойде нов негов двойник. Няма да е той самият, нали? Беше обречен на проклятието да е смъртен.

Затова се нуждаеше от Пойндекс, за да го опази жив. И от неговия пръстен от войници, през който не би трябвало никой да премине.

Да, но ако Пойндекс се обърне срещу теб? Той е амбициозен. Невероятно амбициозен. Но пък не е от хората, които обичат славата. Предпочита да управлява в сянка. Иззад трона.

И все пак… целта му е да управлява, нали? Да превърне Императора в безвластна марионетка.

В този момент Императорът реши съдбата на Пойндекс. Щеше да почака още малко, преди да го осъществи.

Имаше още много кръв да се пролива. И когато приключи с това, ще му трябва изкупителна жертва.

За Вечния император Пойндекс изглеждаше идеалната кандидатура за тази роля.

31.

— Всеки път, когато се натъквам на нещо — говореше Синд, — си мисля — това е. Най-сетне спипах този кучи син. — Тя взе шепа пясък и го пусна между пръстите си. — Но после стигам задънена улица и мръсникът печели отново. Почти го чувам как се смее.

— Не си единствена — заяви Хайнис. — Прегледах внимателно документите на Махони и открих някои интересни неща. Но задълбоча ли се в тях, не излиза нищичко. Чувствам се толкова глупаво.

— Все още смятам, че това е най-правилният път — настоя Стен. — Убеден съм, че така ще дадем най-малко жертви и ще си осигурим победата. Научим ли откъде Императорът се снабдява с АМ2, хванали сме го за гърлото.

— Никой не е успявал да го направи досега — посочи Синд. — Историята е пълна с примери за провали. Виж какво стана с Кайс.

Мълчание обгърна малката група. Бяха се изтегнали на един от красивите брегове на Небта. Денят бе невероятен. Вълните шляпаха едва чуто. Над водата се носеха дребни създания, огласяйки околността с крясъците си.

Но конспираторите не забелязваха красотата на деня.

С изключение на един от тях. Нежният гигант, който сега бе съпруг на Хайнис — Сам’л. Той слушаше разговора им с интерес, ала част от ума му се рееше. Следваше полета на летящите създания.

— Откритието е нещо невероятно — произнесе той почти замечтано. — Има безброй вълнуващи разкази за същества, които са понасяли какви ли не мъки и изпитания, за да осъществят своите търсения. Чел съм ги, когато бях момче. Вероятно те ме подтикнаха да стана археолог. За да имам свои приключения.

Стен се усмихна. Харесваше този едър, тромав мъж. И се беше научил да го изслушва търпеливо. Защото Сам’л винаги имаше какво да каже.

— И имаше ли приключения? — попита Стен.

— О, да. Много. Някоя вечер ще ти ги разкажа, стига да не бъда досаден. Защото те само за това стават… за приятни разговори. В интерес на истината, някои от най-великите открития са били правени в подземията на музеи. Невероятни неща. Изумителни мисли. Забравени, потънали в прах векове наред, докато някой студент се натъкне на тях.

— Искаш да кажеш, че отговорът може би е пред очите ни? — попита Стен.

— Нещо подобно — отвърна Сам’л. — Може би трябва да прегледаме отново нещата, които знаем. Да ги обърнем от друга страна. Докато открием подходящата светлина, на която да ги изучаваме.

— И откъде да започнем? — попита Синд.

— Защо не със самия елемент? — попита Сам’л. — Антиматерия Две.

— Ако беше злато, желязо или дори Империум X — рече Синд, — щяхме да имаме доста добра представа къде да търсим. Ще можем да се опрем на законите на планетарната геология и на поне три века научни открития в тази област.

— Това е интересна идея — размърда се Хайнис. — Искаш да кажеш, че Антиматерия Две няма двойник в природата?

— Първа възможност — рече Синд, — АМ2 идва от някоя част на вселената, която все още не е била открита и изучена. От друг, освен от Императора, искам да кажа. Но вече мислех над тези неща и не стигнах доникъде.

— А какво ще кажеш за друга вселена? — предложи все така замечтано Сам’л. — Някоя паралелна вселена? Това би обяснило защо в природата няма сходни по свойства и структура на АМ2 вещества.

— Не искам да прозвучи консервативно — обади се Стен, — но съвременната наука не отрича ли съществуването на паралелни вселени?

Хайнис се размърда.

— Махони имаше нещо по въпроса в записките си — рече тя. — Но не му обърнах особено внимание.

— Какво е имал да каже? — попита Стен.

— Нищо конкретно — отвърна Хайнис. — Освен че Императорът незнайно защо е полагал усилия да смазва всякакви опити за разработване теорията за паралелните вселени. Според Махони крилата на няколко доста известни учени са били подрязани заради навлизане в тази област.

— Може би е време да се събудя — рече Стен — и да започна да обръщам внимание на причудливите идеи на Йън.

— Като безсмъртието, например? — разсмя се Хайнис.

— Аха. Именно. Може пък едното да има нещо общо с другото?

— Това ми харесва — понадигна се Сам’л. — Един отговор на два въпроса. Винаги съм го смятал за елегантно решение.

— Тъкмо това търсеше и Кайс — припомни си Синд. — И стигна доста близо.

— Не зная от коя шапка вади заека си Императорът — заговори Стен. — Той умира. После се завръща. Ще игнорирам предположението на Хайнис, че може би този път си имаме работа с друга личност. Нека го оставим засега настрана и да се придържаме към това, което знаем. Първо… всеки път, когато изчезва — според Махони, — той се връща след три години. Последния път са били шест, но мисля, че това подлежи на по-щателна проверка. Както и да е, три години никой нито го чува, нито го вижда. Което означава, че трябва да има някъде скривалище. Толкова сигурно скривалище, че никой не го е намерил вече няколко хиляди години. Второ… Антиматерия Две идва от също толкова потайно място. Временният съвет се опита да открие откъде и трябваше да плати горчива цена за любопитството си.

— Би било глупаво да използваш две различни места, за да постигнеш почти едно и също нещо — рече Синд.

— А ако знаем нещо със сигурност за Императора потвърди Хайнис, — то е, че никак не е глупав.

— Така че, ако открием едното — заключи Стен, — то би трябвало да ни издаде и другото.

— Все още ли обсъждаме идеята за паралелна вселена? — попита Сам’л.

Стен сви рамене.

— Не е по-лоша от която и да било друга.

— Всъщност дори е много по-добра за нашите цели — посочи Сам’л. — Императорът се нуждае от вход и изход. Нещо като врата. Портал между вселените.

— Така ли? — извърна очи към него Стен.

— Ако си спомням добре какво са ни учили по физика в прогимназията — продължи Сам’л, — подобен портал би предизвикал сериозни смущения в околното пространство. Мисля, че се нарича непоследователност.

— Най-сетне говорим за нещо, което може да се измери — ободри се Стен. — А не за разни призрачни и тайни места. Ако има смущения в пространството, трябва да има и начин да ги засечем.

— Само дето не знаем къде да търсим — поклати глава Хайнис. — Светът над нас е безкраен. Няма да ни стигне цял живот, за да го проучим.

— Не съм сигурна в последното — рече Синд.

Всички обърнаха лица към нея.

— Има няколко места, към които Кайс е проявявал интерес — продължи тя. — И които все още не съм проверила. Райони, в които той е смятал, че Императорът има скривалища. Места, където отива и откъдето се завръща. И всички програми потвърждават съмненията му. Съвпадат с така очертания профил.

— Мисля, че трябва да сравним проучванията ти с тези на Махони — обърна се Хайнис към Синд. — Йън работеше доста по тези теми.

— Чудесна идея. — Синд се усмихна на Хайнис. Доста я харесваше. Като бивша любовница на Стен, Хайнис напълно съвпадаше с вкусовете на Синд.

— Ако разследвахме убийство — продължи Хайнис, — което донякъде е така, макар и по странен начин, разберем ли веднъж къде е било замислено престъплението, ще можем да свържем фактите. Да накараме врага да се подаде от скривалището си и да го почакаме, докато сам се издаде. А когато предприеме нещо, да го проследим.

— Ако се придържаме към аналогията ти, моя любов — заговори Сам’л, като галеше жена си по ръката, — предполагам, че няма да се наложи да чакаме дълго. Императорът сигурно поддържа връзка със своето скривалище и… скъпа, видя ли какво стана? Накара ме да говоря като някое ченге от филмите. Освен това не трябва ли да има постоянна връзка с някакъв тип предавателна станция? Може би дори няколко станции, съмнявам се Императорът да рискува с нещо толкова важно.

Стен се опита да запази спокойствие. Усещаше, че са на прав път, и не искаше точно сега да прибързват.

— Заслужава си да проверим — подхвърли той.

— Ако питате мен — намеси се Синд, — всички мои инстинкти крещят, че това е единственият начин да го спипаме.

— Ами ще ги следваме тогава — съгласи се Хайнис. — Инстинктът е това, което отличава ветерана от новобранеца.

— Непрестанно се чудя — поде отново Сам’л с познатия замечтан вид, — какъв ли щеше да е животът ни, ако АМ2 можеше да се добива или произвежда — както много други обикновени елементи. Ако можехме да го изработваме, както нашите домакини, борите, правят своя стрег. — Устните му се извиха в иронична усмивка. — Съмнявам се обаче, че подобно нещо е възможно. Говоря за синтезирането на АМ2. Според малкото статии на тази тема производството му щеше да е по-скъпо от печалбата, която носи.

— Махони не е смятал така — посочи Хайнис.

— Какво? — подскочи Стен.

— Казах, че Махони не е смятал така. Във файловете му има доста изследвания за възможно синтезиране на АМ2. Под графата „Дезинформация“. Тъкмо бях стигнала до тях. — Тя се чукна по челото, сякаш за да пробуди спомените си. — В един от файловете имаше нещо интересно. Нещо, което Махони е искал да ти покаже.

Стен кимна. Хайнис му беше казала, че Махони е маркирал със „С“ нещата, на които би искал той да обърне внимание.

— Ах, да — припомни си Хайнис. — Ставаше дума за проект „Браво“. — Тя погледна към Стен. — Знаеш ли какво означава това?

Изведнъж Стен се отдръпна назад, лицето му беше пребледняло. Но какво ли означава това? Тя се пресегна и го докосна по ръката. Беше леденостудена.

— Да — кимна Стен с мрачно изражение. — Зная какво е проект „Браво“.

Той видя тревога на лицата на Синд и на Хайнис. Дори нехайният Сам’л беше смръщил вежди.

— Но ще трябва да си събера мислите — продължи той. — И да обсъдя някои неща… с Рюкор.

Да, този път разговорът с Рюкор щеше да е сериозен.

Ставаше въпрос за един кошмар.

Стен беше на Вулкан.

Карл Стен. Изплашено хлапе, на което остават броени часове, преди екстерминаторите на Торесен да го докопат.

Бет беше с него. Толкова красива. Толкова млада. И Орон. Този странен, могъщ гений, който познаваше само настоящето.

Над него се извисяваше Махони. Един много по-млад Махони. Силен и уверен. Но младият Стен не знаеше дали може да му вярва.

— Трябва да получа потвърждение за плана на Торесен — заяви Махони. — Проверих всички компютри, но не открих нищо за проект „Браво“, освен заложени капани за ключови думи.

Проект „Браво“! Ето го пак. Стен усети стягане в гърдите. От устните му се изтръгна мъчителен стон.

Спокойно, Стен, дочу гласа на Рюкор… това вече е минало. Свършило се е. Отмина дори скръбта… Той усети леко убождане. Сетне го завладя спокойствие, докато лекарството постепенно започваше да действа. Дочу тихо дращене. Рюкор работеше с клавиатурата, нагласяваше изображенията. Голямото радостно лице на Махони изчезна…

На негово място се появи един от охранителите на Торесен. Стен протегна ръка и обгърна шията му. Ножът му се стрелна напред. Той дочу стон и усети как животът напуска жертвата му. Не изпитваше угризения, само странен проблясък на радост.

… И друг път бе убивал… за миг в него се надигна чувството за вина… после успокояващият глас на Рюкор продължи да нашепва: „Забрави, приятелю. Забрави го.“

Но не можеше. Този човек бе мъртъв. Премахнат, сякаш е бил досадно насекомо. Стен изстена… Боже, прости ми… и усети ново убождане… транквилантът отново изпълни вените му. Изображението трепна…

Намираха се в Окото. Пред тайния сейф на Торесен. Стен напръска ключалката с течност, която кристализираше, създавайки космически ниска температура. Металът се пропука. Вратата се отвори. Бяха вътре! Стен усети отдавна забравена възбуда. Погледна към Бет и Орон. Хилеха се като побъркани, задето бяха надиграли Торесен в собствената му игра.

… И отново убождането на иглата. Стен се опитваше да се пребори с ужаса, който се задаваше. Да прогони надалече тъмните криле на страшните спомени. Сърцето му започна да успокоява лудия си бяг. Усещаше електродите, закрепени за главата и ръцете му. Чу плясък на течност. Рюкор се наместваше във ваната си. Няма от какво да се страхува. Нали вярва на Рюкор. Ако тя провежда мозъчното сканиране, всичко ще бъде наред. Стен остави образите да се менят…

Щрак. Щрак.

Стен бръкна в сейфа на Торесен. Сред купчината документи и имперски кредити напипа една папка. Дебела, с червена подвързия. И название: проект „Браво“.

Образите се забавиха. Щрак. Щрак. Щрак. Орон взе папката. Щрак! Документи се разпиляха по пода. Щрак! Стен се наведе да ги събере. Напъха ги обратно в папката, без да спазва реда. И тогава видя… Щрак! О, божичко, един от приятелите му падаше… с окървавени гърди… и…

Изображението застина. Стен усети, че му прилошава. Дочу шепота на Рюкор… върни назад… после убождането…

Щрак!

Обратно при документите… навежда се да ги събере… Щрак! По-бавно! На един от тях има надпис: „Зона за отдих 26: Сводка за действията…“ Щрак!

… Чакай. Трябва да спреш. Трябва да видиш. Върни се назад… Гласът на Рюкор отново го повика… Не така, Стен. Забрави това. Продължи с… Но Стен упорстваше. Отново убождането. И успокояващият глас.

Стен се опита да надвие завесата на успокоителното, да премине към следващия образ. Нали той командваше, дявол го взел!

И агонията на Зона за отдих 26 се стовари върху него.

Пасажът.

Буйни гласове. Търговци, рекламиращи стоката си. Джоймомчета и джоймомичета, излезли на лов, изпразващи джобовете на минувачите, за да пълнят касата на Торесен. Примамливата музика на хазартни машини. Пиянски подвиквания. Социопатрули, разтикващи тълпата с палки.

В този ден в Пасажа имаше 1385 същества.

И сред тях…

Стен усети, че от устата му излиза радостен вик. Това е баща му, Амос. И майка му Фрийд. Ето ги и брат му Джоунс, и сестра му Ахд. Той извика, но те не го чуха.

Престани с това, изсъска Рюкор, но той не искаше да я послуша. Не можеше да я послуша… защото знаеше какво ще последва сега…

Стен се опита отново да извика на семейството си. Страхът го стисна за гърлото и превърна гласа му в шепот. Той ги видя да влизат в Пасажа. Видя големите тежки врати да се затварят зад тях.

Остана там. Застинал. В очакване.

Още гласове.

— Сега освободи Двайсет и шест — гласът на Торесен.

— Но там има поне хиляда и четиристотин души… — опитва се да възрази техникът.

— Чу заповедта.

Експлозивни болтове се взривиха по края на купола.

Тялото на Стен подскочи върху операционната маса в мъчителна реакция. Рюкор го наблюдаваше безпомощно от пулта на мозъчния скенер. Ако се намеси сега, уврежданията ще са тежки, дори фатални за него.

Стен подскочи отново, когато чу рева на бликащия навън въздух. Беше безпомощен свидетел… пленник вътре в себе си…

Почти на забавен каданс освободеният ураган помете миниатюрните клетки на Пасажа — и хората в тях — и ги изхвърли през отворите в чернотата отвъд.

Той чу гласа на техника:

— Какво толкова? Нещастни емигранти.

Сетне неговият началник:

— Да. Прав си. Такива бяха.

Стен заплака.

Рюкор продължи да работи над него дълги часове, използвайки всичките си психиатрични умения, както и цялата гама от успокояващи, за да го върне в нещо, поне донякъде наподобяващо нормално състояние.

Сетне го отведе обратно. Покрай кошмара на Пасажа. Обратно при проект „Браво“.

И при тайната, заради която по-късно Торесен изгуби живота си.

Тайната на синтетичната АМ2.

Стен се сгуши под одеялото, от челото му се стичаше пот, побиваха го ледени тръпки. Чувстваше се, сякаш са го отворили, източили и захвърлили.

Той взе чашата, която Рюкор му подаваше, и отпи от горещата, гъста течност вътре. Рюкор докосна таблото с плавник и зазвуча тиха музика. Успокояваща. Стен затвори очи и се помъчи да се отпусне.

След време ги отвори и отново отпи. Видя големите, съчувствени очи на Рюкор да го изучават.

Стен се намръщи и изстена:

— Никога вече.

— Съжалявам, скъпи ми приятелю — отвърна Рюкор. Плътният й глас внушаваше, че това не са само думи.

— Аз също — рече Стен. — Но сега поне знаем. Не само е възможно да се произвежда АМ2, но разполагаме с формулата и процедурата. Не съм химик и изглежда процесът е доста сложен и невероятно скъп. Но какво от това? С увеличаване на продукцията цената ще намалее.

Той спря и се замисли.

— Това преобръща наопаки цялата позната вселена, нали?

— Какво смяташ да правиш с тази информация? — попита Рюкор.

— Не съм сигурен — отвърна Стен. — Това променя много неща. — Той вдигна уморени очи към Рюкор. — Не казвай нищо. Трябва ми време, за да помисля.

Рюкор продължаваше да го гледа внимателно. Мислеше си: той ми е приятел. Доверен приятел. Но някои тайни са като червеи, които прояждат всичко и развалят добрите неща.

— Ако нещо се случи с мен — рече Стен, — ти ще получиш информацията. Постъпи с нея, както намериш за добре.

— Съгласна — рече Рюкор. — Ще чакам.

— Благодаря — кимна отпаднало Стен. Сетне главата му клюмна. Рюкор протегна плавник и побутна настрани чашата, преди да я е бутнал.

Стен спа дълги часове, без да сънува.

32.

Хотско остави на своята заместничка да управлява кораба, докато се прокрадваха към Първичен свят. Беше прекарвала контрабандно толкова много неща от и за Първичен, че за нея това вече не представляваше предизвикателство. А и заместничката от известно време настояваше да получи свой кораб. Всъщност истинската причина беше, че Хотско имаше по-важни занимания. Както и Марл. Както и Алекс. Докато наближат имперската столица, последният вече се радваше, че е в отлична форма и произхожда от планета със силна гравитация.

Хотско се оказа права — културата на Марл се отличаваше с някои много интересни, дори причудливи обичаи. Алекс неволно се зачуди какво ли би си помислила майка му, ако заведе тези двете у дома и й ги представи. Хм. Това би изисквало някои предварителни приготовления.

Освен това най-вероятно ще загине на Първичен свят, припомни си той.

Когато корабът на Хотско, „Ръм Роу“, приближи първия от множеството щитове на Първичен свят, Хотско пое управлението.

Стен би се нуждаел от доста сериозна диверсия, за да се промъкне с „Виктори“ на Първичен и да спаси Хайнис и останалите, но не и Хотско. Тя прелетя като призрак покрай огромните метални съоръжения, наподобяващи ръждясали преградни стени, покрай сложните патрулни станции, които изглеждаха като разпръснати острови и дори веднъж недалеч от кръстосващ имперски разрушител.

Навлезе с кораба в атмосферата и го приземи дръзко посред нощ в една от най-дълбоките долини на река Уай, преминаваща през средата на голямата, затворена долина Уай.

Алекс се измъкна през люка на кораба, облечен в скафандър, и доплува до брега. „Ръм Роу“ опираше в дъното на реката, на около седем метра под водата. Не достатъчно, но тъмните води щяха да прикриват кораба отгоре. Разбира се, ако над Уай премине патрулен кораб със сензори, той неминуемо ще засече нарушителя.

Но защо да мисли за потенциалните неприятности?

Той зарови скафандъра в меката почва край брега, откъдето можеше бързо да го извади, и се насочи право към Ашли на Уай, малко градче в центъра на долината, където се надяваше да устрои първата си база. Градчето изглеждаше изоставено. Тихи, покрити с калдъръм улички. Само от един от баровете се чуваха приглушени гласове, звън на чаши и провлачени песни. Килгър игнорира жаждата си и продължи.

„Синият бор“ тънеше в мрак.

Килгър се спотаи зад един храст и зачака утрото. Приятелят му бе или заминал, или банкрутирал, а може би арестуван от агентите на Вътрешна сигурност.

Малко преди зазоряване от страничната врата на странноприемницата се показа Крис Фрай, бивш агент на „Богомолка“, фанатичен рибар, умел готвач и пияч. В ръката си държеше въдичарска пръчка.

Той мина покрай храста и застина. Пристъпи от крак на крак, сетне бръкна в рибарската си чанта, сякаш да провери дали не е забравил нещо.

— Остави тоз театър — обади се Алекс иззад храстите. — Тъкмо се питах кога ще забележиш знака, дето съм го сложил.

Фрай се наведе и вдигна малката метална катарама, въргаляща се в тревата. Алекс се показа иззад храста.

— Успокой се, Килгър. Старите рефлекси не умират лесно. Какво правиш на Първичен свят? Ти и твоят прословут приятел трябваше да сте мъртви, ако може да се вярва на тъпите пропагандни предавания, с които ни заливат.

— Слуховете за мойта смърт са малко преувеличени — подсмихна се Алекс. — Как е положението тук?

— От лошо по-лошо — отвърна тихо Фрай. — Всеки, който някога е имал нещо общо с Меркурий или „Богомолка“, не се смята за благонадежден гражданин. Още никого не са прибрали, но ми намирисва, че скоро и това може да стане. Чух го от разни приятели, които наминават да ме видят. Тук в долината хората не ме познават, нито имат идея кой и какъв съм бил в миналото. Трябва да ти призная, Алекс, не знам какво е станало с Императора, но като че ли не е същият. Когато застреляха Махони, а после Стен избяга и развя знамето на бунта, почти бях готов да зарежа всичко и да дойда при вас. Единственото, което ме спираше, бе неудържимият страх и напредналата възраст.

Двамата се оглеждаха. Бяха минали доста години от времето на „Богомолка“, когато „Синият бор“ беше нещо като тайна квартира, откъдето Стен разследваше опита за покушение срещу Вечния император.

— Изглеждаш остарял и посивял — отбеляза Фрай.

— Не е ли тъй за всички нас, друже? — попита Алекс. — Как е общественият живот?

— Вратите си остават отворени — бизнесът на Фрай се състоеше в предлагане на храна, подслон, закуски и напътствия за гостуващите рибари. Естествено, той не вземаше нищо от приятелите, които го навестяваха доста често.

— Предполагам, че искаш нещо?

— Не много. Само място, където да остана с няколко приятели.

— Колко?

— Дванайсет.

— Това е колкото екипажа на малък космически кораб — рече замислено Фрай. — Май чух някакъв шум снощи. Е, добре дошли на враговете на краля и прочее. Проклетият Император. Само един въпрос, преди да извикам и да събудя цялото градче. Стен с тях ли е?

— Не. И ако трябва да съм честен, аз също няма да остана.

— Какво пък, доведи ги. И без това напоследък нещо ми липсваше в живота. Да чакаш почукването на палача на външната врата или нечия ръка да се стовари на рамото ти. По дяволите, нямам нищо против малко разнообразие, особено когато става въпрос за неща като държавна измяна. Не зная дали си представяш колко се радвам да те видя отново, сержант Килгър.

Тъй като по правило жителите на Ашли на Уай спяха до късно, не беше особено трудно Марл, Хотско и останалите да се доберат до кръчмата, без да бъдат забелязани.

Фрай ги нахрани и попита дали има нещо, с което би могъл да им помогне. Транспорт? Кредити? Каза им, че разполагал със солидни запаси, заровени на разни места. Фалшиви документи? По дяволите, може би Алекс се нуждае от помощник? Каквото му липсваше, можеше да си го открадне, отвърна Алекс.

На прощаване целуна Хотско и Марл.

— Нали помните разпорежданията ми? Ако не чуете нищо от мен до седмица или ако надушите нещо подозрително, плюйте си на петите и дим да ви няма.

Двете жени обещаха да постъпят точно така.

Те изпроводиха Алекс, докато потъваше в мрака — отдалече изглеждаше като обикновен служител, тръгнал към някой от градовете на Първичен свят.

Спогледаха се.

— Колко време? — попита Марл.

— Ще чакаме, докато се появи скреж на Шеол — отвърна Хотско.

— Добре. Ами ако спипат Алекс?

— Ще идем да го спасим — отвърна тихо Хотско. — Ако се наложи, ще го измъкнем дори от самия Аръндел.

Те си стиснаха ръцете. Договорът беше сключен.

33.

Поредната история, в която ме забърка Стен, мислеше си Синд. А бях невинна, красива и млада снайперистка. Всичко, от което имах нужда, е малко адреналин от време на време и когато край главата ми профучи куршум, шансът да докажа, че мога да надхитря онзи, който го е пратил към мен. И може би дори мъничък лъскав медал.

Но не. Появи се Стен и ме запали по по-големи приключения. Да викам „атака“ и да оставям на други да се хвърлят срещу врага, за да проверят от първа ръка дали той вярва в приказките за прераждане. Да бъда търсена за предателство към най-могъщия управник във вселената. Да шпионирам, да мамя и крада, да убивам, да се ровя в калта на света.

Тц-тц, рече си тихо тя.

И всичко това, защото се загледа по този прочут полубог-полувожд и реши, че изглежда самотен и има хубав задник.

Все пак в това имаше и някои хубави неща.

Като например начина, по който изглеждаше сега. От главата до петите излъчваше богатство. Всичките й дрехи и аксесоари бяха ръчно изработени, скоро след тайното й приземяване в един град на далечния свят Престонпас.

Килгър й каза, че когато играеш роля, трябва да станеш част от нея, до мозъка на костите. Затова се наложи да смени всичко, дори цвета на кожата, последното с помощта на пълна обработка с мазила, масаж и промяна на прическата. Тя забеляза, че макар косата й да бе късо подстригана по военному, това не променя цената за фризурата. Едно от удоволствията да си богата кучка.

Синд вдигна взетия под наем стюарт/хенри от паркинга пред имението и се насочи към портата. Спортната кола миришеше на хубава тапицерия и бе облицована с мека материя и истинско дърво. Ако продължеше още малко с ролята, щеше да започне да се привързва истински към подобен начин на живот.

Всъщност, рече си, има и недостатъци. Когато натикаш в чантата си предавателя, някои необходими инструменти, рекордер и пистолет, не остава място за много други неща. Предполагаше, че една от причините богатите да се заобикалят с антураж е за да им носят вещи, като грим или ключове за гравикола.

Тя приземи гравиколата пред затворените порти на имението. Масивна стомана с каменна украса. Устройството встрани от портала светна.

— Мога ли да ви помогна с нещо?

— Брет от Мотуат — обяви тя. — Архитектурно общество „Плат“. Очакват ме.

— Добре дошли — обяви гласът. — Моля, продължете към главния вход. Някой ще ви очаква там.

Вратите се разтвориха и тя подкара гравиколата по дългата павирана алея, покрай един прясно изрисуван надпис „ШАХРЯР“, покрай подравнен райграс и каменни фонтани, към издигащата се в дъното каменна къща.

Синд се оглеждаше в почуда. Не само заради блясъка и красотата — все пак това бе едно от местата, свързани с Вечния император. Според информацията в компютъра на Кайс и ограничената информация на Махони това имение, както и други като него, разхвърляни из вселената, са служили само за една цел:

Когато Вечният император се „завърне от отвъдното“ — тя потрепери неволно при тази мисъл, — това имение ще е първата му спирка. Тук, смяташе Кайс, той ще получи осъвременяваща информация за всичко, случило се в периода след неговата смърт.

Също според натрупаните данни, след като напусне подобно имение, то трябваше да бъде изравнено със земята. Какъв негодник, помисли си тя. Какво пречи вместо това да предадат този чудесен парк на местните? Но не, ей, всички, бягайте надалече. Зарежете къщите си, забравете досегашния си живот. Ето. Вземете парите и не закачайте Императора. Той иска да ходи на риба.

Тя насочи ума си към непосредствените задачи.

Откриването на „тайната станция“ не беше особено трудно, имайки предвид наличната информация. Предполагаше се, че ще е обзаведена с последен модел компютърна библиотека и обучен персонал и че ще получава всички важни технически, военни и научни публикации.

Интересно, помисли си Синд. Най-сигурният начин да не привличаш внимание. Всъщност Алекс й бе обърнал внимание върху това, но идеята била на Махони. Ако искаш да си осигуриш сигурно убежище, не ти трябва да го търсиш в бордеите, освен ако си аматьор или престъпник. Друго нещо е животът на богатите. Намери си луксозен, бохемски квартал, където никой не се интересува какво всъщност става по света…

Усещането за абсолютна сигурност. Кой би предположил, че тъкмо това е мястото, където един мъртвец ще се завърне.

Това бе третото имение в списъка на Синд. И докато първите две бяха определени с вероятност за успех 50 процента, това удряше почти 93. Според официалната легенда семейство Шахряр били бивши търговци, обичащи да скитат по широкия свят. Купували имения на различни светове и понякога с десетки години не ги посещавали. А когато някой ден се появят на прага, очаквали да им бъде осигурена пълна поверителност.

Една жена посрещна Синд пред високия вход на централната къща. Или вратата бе снабдена с механизъм, или портиерът бе някой бор, за да може да я затваря и отваря. Жената, която се представи като мис Алалайза Очио, според анализа на Кайс бе вероятно библиотекарката на имението. Навярно не знаеше истината и вярваше в историята за Шахряр, бяха я наели по-скоро заради техническите й умения, определен наивитет и склонността към усамотен живот.

Тя бе чувала за института „Плат“ и неговите фишове.

— Как да ви наричам, госпожице? — бе първият й въпрос.

— Нека бъде просто Брет. Титлите са нещо, което може да ви осигури по-добра маса в скъп ресторант. Понякога.

Мис Очио я покани да влезе. Нещо разхладително? Разбира се. Имаме почти всичко. Животът ми може да е самотен, но поне е пълен с удобства. Защо не кафе? Не, обядвах в хотела. Побъбриха така още малко, сетне:

— Брет, ще мога ли да чуя малко подробности? Любопитно ми е какво ви заинтригува в това имение.

Синд обясни. „Плат“ започваше поредица публикации, посветени на резиденции на богаташи. Не само за това какъв камък е използван или колко кристала има в полилеите, а най-вече доколко практични и удобни може да са подобни места? Всяка статия щеше да съдържа не само план на разположението, но и подробно заснето устройство на отделните помещения. На заден план обслужващият персонал или притежателите на имението щяха да споделят впечатленията си, а един от архитектите консултанти на фирмата щеше да се включи със собствен анализ.

Усмивката на мис Очио се стопи.

— Във всяка стая?

— Е — въздъхна Синд. — Може да пропуснем банята, освен ако е нещо наистина уникално.

— Съжалявам — отвърна жената. — Но това просто е невъзможно. Основите… някои външни постройки… първият и вторият етаж и библиотеката са отворени за посещение. От време на време каним тук местното градинарско общество. Можете да записвате срещите ни. Но не и останалата част от сградата, и най-вече жилищните помещения горе. Семейство Шахряр държи особено на личното си пространство и при подписване на договора ме предупредиха изрично, че не бива да допускам когото и да било. Така че, ако такива са плановете ви, боя се, че сте пътували напразно.

— Не можете ли да се свържете със семейството и да ги попитате? Ах, да. Забравих. Те живеят изолирано. Слава Богу, че не съм богаташка. — Тя се надигна. — Къде бих могла да се измия? А сетне може би ще ми покажете онези части от къщата, които не са затворени за обществеността?

— С удоволствие. Тоалетната е зад вратата на библиотеката — посочи мис Очио.

Синд отвори вратата и пристъпи вътре. В същия миг хвърли дребен предмет на масата отпред, затвори очи, приведе се и се прикри от ослепителния блясък. Очио имаше време само колкото да повдигне вежди и после гранатата избухна. Тя рухна на пода. Щяха да минат два часа, преди да се свести, но нямаше да помни нищо от случилото се.

Синд нагласи жената на пода. Беше сигурна, че не носи в себе си индикатори за жизнените функции, които да задействат аларма. Провери го, като няколко пъти се блъска неволно в нея. Нямаше дори паникбутон. Синд я придърпа към една от кушетките.

Два часа…

С изваден пистолет, приведена, тя се промуши през вратата към вътрешността.

Погледна към вратата на библиотеката. Може би. Според сведенията в компютъра на Кайс, получени от друг от имперските библиотекари, тя се командваше от две системни оперативни станции. Едната за централната станция на библиотеката, другата, заключена с код, осигуряваше достъп до определени поверителни файлове. Предназначени само за Императора.

Ако има време, може би ще се опита да надникне вътре. Ако има време.

Тя се изкатери по стълбите, игнорирайки гравиасансьора, да не би да задейства някоя друга аларма, и се насочи към горния етаж. Съдейки по думите на Очио, там трябваше да е най-интересната част.

При разузнавателното прелитане над сградата не бе забелязала нищо, което да наподобява антена. Така че ако имаше такава, щеше да е или в стаята под покрива, или под стрехата. Какво пък, намръщи се тя. Няма да е първият покрив, под който пълзи. Стига да не я забележат хората от външната охрана — по време на полета ги бе видяла да кръстосват околността.

Тя прекоси горния етаж на къщата, проверявайки всичко с бързината и умението на опитен специалист по охрана. Чисто… чисто… чисто…

Стаите изглеждаха съвсем невинно — бяха обзаведени така, сякаш очакваха всеки момент да се появи многолюдното семейство Шахряр и тяхната прислуга.

Чисто. Ярко. Блестящо.

Синд надзърна в поредната стая — беше малка и тясна, вероятно за някоя прислужница на етажа, огледа се — отново нищо интересно — и понечи да отстъпи назад…

Спря миг преди да затвори вратата.

Погледна наляво и надясно по коридора. Към стълбите. Човекът, проектирал този етаж, е бил или пиян, или некомпетентен. Ако не бе така, значи тя нищо не разбираше от геометрия. Отново вътре. Не — стаята наистина бе твърде малка за предполагаемото пространство около нея. Само дето…

Тя пристъпи към вратата на банята. Беше заключена. Извади два от „необходимите инструменти“ от чантичката си. С първия сканира вратата и дръжката. Малкият „търсач на бръмбари“ й съобщи, че във вратата няма монтирани сигнални устройства. Вторият инструмент изучи ключалката, избръмча тихо и тя изщрака. Синд натисна дръжката и влезе.

Еврика.

Комуникационната станция бе богато оборудвана и напълно автоматизирана. Синд се зае да я изучава така, както я бе учил Фрестън. Самата тя не беше специалист по комуникациите, но контролната програма, свързана със скритата някъде другаде в къщата антена, със сигурност бе предназначена да получава кодирани сигнали отдалече.

От някое място, вероятно предназначено за скривалище на Императора.

Прегледа мощния предавател. Беше автоматичен и тя се боеше да не обърка нещо. Най-вероятно бе поставен да излъчва сигнал „Не идвай тук“, в случай че истинското предназначение на къщата бъде разкрито.

Надяваше се, че е намерила това, заради което бе дошла. Беше се погрижила да не оставя следи и отпечатъци, за последното бе покрила пръстите и ръцете си със специална микроизолация. След като се огледа още веднъж, затвори вратата зад себе си.

Сега идваше най-трудният момент.

Все още й оставаше около час и досега не бе чула тревожния сигнал на алармата. Ако се наложи, винаги би могла да се върне и да „приспи“ Очио за още два часа.

В преддверието нямаше никого. Синд отвори вратата на библиотеката. Беше истинска галерия, със сводести стени, издигащи се до покрива. По рафтовете прилежно бяха подредени фишове, книги и списания. Стен сигурно би харесал библиотеката, рече си тя.

Огледа се за някакви признаци на живот. Нямаше.

Продължи навътре. Близо до вратата бе едната командна станция. Тази на Очио. Въпросът бе къде е втората, от която могат да се преглеждат секретните файлове.

Забеляза, че през стената минават кабели — някой, изглежда, се опасяваше от прехвърлянето на информация по недиректен път.

Синд напусна библиотеката и влезе в съседното помещение.

О, каква радост, помисли си тя, когато погледът й се спря на компютърната станция. Приближи се и седна на столчето пред пулта. Докосна тъмния екран и той се озари.

АКТИВАЦИЯ. МОЛЯ, ВЪВЕДЕТЕ ДАТАТА И МЕСТОНАХОЖДЕНИЕТО.

Синд помисли малко и затрака с пръсти по клавишите.

Въведе датата и ШАХРЯР.

ОПЕРАТИВНА СИСТЕМА ЗАРЕДЕНА. ВЪВЕДЕТЕ ПАРОЛА.

По дяволите.

Хм… Император. Не. Империя. Не. Чакай малко.

ВЪВЕДЕТЕ ПАРОЛА. ИМАТЕ ТРИЙСЕТ СЕКУНДИ ДО ЗАДЕЙСТВАНЕТО НА АЛАРМАТА.

Името изскочи само в главата й. Тя отправи една кратка молба и написа:

РАШИД.

ПРИЕТО. ИМАТЕ ПЪЛНИ АДМИНИСТРАТИВНИ ПРАВА.

Как ли пък не. Нима беше толкова лесно? Но:

ЗАПИТВАНЕ ЗА КООРДИНАТИ. ПРЕДАВАТЕЛ ДО ПРИЕМНИК ШАХРЯР. МОЛЯ, ИЗЧАКАЙТЕ.

Замига светлинка.

Вътре съм, помисли си тя с нарастващ възторг, и в този момент през вратата нахлуха двама охранители. Носеха противогази и бронирани жилетки, но това нямаше особено значение, тъй като Синд ги простреля за миг под лицевите стъкла, прати още два куршума в екрана на лъжливия компютър и се хвърли към вратата.

Претърколи се отвън, сетне повали притаилия се зад вратата охранител и стреля два пъти към друг, който се качваше по стълбите. Не уцели, но със сигурност го изплаши до смърт.

Сега вече се нуждаеше от тежка артилерия. Пъхна пистолета в колана си и взе пушката на убития охранител — имперски уилигън. Премести превключвателя на автоматична стрелба и прати един откос към вратата на библиотеката.

Сега вече алармите завиха с пълна сила и отекнаха изстрели. Синд мярна нечие лице да надзърта иззад ъгъла. Пусна един откос нататък, с втори разби огромния прозорец и се хвърли през този току-що създаден изход.

Също като в началните курсове за подготовка, помисли си развеселено тя, докато се търкаляше в храста долу, а около нея свистяха куршуми.

Тя отвърна яростно на огъня. Принуди ги да залегнат, да търсят прикритие. Или поне да се замислят, в края на краищата може и да са имперски войници, но рефлексите им са малко забавени… и къде, по дяволите, са ключовете от колата?

Намери ги… шмугна се на предната седалка и ги постави на таблото… СТАРТ… ГЕНЕРАТОР НА СКОРОСТ… САМОПРОВЕРКА… Хайде, точно сега нямам време за подобни глезотии… ето… ГОТОВНОСТ…

Пълна мощност, вертикален старт, в този миг вратата и част от таблото изригнаха от преки попадения. Гравиколата се стрелна напред по павираната алея, към затворените врати, а тя се изтърколи навън, прелетя три метра във въздуха, удари се в тревата, преметна се и се притаи зад някакъв храст, подстриган така, че да наподобява животно, после хукна приведена, използвайки каквито прикрития виждаше пред себе си.

Гравиколата изригна в пламъци, на десетина метра преди външната порта и на петнайсет във въздуха — копелдаците вероятно бяха вградили някаква противосамолетна система в проклетата врата. Сетне се стрелна надолу и рухна на подстриганата морава.

Оградата… още не… почакай малко, жено…

Хайде, скапана гравикола…

Експлозивите, оставени предвидливо от нея в жабката, изригнаха, поваляйки с взривна вълна портата и каменните колони от двете й страни.

Сега вече ставай. Бягай.

Точно като в онези курсове за подготовка, помисли си отново тя. Приближаваш стената, поставяш пушката отгоре, прехвърляш се, падаш, претъркулваш се, стреляш.

Само че няма по какво да стреляш.

Стоеше приведена сред храсталаците. Добре поне, че Императорът бе построил тайната си квартира далече от населените места.

Синд огледа пораженията. Какво пък, не беше толкова зле. Обяснението? Най-вероятно престъпник или група престъпници са направили опит за влизане с взлом. Дори и агентите от Вътрешна сигурност да заподозрат нещо повече. Императорът ще си помисли, че някой стар враг е тръгнал по дирите му.

Е, поне се позабавлявах малко, рече си тя.

И мисля, че сме една крачка по-близо до Императора.

34.

Вечният император едва ли би останал доволен, ако знаеше за какво използват Стен и Синд неговата някогашна спалня на борда на „Виктори“. Луксозно обзаведеното помещение бе натъпкано с фишове, разпечатки и набързо надраскани бележки.

Стен и Синд се бяха разположили в леглото и обмисляха свалянето на Императора.

Преглеждаха събраната от Синд информация. Отново и отново. Защото всеки път им се струваше, че липсва само едно, последно парче.

— Не виждам друг начин да погледнем на проблема — рече Стен. — Антената трябва да е ключът към всичко.

— Което ни дава един възможен вектор — добави Синд.

— Така е — рече намръщено Стен. — Но за да получим координати, ще ни трябва поне още един. В момента знаем само, че скривалището на Императора е някъде между точка А и безкрая.

Синд кимна, пусна една уморена въздишка и се изтегна в леглото. Докато една част от ума на Стен работеше над проблема, друга не пропусна да забележи стройната фигура на неговата любовница. Беше облечена с плътно прилепнал черен костюм. От доста време двамата не се бяха наслаждавали на физическа близост.

За миг му се дощя животът им да беше различен. Да са обикновени хора с обикновени проблеми, вместо непрестанно да я излага на риск.

— Чакай малко, за Бога! — възкликна тя и подскочи. — Кълна се, че трябваше да съм брадата майка!

— Какво откри?

Синд поклати нетърпеливо глава и се зарови отново в бележките.

— Не съм сигурна… но ако спреш за малко да говориш, любими…

Тя се пресегна, взе дистанционното и започна да въвежда информация. Докато го правеше, мърмореше нещо доволно под носа си.

Накрая вдигна глава и го погледна с нескрито вълнение.

— Мисля, че го открих. Втория вектор, имам предвид. Или поне зная как да го намеря.

Тя се приближи до него и му показа малкия екран.

— Виж… Онзи нищожен фактор, който и преди ни е обърквал. Смятахме, че е статично смущение или вторично излъчване от някой охранителен апарат. Но погледни. Това въобще не е истинското обяснение. — Тя го изгледа втренчено, докато Стен изучаваше екрана. — Освен ако умът ми не е блокирал.

— Напротив — рече Стен. — Мисля, че работи чудесно. — На лицето му се изписа мрачна усмивка. — Това е вторият лъч, права си. Трябва да е. На друга честота и насочен в съвсем различна посока! — Стен се прехвърли в корабния компютър и пусна информацията за анализ. След няколко минути дойде отговорът.

— Това е — обяви той. — Няма друга възможност.

— Сега остава само да проследим брадатото чудо — заяви доволно Синд. — И да открием точка Б. Която трябва да е… поне се надявам… една от предавателните станции. Стига да не е била разрушена. Ще я засечем оттук и така ще получим третия вектор — право в слабините на Императора.

Тя коленичи в леглото, вдигна ръка и козирува.

— Сър! Разрешете да продължа разследването!

Стен знаеше, че отговорът му няма да й се понрави, но този път трябваше да иде там. Съвсем сам.

Не само заради любовта му към нея. Заради страха, че може да я изгуби. Не. Когато Кайс се бе изправил срещу Императора на онази изгоряла АМ2-станция, беше придружаван от цял екип опитни агенти на „Богомолка“. Ала вероятно бяха допуснали някаква грешка — и станцията се бе взривила.

Колкото и да беше опитна Синд, не можеше да се сравнява с онези видели и препатили агенти. А Стен предполагаше, че станцията ще е оборудвана с далеч повече защитни устройства, отколкото самозадействащ се взрив.

Стен бе прекарал доста голяма част от живота си в „Богомолка“. Не егото му подсказваше, че е най-добрият от най-добрите. Вграденият от „Богомолка“ калкулатор доказваше това твърдение.

Той беше най-логичният кандидат за тази мисия.

Но как да каже всичко това на Синд и да разчита, че ще го разбере? Да приеме положението с разсъдък, а не с емоции.

Виждаше пламъка на вълнението на лицето й. Трепкащите светлини в очите. Стен се мразеше за това, което смяташе да й стори.

И въпреки това й каза. Тя се сопна. Опита се да го убеди. Започна да го умолява. Но той не се предаваше.

Накрая въпросът беше решен. Или поне сключиха примирие и се съгласиха да отложат дискусията за малко. Опирайки се на твърдението, че човек не бива да е ядосан, когато яде, Стен се свърза с кухнята и нареди да сервират вечеря в кабинета.

Първата половина от храненето премина в мълчание. Втората в невинен разговор. Докато стигнат десерта, разговорът премина в сериозно обсъждане.

Стен й разказа за Рюкор, мозъчното сканиране и проект „Браво“.

— Все още не зная какво да мисля за това — рече той. — А и възможността за производство на АМ2 не е свързана с проблема, който се опитваме да разрешим в момента. Отлагам решението, тъй като не съм сигурен как ще свърши цялата тази история.

— Аз също непрестанно мисля за това — призна Синд. — Понякога се будя, обляна в пот, и се питам… какво ще стане, ако Императорът победи?

Стен мълчеше, предпочете да напълни чашите.

— Всъщност няма смисъл да си блъскаме главите над подобни въпроси — продължи Синд. — Защото той или ще спечели, или няма. В някои моменти борският фатализъм може да спести доста терзания.

Тя разклати леко чашата. Беше потънала в размисли. Стен виждаше, че се двоуми дали да го попита нещо, сетне тя заговори, без да вдига очи.

— Какво ще стане, ако ние победим? Кой — или какво — ще замени Императора?

Стен поклати глава.

— Не аз ще го решавам. Ако питаш мен, това е революция. Не е метеж. Други същества ще вземат тези решения. Това е тяхното бъдеще. Нека те го избират.

— Мисля, че постъпваш твърде романтично, щом смяташ, че може да е толкова лесно — укори го Синд. — Ти ще бъдеш човекът на деня. Техният спасител. Нещо повече — да не забравяме за АМ2. Независимо дали естествена, или синтетична. От някоя паралелна вселена, или от завода. Ключовете ще са у теб. Ключовете за царството на Императора.

— Тази мисъл не ме блазни особено — произнесе безизразно Стен.

Синд положи ръка върху неговата.

— Зная — рече. — И затова те обичам. Но по същата причина бих искала да помислиш над този въпрос. Защото, когато настъпи моментът, няма да имаш много време за решение.

— Забелязах, че ти не споделяш мнението си какво да правим.

— Аз съм последният човек, който ще ти каже — отвърна Синд. — Дали смятам, че би станал добър управник? Да, за Бога. Дали бих искала да останеш при мен? Два пъти да. — Тя го стисна за ръката. — Но аз съм предубедена, нали знаеш?

Стен поруменя засрамен. Синд се изкиска.

— Колко сладко — рече. — Ти се изчервяваш. Ето че знам нещо за теб. Великият водач се черви като юноша.

— Клевета — рече Стен.

— Абсолютно — отвърна Синд.

Тя се премести в скута му. Стен я прегърна, притисна я към себе си и я целуна по врата.

— Какво ще ми дадеш, ако обещая да не казвам? — прошепна тя примамливо.

Ръцете на Стен бяха заети да следват формите й под комбинезона, да изучават вдлъбнатините.

— След малко ще ти кажа — рече. — Но първо ти ми кажи нещо. Как, по дяволите, се сваля това?

Тя го улови за ръката… и му показа.

Сетне зашепна в ухото му:

— Ето там… натисни лекичко… точно така!

35.

Ботушите на охранителите топуркаха все по-близо. Алекс висеше като паяк в мрежа над високите хидравлични врати, водещи към просторния двор на замъка Аръндел. Чакаше търпеливо, втренчил поглед в часовника, опитвайки се да не обръща внимание на мравучканията по кожата.

Ставаше все по-зле с приближаването към Императора. Не че имаше конкретна причина за този неприятен тик. Дотук Килгър не бе срещал особени трудности.

Поне засега.

Взе влака от Ашли за най-близкия средно голям град. После провери дали има някакви изменения в изискванията за лични документи на Първичен свят и дали фалшивата му карта ще върви. От магазин за употребявани коли в по-западналата част на града купи гравикола с редовна регистрация. Там никой не му задаваше въпроси, като последен адрес, месторабота и прочее.

Гравиколата може да беше регистрирана, но двигателят й бе в отчайващо състояние. Маклийновият генератор можеше да я вдигне на не повече от три метра и с мъка поддържаше страничен наклон от петнайсет градуса. Максималната й скорост не надхвърляше петдесет и пет километра.

Алекс отброи още сто кредита на брата на продавача, за да може бракмата да потегли. Той знаеше, че „братчето“ ще използва части втора ръка и ще напълни системата с течност, близка до меласа, но и без това гравиколата бе предназначена за еднопосочно пътуване.

На двайсет километра отвъд Фоулър, най-близкия град до имперското имение, Алекс се приземи насред поле, използвано за изхвърляне на отпадъци. Разби с удар таблото, демонтира някои важни части от двигателя, смъкна регистрационната табела и я зарови. После напусна мястото.

Спусна се към градчето и се изгуби сред високите блокове.

Първа, втора и трета стъпка можеха да се сметнат за изпълнени — достигане до Първичен свят, осигуряване на база за действие и проникване във Фоулър. Сега идваше време за кратка пауза. Съществуваше възможност да са го проследили след пристигането му и агентите на Императора да го държат под наблюдение, като същевременно му осигуряват известна свобода. Може и да не беше така, но защо да рискува?

Нае квартира, като избра такава с два изхода, вторият към ръждясала стълба от задната част на сградата. Имаше и малка, добре обзаведена кухня. След седмица, през която „лежеше на дъното“, той реши, че засега няма признаци за „опашка“. Време е за следващата стъпка.

Алекс купи бутилка скъпо бренди, като си отбеляза, че ще трябва да хвърли шишето някъде другаде, тъй като хората в неговия квартал не бяха привикнали към луксозни покупки и се наливаха с филтриран индустриален алкохол и домашен спирт. Същата вечер седна на масата и постави шишето и чаша пред себе си. Беше време за поредното планиране.

Четвърта стъпка бе да се приближи колкото се може повече до Аръндел. Пета — да проникне в замъка на Императора. Шеста — да се измъкне и да потегли за вкъщи, без да бъде преследван.

В компанията на партньор.

Пойндекс. Алекс знаеше, че избраникът ще има известни възражения по въпроса за неговото отвеждане и би могъл да прибегне до насилие, или най-малкото да вдигне шум.

Последното не биваше да се случва по никакъв начин, ако не за друго, то защото би могло да доведе до физическото премахване на целта. За да успее напълно планът му, Пойндекс трябваше да изчезне безшумно и без следа.

Алекс се надяваше, че ще успее да го отведе право на мостика на „Виктори“. Там щеше да му бъде предложен избор, какъвто предложиха на неговия агент на Ви — да стане двоен агент или да бъде подложен на мозъчно сканиране.

Алекс предполагаше, че като истински професионалист и човек, който веднъж вече бе преминавал на другата страна, Пойндекс няма да упорства особено. Според информаторите им на Първичен свят сега Пойндекс бе любимецът на Императора. Което означаваше, че знае всички негови тайни от първа ръка.

Ето защо след вербуването му Алекс възнамеряваше да обяви за него пред обществото. Това щеше да е поредният ужасяващ удар за Императора.

Докато отпиваше от брендито, той си напяваше тихо, за да се разсее. И въпреки това го глождеха съмнения. Може би този път ще го убият. Може би това е последната му операция — но какво от това? Никога не бе хранил илюзията, че е безсмъртен, нито бе мечтал да издъхне от старост в легло с балдахин. Ала той бе твърдо решен, че ако не друго, покушението срещу Пойндекс ще успее, преди да се наложи да поеме на пътешествие към Острова на благословените.

След като прекара една нощ в общуване с бутилката и със себе си и спа до късно, Алекс премина към осъществяване на замисъла си. Първо обра една линейка, паркирана в двора на близкия спешен център. Навремето бе преминал обучение за парамедик към секция „Богомолка“ и знаеше точно какво му е нужно. Когато си тръгна, не пропусна да заключи вратата на линейката.

Прибра плячката в квартирата си и същата вечер премина към следващия етап. Насочи се към друга част на Фоулър, където се покатери по тухлена стена и демонтира метална решетка на прозорец. От другата страна имаше гараж с луксозни гравиколи. Килгър се промъкна в него и открадна шест регистрационни табели — пет от тях постави обратно, но на различни коли. Шестата прибра, прехвърли се през прозореца, нагласи отново решетката и се отправи към квартирата. Дотук всичко бе лесно. Награди се с няколко бири в местната кръчма. Почерпи и посетителите и си спечели неколцина приятели.

На следващия ден се разтъпка наоколо, след като направи няколко упражнения в квартирата. От близкия магазин купи храна за три дни, маскировъчен костюм и туристически обувки. Жалко, че не предлагаха фототропичния костюм на „Богомолка“. Не можеше да го носи със себе си, тъй като подобна екипировка би породила много въпроси. Костюмът за орнитолог трябваше да свърши работа. Последната му покупка бе масивен „туристически“ нож. След това се прехвърли в един център за електроника, откъдето се сдоби с някои хитроумни машинки и прибори.

На този етап си позволи първото от двете малки удоволствия, които си бе обещал за времето на операцията. От близката месарница купи три кила пушен бут и колекция сухи подправки. Прибра се в квартирата, наряза месото и го остави да кисне в марината, като добави чесън, пипер и горски плодове. Месото щеше да кисне цял ден.

Някъде посред нощ излезе на уговорената среща с един от новите си приятели. Човекът бе донесъл това, към което Килгър бе проявил интерес. Нещо повече — беше подсигурил една малка колекция. Килгър се подсмихна на миниуилигъна, въпреки че това бе оръжието, което би предпочел. Ала тъй като не искаше доставчикът да си помисли, че планира малка война, и да изтича при кварталния констабъл, се въздържа от този избор.

По същата причина отхвърли едрокалибрения пистолет и карабината със сгъваем приклад, макар да бяха конвенционални огнестрелни оръжия. Избра — и после се пазари половин час за цената — дребнокалибрен пистолет. След като се постара да убеди доставчика, че не замисля нищо по-сериозно от уличен обир, той се прибра в квартирата. Рано на следващия ден дойде време за първото от обещаните удоволствия. Накиснатото месо бе извадено и оставено да се суши. Алекс го осоли и го наряза на тънки ленти. Постави още подправки — чеснов прах, пипер, малко ким. Когато приключи, нагласи тавичката с подправеното месо във фурната, включи я на най-ниска степен и подпря вратичката с коркова тапа, така че да остане двусантиметров отвор.

Докато месото се сушеше, той се зае с електронните компоненти и си изработи от тях истински инструменти за проникване с взлом.

После подремна, трупайки запаси от енергия за в бъдеще. Когато се събуди малко преди здрач, месото бе съвсем изсъхнало. Алекс се полюбува на работата си. Може и да не беше майстор като Мар и Сен, но си го биваше. Зави месото в непромокаем пакет, събра си багажа и напусна квартирата. Дори агентите на Вътрешна сигурност да се доберяха по-късно до нея, едва ли щяха да намерят тук нещо, което да им даде каквато и да било следа. Той събра всички остатъци от дейността си през последните няколко дни — от празната бутилка до опаковката на електронните компоненти — и ги хвърли в контейнер за промишлени отпадъци.

Дойде време за второто от двете обещани удоволствия. Намери голям ресторант, в който не би трябвало да го забележат и от който се разнасяше благоуханен аромат. Поръча си богата вечеря. Три коктейла от морски дарове. Две големи пържоли, свръхтънки. Гарнитура от гъби соте. Голяма салата с дресинг. Половин бутилка вино за подпомагане на храносмилането. Когато приключи, сервитьорката повдигна учудено вежди, но той само въздъхна доволно и обяви, че е готов за втората част от вечерята. Поиска паста — да му направят блюдо от всички видове, които предлагаха. За попълване запасите от белтъчини. И пи вода. Много вода. За да попълни водните си запаси.

По времето, когато приключи с гощавката и се измъкна навън, имаше чувството, че не върви, а се търкаля. Но какво толкова, това можеше да е последното му ядене в живота.

Сега вече бе готов за действие.

В луксозен квартал, който бе обиколил преди няколко дни, Алекс открадна гравикола, като преодоля с лекота алармата и ключалката на стартера. Постави регистрационната табела, която бе откраднал, а табелите на колата премести върху тази, паркирана отпред. Нека се объркат малко, рече си той. Ще им трябват поне няколко часа, докато започнат да разбират какво е станало, но едва ли ще схванат логиката.

Качи се на колата и се отправи към мястото за начало на последната фаза от операцията — свръхскъпа част на Фоулър, именията на богаташите, простиращи се — доколкото им е позволено — към земите на Императора. Докато летеше нататък, провери дали пистолетът в колана му е зареден и готов за действие.

Имперските територии край Аръндел бяха обкръжени със стена и съоръжени с всички възможни охранителни прибори. Алекс паркира откраднатата гравикола на най-близката улица до стената и метна на рамо раницата с екипировка. И отново си помисли със задоволство за подменената регистрационна табела. Когато обявят кражбата и полицията бъде вдигната по тревога, ще открият табелата на съвсем друга кола, което ще обърка още повече положението.

Килгър имаше нужда мощната и скъпа гравикола да стои на това място поне три дни, без да привлича нечие внимание. Той знаеше, че скъпи квартали като този, особено в близост до Аръндел, се обикалят постоянно от усилени патрули. Освен това планираше да използва колата при измъкването си от района, при това с Пойндекс на борда.

Намери подходящо място от другата страна на улицата срещу стената и задейства приборите за наблюдение. След два часа вече разполагаше с доста подробна информация за охранителната система. По улицата на всеки половин час преминаваше цивилен агент. Зад стената имаше сензор. Друг — отгоре. Вероятно бодливата тел върху стената също бе снабдена с датчик. На всеки час във въздуха се появяваше гравикола. Друг наземен патрул обикаляше по улицата.

Аматьори, подсмихна се Килгър. Стандартен тест за работа в „Богомолка“ изискваше да проникнеш в строго охранявано място и да го напуснеш в рамките на един ден. При това тестът не се смяташе за труден.

Време е, момко. Той прекоси улицата, прехвърли се през стената и се озова в горичката от другата страна за по-малко от десет минути.

Сега вече би трябвало да започне трудната част.

Имаше двайсет и седем километра гори и поляни между него и замъка Аръндел.

Разстояние, което се равняваше на утринна тренировка, му отне три дни и в четири случая едва не му коства живота. Кучета. Още сензори, от всякаква възможна конфигурация, от сеизмични до ултравиолетови и за движение. Плюс всичко останало, за което се бе сетил шефът на охраната. Разположени на най-невероятни места. Случайни патрули. Самолет.

Но можеше и да е по-лошо. Ако имаше пролуки в охраната, те вероятно се дължаха на настояването на Императора да е колкото се може по-незабележима. Това означаваше мъртви зони, обстрелвани участъци, камери за дневно и нощно наблюдение и самонасочващи се прожектори.

На всичко отгоре Алекс носеше сгъваемата, снабдена с маклийнов генератор носилка, на която възнамеряваше да сложи обезвредения Пойндекс. Още няколко килограма, които ще трябва да мъкне обратно към стената.

Изминаваше по няколко метра, спираше да се огледа дали е оставил следи и ако е нужно, ги маскираше. Не мигна изобщо, само от време на време присядаше да си поеме дъх. Ходеше по нужда в потоците и прибираше останките от яденето в раницата. Веднъж, когато го подгони глутница кучета, прекара няколко часа в леденостудено езеро.

Но най-сетне видя Аръндел, щръкнал на фона на ярко озареното небе. Амбразурите му приличаха на втренчени в него очи. А бойниците и кулите… по-добре да не дава воля на въображението си.

Алекс скри носилката в един гъст храсталак. Движеше се по плана — беше късна сутрин на първия ден от уикенда. Довечера трябва да е зад стените, инак ще бъде принуден да остане тук още цяла седмица.

Ако се наложи, ще го направи. Но предпочиташе да не стига дотам.

Нямаше нищо между него и двестаметровата подпорна стена с 50-градусов наклон, зад която вероятно бяха складовете и помещенията на обслужващия персонал.

Късно следобед се чу нарастваща глъчка и Алекс предположи, че дневната смяна бърза за пневмометрото, за да се прибере обратно във Фоулър.

Сред тях, не се съмняваше, щяха да са и щастливи охранители, получили отпуска.

В Аръндел щеше да остане само смяната за уикенда, плюс персоналът, необходим за обслужване на мястото през двата дни — от готвачи до прислужници.

Алекс помнеше време, когато в охраната работеха бивши агенти на „Богомолка“. Но Пойндекс ги бе сменил всичките. По информация, получена от Мар и Сен, новите охранители не можели да се мерят по квалификация с предишните.

Нямаше ги вече и гурките. Нито преторианците — последните така и не бяха възстановени на служба, след като техният полковник се бе опитал да ги превърне в частна армия за сваляне на Императора.

Сега охраната бе предоставена на Вътрешна сигурност. Хора на Пойндекс. Едва ли някой от „Богомолка“ или „Меркурий“ би останал впечатлен, ако се срещне с тях.

Ще разберем, като се мръкне, помисли си Килгър.

Имаше две същества, които трябваше да са в замъка.

Пойндекс. Стен беше прав, той рядко напускаше квартирата и канцеларията си в замъка.

И още един.

Вечният император.

Килгър обмисляше всичко това, докато чакаше. Дали ще успее да преодолее последните защити? Ами ако се добере достатъчно близо до Императора, за да може да го премахне? Най-вероятно не. Изглежда, започваше да се поддава на амбициите си.

Пойндекс, това трябваше да е неговата цел.

Спусна се нощта, той изчака да премине поредният въздушен патрул и излезе от укритието си. Изкатери се безшумно до подножието на стената, спря и я погледна нагоре. Беше висока седемстотин метра, окичена с бойници и стражеви кули. Свали си обувките и ги прибра в раницата.

Време беше за танца на паяка. Пукнатини между камъните… захват на пръсти… опора на върха на пръстите на краката… встрани, към мястото, където огромните хидравлични врати затваряха централния вход на замъка.

Щеше да е по-лесно, ако имаше клинове. Но не би искал да рискува, като си закупи алпинистка екипировка във Фоулър. А и стената не изглеждаше особено подходяща за изкачване в катерачески стил. За миг един от камъните под пръстите му се разклати и Алекс сподави възклицанието си, увисна, успя да намери друг захват и се подпря с крака. До земята имаше поне трийсет метра. Проклетото камъче се изтърколи и тупна долу, а ехото му отекна в стената — по-силно от лавина, по-силно дори от оръдеен изстрел и почти толкова силно, колкото пъхтенето на Алекс.

Нагоре по стената. „Трябваше да се поупражняваш, момко — рече си укоризнено той. — Да потренираш, докато беше на «Виктори». Нагоре, нагоре.“

Спря малко над и встрани от хидравличните врати. Заби якото острие на ножа в една цепнатина и се вкопчи с две ръце в дръжката.

Погледна часовника. Съвсем навреме. Броени минути до смяната на първите часовои.

Хидравличните врати се разтвориха в 19,50 и започна разводът на охраната. Алекс наблюдаваше внимателно, като професионалист.

Беше почти толкова церемония, колкото и военна маневра. Охранителният отряд се появи със строева стъпка, предвождан от дежурния офицер и началника на караула. Подразделението спираше при всеки пост, часовоят изискваше паролата, сменящият го я съобщаваше и сетне настъпваше самата смяна. Смененият заемаше място отзад в редицата и подразделението продължаваше с равномерен тропот към следващия пост.

Алекс продължаваше да виси горе. Беше спокоен, защото знаеше, че никой в строева формация не поглежда нагоре, надолу или встрани, от страх да не се блъсне в този пред него или в офицера и да бъде наказан за небрежността си.

Тъй като това беше церемония, черните униформи на войниците от Вътрешна сигурност бяха доукрасени с бели колани, шлемове, еполети и ръкавици, плюс бели ремъци за уилигъновете. Поне са се отказали от глупавите парадни пушки, помисли си Алекс, каквито навремето използваха преторианците.

На всичко отгоре явно им бяха наредили да си поставят налчета на токовете. Звукът, който издаваха при удар в калдъръма, бе забележителен. Сигурно се чуваше от миля.

Най-сетне тропотът на ботуши, удрянето на приклади в земята и равномерните подвиквания приключиха и старата смяна се прибра в Аръндел.

Още два часа. Да 22,00. И началото на операцията.

Най-доброто време за начало на атака е или часовете преди зазоряване, или малко след залез, когато човек се подготвя за предстоящия сън и енергията на тялото отслабва.

Но Килгър бе стигнал още по-далеч. Беше избрал уикенда като най-подходящ момент да нападне сам, без чужда помощ, един укрепен и охраняван замък. Всеки, който е на служба, неминуемо ще се е поотпуснал или ще таи лоши чувства, задето другарите му сега си почиват, докато той е на служба.

Килгър, като истински перфекционист, бе подбрал внимателно и точния час. Първа смяна е от 18 до 20 часа. Това са часовои, които скоро са се нахранили, все още са нащрек, ако не за друго, то защото може да мине проверяващ офицер. От 20 до 22 часа. Втора смяна. Не е зле, но все още е твърде рано. Наоколо се навъртат хора. 22,00. Отново първа смяна, но за втората си стража. Нахранили са се, поизлегнали са се, а може би дори са пийнали вино в столовата на Аръндел. А ето че отново е време да маршируват, като напълно съзнават, че когато след два часа ги сменят, няма да се върнат в спалното, а ще идат в караулното, където да чакат до четири часа. Перфектно. Най-голямото притеснение на Килгър бе дали ВС не са така стриктни, каквито бяха гурките. Те също трябваше да изпълняват парадни разходки и да се сменят по часове. Ала същевременно си даваха сметка, че парадът е време, когато са уязвими. И затова при смените винаги имаше втори дежурен отряд в пълно бойно снаряжение и готов да действа при първия сигнал.

Но, изглежда, Вътрешна сигурност нямаше задни мисли. Всички войници, които Алекс изброи, участваха в дежурната смяна.

И така, в 21,50 токовете на часовоите затракаха все по-близо и Килгър едва се сдържаше да не се изкиска. Време за трета стража. Той долови на няколко пъти провлачване на обувки — изглежда, някои от войниците се бяха почерпили в столовата. Смененият часовой се прозя шумно и главата му клюмаше.

Килгър се измъкна от закачената на тавана мрежа, скочи на пода и се промуши през хидравличните врати зад часовоя миг преди да се затръшнат.

Ето че вече беше в замъка Аръндел.

Сега беше най-опасният момент. Буквално момент, защото не смяташе да се излага дълго на показ.

Той пристъпваше безшумно, следвайки часовоя. Отпред беше караулното и водещото надолу стълбище — към голямото церемониално подземие. Алекс се надяваше, че е церемониално, тоест пусто. Веднъж вече го бяха затваряли там с неколцина гурки.

Именно подземието бе неговата цел. Ама че цел, рече си и остана изненадан от ведрото си настроение. Усещането за опасност го караше да се чувства силен. Силен и весел.

Какво пък. Ако ще се изправя срещу смъртта, сега е моментът.

Караулното. Последна размяна на команди. Смяната влиза вътре, следвана от дежурния офицер и началника на караула. Малко след това Килгър също влиза.

Тропот, подвиквания, шум от течаща вода, звън на прибрано в стелажа оръжие, поскърцване на легло, глъчка на млади мъже и жени, в миг на свобода след строево движение и досадно стърчене на пост.

Никой дори не забеляза облечения с камуфлажни дрехи мъж, който се шмугна през отворената врата и продължи по коридора. Коридорът завършваше с масивна врата, снабдена с още по-масивна брава. Масивна и старомодна. Отне му по-малко от минута да преодолее бравата и броени секунди, за да нагласи вратата така, че никой да не забележи. Вече беше вътре, в началото на спускащото се надолу стълбище.

Той си нахлузи обувките и заслиза бавно. Каменните стъпала бяха износени — сякаш поколения затворници и часовои бяха търкали тази via dolorosa.

Фенерчето му осветяваше близкия край на помещението. Точно както си го спомняше, макар паметта понякога да е толкова измамна. Но Мар и Сен се бяха заклели, че Аръндел е построен като точно копие на предишния. Вратата към голямата обща килия бе отворена — ето една ключалка, която няма да се наложи да отключва.

А сега… май това беше мястото в стената, през което се бе появил Стен.

Натисна и участъкът от стената се плъзна встрани.

Алекс пристъпи вътре.

Това беше „тайната“ на Аръндел, макар че не беше кой знае каква тайна. Стен я бе открил преди години, когато командваше охраната. Аръндел бе нашарен от скрити коридори. Те свързваха имперските покои със спалните и подземията и се отваряха на множество добре прикрити места. В едно друго време друг Император бе казал, че истинският замък трябва да има свои тайни проходи и коридори, ако не за друго, то за да задоволява романтичните импулси на владетеля.

А сега тези коридори щяха да са още една стъпка към премахването на Императора — ако, разбира се, Мар и Сен бяха прави.

Алекс се изкатери по тясната вита стълба, следвайки маршрута по запаметената карта на замъка. Надяваше се, че този коридор ще го отведе при редица спални.

Настроението му се промени отново. Имаше чувството, че някой го чака в края на пътя. А може би това бе само пристъп на клаустрофобия заради тоновете камък над него.

Нагоре. И нагоре.

На три пъти засича датчици и ги обезврежда. Движеше се безшумно и пъргаво като плъх в стената. Плъх, притиснат в каменната преграда, както би постъпил всеки опитен шпионин. Не само заради прикритието, а и понеже някои дъски скърцат…

Застоял въздух?

Не. Внезапен повей.

Алекс се огледа за вентилационна шахта. Нищо, освен сив синтетичен гранит. И все пак отнякъде определено идваше свеж въздух. Алекс коленичи и опря длан. Ето тук. Около тази плоча. Всъщност не беше плоча, а по-скоро капак. Най-вероятно се задействаше от натиск. Той извади метална монета от джоба си, пъхна я в процепа и я пусна.

Дзън… дзън… дзън…

Доста дълго падаше.

Вертикална шахта? Поколеба се дали да не я проучи, но се отказа. Може да е оборудвана със сензори.

Или дори да има охрана.

Килгър продължи нататък. Скоро коридорът се разшири, стана далеч по-просторен от тези, през които се промъкваше досега.

Вероятно това бе етажът, на който искаше да излезе, но държеше да е сигурен. И отново нещо започна да го гложди. Само етаж по-горе бяха личните покои на самия Император. И Императорът щеше да е в тях.

Освен ако не се крие някъде другаде — в бункер, един бог знае къде.

Според картата някъде тук трябваше да има арка.

Но арка не се виждаше.

Само глуха стена.

Алекс я докосна на няколко места, за да се увери, че няма таен вход. Не намери.

„Хм — рече си, — изглежда, момъкът не е построил всичко, както си беше преди. Параноично копеле.“

Не му оставаше друго, освен да се насочи към целта, за която жадуваше от самото начало.

Намери един от панелите — вероятно предназначен за наблюдение, — който се отваряше към главния коридор. Побутна го лекичко и… надзърна.

Двама войници от ВС стояха на пост пред двукрила врата. Мар и Сен му бяха казали, че целият етаж е бил демонтиран и построен наново.

Сега тук се помещаваше Пойндекс. Само на него бе позволено да е толкова близо до Императора.

Алекс се усмихна. Съвсем различна усмивка от онази, която трептеше на устните му, преди да влезе в замъка.

Този път това бе усмивка на лицето на тигър.

Пойндекс изруга тихо. Гневът остана стаен вътре в него, както всички останали чувства, които изпитваше. Излезе от програмата, която бе пуснал, и се върна в началото на файла.

Усещаше тъпа болка в главата. И сякаш някой бе хвърлил пясък в очите му.

Отдавна трябваше да е приключил работа и да си е легнал. Не беше твърде късно, но за двайсет и четири часа му се бе събрало освен разпределяне задачите за Вътрешна сигурност, да отговаря на постоянните повиквания на Императора и да подготвя тази нова мисия за унищожаването на планетите на всички бунтовнически светове.

Обмисляше отново и отново програмата на Вечния император за провеждане политика на терор.

В началото му се стори абсурдна. Не е абсурдна, поправи го вътрешният глас. По-скоро Вагнерска, в смисъла на Гьотердемерунг. Като онзи земен тиран, как ли му беше името? О, да. Лудият Адолф. Но това е невъзможно. Вечният император не може да е безумец. Разбира се, че не.

Спомняше си смътно как навремето един от наставниците му разказваше за някакъв владетел, който, след като свалил предшественика си, наредил на подчинените си да съставят нова конституция, която да не забранява прилагането на терор от страна на държавата. Терор отгоре. Значи в политиката вече имаше такъв прецедент.

Не помнеше името на този диктатор, нито дали е управлявал дълго, или кратко и кърваво… а и нямаше време точно сега да се занимава с исторически проучвания.

От друга страна обаче, планът му се струваше смешен. Нима е необходимо този жалък бунт, чийто „водач освободител“ вече е мъртъв, да бъде смазван с цялата сила и мощ на Империята? Но пък не беше ли Макиавели този, който съветваше своя княз да изтреби враговете си още щом се възкачи на трона — с един зловещ удар?

Не че Пойндекс имаше намерение да възразява или подлага на съмнение тази нова имперска политика. Той служеше вярно. Дали на императора, или на тази нова примамлива мисъл за вечен живот?

Вечен живот и… вечна власт?

Списъкът бе готов. Столицата на кал’гатейците. Шестте кантонови свята на хонджойците. Ви — столицата на борите. И така нататък. Общо 118 свята бяха получили смъртна присъда.

Можеше да бъде осъществено — Империята все още разполагаше с достатъчно кръстосвачи и напълно лоялни екипажи, които биха унищожили цяла планета само защото така им е наредено.

Проблемът бе, че Вечният император искаше унищожаването на планетите да протече почти едновременно.

По кой часовник, запита се Пойндекс, и по кой календар? Местният? Зулуският? На Първичен свят? Би трябвало да повика на помощ адмирал Андърс и неговия щаб. Командването на флота може да не се отличаваше с особено изтъкнат интелект, но пък имаха опит в подготовката и осъществяването на подобни мащабни операции, така че корабите да пристигат в една или друга точка в определено време. Само че така можеше да събуди нечии подозрения. А Императорът бе настоял изрично операцията да се подготви в обстановка на пълна секретност и за нея да бъдат известени единствено Пойндекс и хората от Вътрешна сигурност.

Пойндекс се надигна от бюрото. Когато му дойде времето, ще се раздели с тази малка стая, мебелирана по нечий друг вкус.

Когато му дойде времето.

Но това време все не идваше.

Дали да не пийне нещо, за да вкара малко захар в кръвта си?

Отиде до малкия бар и огледа бутилките. Скоч, който Императорът толкова обичаше, а той самият не можеше да търпи. Онази ужасна напитка, наричана „шайн“, и още по-неприятният й компаньон на име „стрег“, за който пък се твърдеше, че някога бил любим на Императора. Пойндекс го бе опитвал само веднъж, но дори сега потръпна при спомена. Никой, освен някое пропаднало пиянде или извънземен, не може да се наслаждава на подобна смес. Вдигна гарафата с ароматното бренди от своя роден свят — почти единствената напитка, на която се наслаждаваше от доста време насам.

Не. И това не.

Погледът му се отмести към вратата на спалнята. Сън. Ето от какво имаше нужда. Да легне и да заспи. Дни наред, седмици.

Трябваше да изминат няколко секунди, преди да осъзнае, че някой е приклекнал до вратата. Мъж, облечен със странна камуфлажна униформа. Лицето му бе скрито в сянка. Държеше пистолет с издължена цев, насочен към гърдите му.

— Не мърдай — произнесе тихо Алекс. — Няма дори да вдишваш, ако не ти кажа.

Мъжът се изправи рязко и приближи, като не сваляше очи от Пойндекс.

— Ти си Килгър — досети се Пойндекс, опитвайки се да прикрие изненадата си. За миг се изпълни с гордост, че не бе почувствал никакъв страх.

— Аха.

— Нали си даваш сметка, че дори да ме убиеш, няма да спреш Императора.

— Тъй ли? — попита Килгър с учтив интерес. — Не това е планът ми. Няма да те приспивам завинаги, освен ако не вдигаш шум. Първо, отстъпи от бара, завърти се и си сложи ръцете отзад.

Пойндекс се обърна. Погледна надолу, после се спря.

— Хрумна ми нещо друго — рече той. — Ако не идваш за лична мъст… да не би Стен да е още жив? Той ли ти нареди да дойдеш тук?

— Та казвах — продължи Килгър, — че най-добре да коленичиш, приятелче…

Пойндекс подгъна колене… и вдигна ръце към тила си. Алекс протегна свободната си ръка, стиснал миниатюрния флакон с наркоза. И тогава дясната ръка на Пойндекс се стрелна към бара.

Килгър се оказа по-бърз. Пусна флакона, сви ръката си в юмрук и замахна.

Ударът попадна в дясната част на тила на Пойндекс. Чу се пукот и… главата на Пойндекс клюмна под неестествен ъгъл. Тялото му се свлече напред. Алекс го улови за яката, преди да се е строполил върху бара, и го положи тихо на килима.

Съзнавайки, че си губи времето, той провери пулса му. Преобърна Пойндекс по гръб и повдигна единия му клепач. Макар да беше глупаво, дори опря ухо в устата му.

Нищо.

„Ама че си нещастник — укори се той. — Толкоз ли не можа да се контролираш? Няма значение, че тоз момък е убил Махони или че е помагал на Императора да изтреби още много други. Какъв професионалист си, щом не съумя да го опазиш жив?“

Той се надигна и погледът му попадна върху копчето в долната част на бара. Вгледа се внимателно. Нямаше нищо. Ах, ето. Над него. Замаскирана вратичка. Какво ли имаше вътре? Пистолет? Флакон с газ? Електрическа палка? Или е свързан с алармата? Каквото и да беше, щеше да оплеска всичко.

„Дали реагирах машинално, или съм забелязал копчето с крайчеца на окото? Както и да е!“ — ядоса се той. И тогава осъзна, че за първи път от доста време насам, още от онези безсънни нощи в замъка на Ото, когато Синд бе определена за говорител на борите, го бе напуснало чувството за неизбежна гибел.

„Мамка му — рече си той. — Влача това усещане със себе си още откакто бях в «Богомолка». Трябваше да убия Пойндекс, за да се отърва от него.“

Нарами трупа на Пойндекс и се отправи към спалнята, а оттам през скрития отвор се върна в тайния коридор.

Чувствайки се на сигурно между дебелите стени, Алекс изтича по коридора, докато стигна плочата. „Дано само да няма някоя скрита аларма — помисли си той. — Защото каквото и друго да е, намерих му цаката“. Положи трупа на Пойндекс до плочата, отмести я и го тикна в мрака.

Трупът изчезна безшумно в тъмния отвор.

Нямаше сирени. Нито тропот от приближаващи се войници, ако алармата е била безшумна. Само глух удар. И тишина. Още един удар. Отново тишина, този път по-дълга. И накрая плясък, когато Пойндекс падна на дъното. Килгър се зачуди какво ли има на дъното на този кладенец? Той насочи фенерчето в тъмнината.

Нищо.

Докосна плочата и тя се върна безшумно на мястото си, в очакване на следващия допир на нечия длан.

Дали е шахта за боклук, или отточен канал?

Алекс поклати глава.

Никога няма да узнае.

Обмисли отново случилото се през последните минути и поклати глава.

Ако се предположи, че трупът на Пойндекс остане скрит поне за известно време, какви може да са последствията? За Вътрешна сигурност и за самия Император?

„Толкова по въпроса за операцията — рече си той. — Не е зле за работа за една нощ. А и нали душата ме отпусна.“

Той реши, че случилото се заслужава едно питие. И може би разходка на лунна светлина в компанията на Марл и Хотско.

В романтично настроение — и ожаднял — Килгър се отправи към дома.

36.

Съществото оглежда дълго време Стен с огромните си фасетъчни очи. Стен лежеше неподвижно по корем на океанското дъно. На три метра над него вълните се разбиваха в скалистия бряг на острова.

Животното имаше трисегментно тяло с множество допълнителни израстъци в различни посоки. Изглеждаше враждебно, но пък не би ли изглеждало така всяко създание с тяло над метър и остри като скалпели зъби? Особено ако е на двайсет сантиметра от лицето ти.

Стен се опитваше да си представи хода на примитивния мисловен процес в главата му. Ти си най-голямото същество в океана. Не — не си. Има нещо по-голямо от теб. То е точно отпред. Ти си хищник. Можеш да разкъсаш всеки друг в океана. Не, не можеш. Опита се да откъснеш парче от това същество. Острите ти зъби не успяха. Загазил си. Трябва да идеш някъде — някъде другаде, където го няма това същество.

Големият „трилобит“ — както го бе кръстил Стен — размаха крака и се изгуби сред завесата от тиня.

Много добре. Не че нещастният ортопод можеше да го заплашва по някакъв начин — особено след като Стен носеше скафандър. Но тези остри зъби близо до лицевото стъкло те карат да се замислиш.

Третият вектор бе отвел „Виктори“ далече навътре в космоса, в райони, които почти не бяха изследвани. Тук, на много светлинни векове наоколо, нямаше нито системи, нито самотни тела. Но ето че доближиха слънчева система. Три свята, една луна и слънце. Системата не беше мъртва като предавателната станция, открита от Кайс, която се бе взривила, докато беше на нея. Тук животът тъкмо възникваше.

Стен остави „Виктори“ в покрайнините на системата, изплашен, че дори най-малката грешка може да прекъсне нишката, която следваха, както се бе случвало неведнъж. Защото тогава ще се наложи да търсят друга тайна квартира и междинна станция на Императора и да се опитат да повторят успеха на Синд. Или да продължат да следват предишния лъч към неизвестното. Може би нямаше да им стигне един човешки живот, за да открият това, което търсеха.

Фрестън, върнал се към службата си на специалист по комуникациите, бе уверил Стен, че лъчът от имението попада точно върху втория свят от слънцето.

Стен премести Фрестън, неговите помощници, Ханелоре ла Сиотат и себе си на „Аойфи“ и отново прикачи такткораба на Ла Сиотат за разрушителя.

„Аойфи“ се приближи много бавно към планетата. Един наистина млад свят. Потъващи континенти, океани, които постепенно завладяват сушата. Синд каза, че това отговаряло на камбрий, и дори му подхвърли, че ако иска, в свободното си време може да премине някой курс по геология.

Търсеха усилено. Визуално, електронно, активно и пасивно. Изминаха две И-седмици преди Фрестън да открие нещо. Прехвана странни знаци от брега на един от малките субконтиненти в южната полусфера. Там долу имаше нещо, което, изглежда, беше изкуствено. Но всички повърхностни сканирания — от инфрачервени до визуални — твърдяха, че районът е стерилен.

Фрестън реши да рискува и прати симулиран сигнал от борда на „Аойфи“ на същата честота, на която идваше сигналът от имението. Засече съвсем слаба остатъчна радиация. Тогава изказа предположението, че под повърхността е вградена някакъв тип антена. Способна да приема, предава или препредава.

Стен обмисли идеята му. Спомни си, че малката луна, която Синд бе посетила, също бе издълбана и в кухината във вътрешността й бе монтирана антена, заедно с неголяма енергостанция. Императорът е бил достатъчно предвидлив да не използва еднакъв вид космически тела за всяка от предавателните си станции, но, изглежда, бе прибягвал до еднотипни конструкции в името на безопасността, вкопавайки станциите си под земята.

Или под водата.

Фрестън се подсмихна на идеята му. Един плътен течен слой само щеше да създава допълнителни смущения. Стен кимна в знак, че е съгласен. Станцията — ако имаше такава — щеше да е в плитчините.

Фрестън извади триумфално втория си коз. Беше извършил подробно сканиране на зоната няколко часа преди падането на нощта. И имаше резултат. Нещо, което може да бъде открито само ако го търсиш преднамерено и точно в този участък.

Скалите задържат топлина дълго време. По-дълго, отколкото въздуха. Това осигури на Фрестън някои интересни изображения, особено когато ги подложиха на компютърно усилване. Тук… силуетът на закопаната антена задържаше топлина по-дълго дори от скалите. Очертанията се различаваха ясно, даже без да се налага увеличение. Беше нещо голямо. Фрестън реши, че формата наподобява врати на хангар, най-вече заради по-студените контури, отговарящи на цепнатините между вратите. Докато следваше с пръст контура, на лицето му трептеше доволна усмивка.

За Стен оставаше единствено да се спусне при входа, да разбере как се отваря вратата и готово.

Готово, помисли си той саркастично. А след това да се чуди колко ли е голяма поставената вътре бомба. Фрестън завъртя глава. Не биваше да се очаква всичко от него, нали? Имайки предвид, че е само един обикновен капитан с мизерна заплата.

Стен се разсмя и го изхвърли навън. После седна и се зае да обмисля останалата част от плана за проникване. По някое време прати да повикат Ла Сиотат, целуна Синд и се захвана за работа.

Такткорабът навлезе в атмосферата с траектория, която по-скоро би подхождала на метеор. Докато се спускаше главоломно надолу, Ла Сиотат мърмореше недоволно, че ако е искала да управлява подводница, сигурно е щяла да се прероди като делфин.

На около километър от брега се виждаше самотен риф, щръкнал едва-едва над повърхността. Стен нареди на Ла Сиотат да спусне такткораба на дъното непосредствено до рифа.

Измъкна се през шлюза и се отправи към брега. На теория миниатюрните реактивни двигатели на скафандъра би трябвало да му помагат да се придвижва без усилие във водата — също както и в космоса. Но дори с включени на максимална мощност маклийнови генератори масата си остава маса. Стен пърпореше към брега с мудната скорост на ферибот, което му осигури поне достатъчно време да зяпа наоколо.

Ако скалите пред него бяха пусти и безжизнени, същото не можеше да се каже за морето. Водорасли и подводни растения. Гъсти, бодливи храсталаци. Някакви пълзящи животинки, приличащи на раци. И трилобити, от едва забележими до… достатъчно големи да приличат на едри скорпиони.

С издигане на дъното той намали мощността и се потопи. На дълбочина от три метра обмисли предстоящите стъпки и преживя кратка среща с най-големия трилобит във вселената.

Дотук не бе доловил шумове от задействани взривни устройства, с каквито предполагаше, че ще е опасана станцията. Много добре. Може би все още чакаха да видят кой е дошъл. Съмняваше се устройствата да са свръхчувствителни — Императорът едва ли би искал завръщането му да е възвестено от експлозии. Също толкова малко вероятно бе да засичат движение. Такива устройства нерядко се активираха от съвсем неочаквани дразнители.

Следователно, ако имаше мини, те щяха да са от такъв тип, че да не затрудняват Императора и същевременно да разкъсат всеки нежелан посетител. Ключалка с визьор за ретината? Пръстов отпечатък? Едва ли, имайки предвид, че устройството е предназначено за употреба в продължение на векове.

Стен излезе на брега, прекоси прибоя и се озова на сушата. Безжизнена скала. Наоколо всичко бе в сиво и черно. Тъмен пясък по бреговата ивица. Стен забеляза нещо и се наведе, забравил за миг мисията. Имаше нещо зеленикаво в плитчините. Вероятно някакво растение. Водорасли? Не знаеше. Връщай се в морето, рече му той. Не знаеш какво може да стане тук.

Изправи се и пое към мястото, където вероятно бе разположена станцията. Според външните сензори въздухът бе напълно подходящ за дишане, макар че бе малко беден на кислород. Но той реши да не откопчава скафандъра.

Брегът не беше стръмен. Стен приклекна зад един камък и включи дисплея на шлема. Консултира се с картата, проектирана на лицевото стъкло.

Там трябваше да е вратата. В онази хлътнала скала. Стен пое нататък толкова безшумно, колкото позволяваше тромавият скафандър. Намираше се на трийсет метра. Смъкна бинокъла пред лицевото стъкло и огледа скалата. На два пъти спира, виждайки неща, които бяха или не бяха там.

При пълно увеличение обектът бе на не повече от метър от него. Погледът му пълзеше сантиметър по сантиметър по странната скална мозайка, търсейки притаен противник.

Ах, отвор с идеален овал. Нещо рядко срещано в природата.

Какво е това — ключалка?

На мястото, където би трябвало да бъде, ако към нея се приближи някой с размерите на Императора.

Оставаше му само да намери ключа.

Стен прекоси забързано последните метри. Очакваше всеки миг да чуе взрив. Нищо.

Той коленичи до ключалката и разкопча чантичката на пояса си. Докато обмисляше всичко на „Виктори“, бе сметнал, че ключалката ще е най-малкият проблем. Императорът не би могъл да кръстосва вселената, носейки някакъв сложен ключ. Поне той не би постъпил така, ако тази параноична операция бе под негово ръководство. Значи ключът трябваше да е нещо, което Императорът може да си подсигури или изработи за съвсем кратко време. Освен това ключът нямаше да е част от някаква сложна заключваща система, която може да се окаже съвършено непозната във времето, когато се завърне.

Стен извади един стандартен електронен шперц, каквито използваха в „Меркурий“. Постави вътре анализатора и за миг едва овладя импулса да запуши уши в очакване на неизбежния взрив. Анализаторът избръмча и му съобщи кода, който ще отвори вратата. Стен изтегли сондата, въведе кода през шперца и натисна копчето за потвърждаване…

… и вратата се плъзна нагоре. От изненада Стен едва не падна по гръб. Пред него в мрака се спускаше наклонена платформа.

Почака, докато сърцето му заби с нормални темпове. Извади фенерче от чантичката и проснат по корем, в случай че и тук има алармена система, насочи лъча надолу. Нищо. Надзърна. Пак нищо.

Надигна се и пристъпи бавно вътре, движейки се сантиметър по сантиметър, както тогава на Вулкан… преди много, много години…

И тогава се досети.

Или поне така му се струваше.

Всички тези притеснения за инфрачервени детектори, датчици за движение, сензори… бяха напразни. Вечният император беше бивш инженер. Добър инженер. Така че, ако имаше защита, тя щеше да е основана на принципа: проста, дори глупава.

Стен спусна крак надолу, после другия… все по-уверено.

Вратата зад него се затвори. Той трепна, но не особено силно — вече беше почти сигурен, че е прав. До стената имаше стандартно мониторно табло и на него се виждаше, че поддръжката на вътрешната атмосфера е задействана и скоро ще достигне желаното нормално равнище, отговарящо на земното. В единия ъгъл се виждаше малък дисплей, на който бе изписана цифрата 0. Стен се готвеше да отмести поглед, когато забеляза, че цифрата се сменя с 1.

Това е.

Пред него имаше врата с дланова ключалка. Докосна я и тя се отвори.

Жилищен отсек. Неголям, но добре оборудван.

Зад него — нова врата.

Стен се опитваше да сдържи вълнението си, да не прибързва.

Следващото помещение беше огромно. Натъпкано с инструменти, компютри и контролни табла.

Ето че успя! Беше жив… и бе проникнал в станцията.

Освен ако не се чуе взрив до няколко секунди.

Какво бе единственото нещо, което Императорът би направил, а никой друг не би посмял?

Да дойде сам. Никой друг нямаше да постъпи така. В крайна сметка на добре укрепена станция всеки би предпочел да е съпроводен от помощници. Нямаше как да знае къде са скрити датчиците — отгоре, в пода, в стените. Можеше да е един, можеше и да са много.

Божичко, помисли си Стен и потрепери. Ако Килгър не бе тръгнал да гони Пойндекс… сигурно щеше да го вземе със себе си. Дори убийците от „Богомолка“ предпочитаха някой да им пази гърба, а Стен и Алекс бяха приятели от доста време.

Но при влизането на втория помещението щеше да се превърне в епицентър на ужасяващ взрив.

Той огледа ключовете за царството. В стаята имаше четири вторични контролни табла. Съобщителни станции, предположи Стен. Три от тях показваха идентични данни, на четвъртата всичко бе нулирано. Вероятно това бе станцията, открита от Кей и разрушена малко след това.

В центъра на помещението имаше голямо овално табло. Цялото с датчици и прибори за управление.

Стен ги огледа внимателно, но не докосна нищо. Повечето от тях бяха без надписи — нямаше нужда от тях, ако операторът е един за цялата система. Но имаше и такива, над които бяха поставени указателни табели.

Ето я тайната на вселената. Стен отново усети хладни тръпки.

Оттук Вечният император можеше да подава и спира „енергията“. Да насочва роботизирани конвои към депата с АМ2. Да увеличава или намалява запасите от АМ2 в определени точки. Заповедите му щяха да се повтарят от трите оцелели предавателни станции. И да политат нататък — към всички краища на вселената. А някъде там, отвъд всичко това, беше непоследователността. На Стен оставаше само да копира координатите на лъча от тази станция и да ги прати на Фрестън. Обикновена тривекторна ориентация щеше да свърши работа.

— Е, добре — прошепна Стен, без дори да осъзнае, че говори на глас. — Добре, копеле такова. Всичко свърши.

37.

Вечният император крачеше гневно по коридора към своята канцелария. Дългият просторен коридор бе претъпкан с войници. От едната страна бяха главорезите от Вътрешна сигурност. От другата — намръщените ветерани от Имперската гвардия.

Императорът носеше кобур с пистолет и не откъсваше ръка от дръжката. Очите му се стрелкаха по редиците строени хора. При най-малкия намек за заплаха бе готов да отскочи и да стреля.

Но никой не смееше да срещне погледа му, докато вървеше към покоите си. Всички бяха твърде заети да се следят взаимно. Атмосферата беше тежка, изпълнена с подозрителност и готова да прерасне в битка.

При вратата го очакваше шамбеланът.

— Какво правиш тук, Блейк? — сопна се Императорът. — Не съм те викал.

— Дойдох да докладвам… — измънка шамбеланът, свел очи.

— Претърсете го! — кресна Императорът.

Блейк нададе уплашен вик, докато четирима пазачи — двама от Вътрешна сигурност и двама от неговите хора — го свалиха на земята и безцеремонно се заеха да го претърсват. Те приключиха обиска с щателно сканиране, за да са сигурни, че в тялото му не са имплантирани опасни устройства.

Когато обявиха, че е чист, Блейк се изправи разтреперан.

— Съжалявам, Ваше Величество — проплака той, — ако появата ми ви е причинила безпокойство.

— Млъквай, Блейк! — сряза го Императорът. — Заповедите ми бяха изрични. Никой да не ме доближава, без да е съобщено предварително за него.

— Но аз си мислех…

— Дал ли съм ти разрешение да говориш?

— Не, Ваше Величество.

— Ето това ти е проблемът, Блейк. Опитваш се да имитираш мисловен процес, вместо да изпълняваш заповеди.

Императорът се обърна леко настрани, така че да държи едновременно Блейк и коридора в полезрението си.

— Е, добре — рече той. — След като си вече тук, кажи каквото имаш да казваш.

— Става въпрос само за Пойндекс, Ваше Величество.

— Само за Пойндекс? Изчезнал е шефът на моя отдел за сигурност и ти наричаш това „само“? Какви тъпанари сте всички! Добре. Говори. Уморих се да стърча като мишена в собствения си коридор.

— Да, сир. Дойдох да докладвам, че току-що приключих с предварителното разследване и… — Блейк видя, че Императорът е на път да избухне отново и гласът му изтъня. — Аз… Никой от хората не го е виждал от известно време, сир. Проверих щателно всяка стая. Лично надзиравах разпита на хората от охраната.

— Теб кой те разпита?

Отново втрещеният поглед.

— Ами… мен ли, сир? Никой, Ваше Величество.

Императорът даде знак на двама от пазачите. След изчезването на Пойндекс бе наредил на хората да се движат по двойки, за да може тези от Вътрешна сигурност да следят имперските гвардейци и обратно.

— Отведете го долу за разпит. Не го жалете. Искам да съм сигурен, че с Пойндекс не са замислили нещо заедно.

Блейк изпищя уплашено.

— Но, Ваше Величество! Неведнъж съм доказвал лоялността си…

Една тежка ръка го зашлеви през лицето, после го отведоха.

Императорът се обърна към вратата. Опря око в ретиновия четец и докосна с палец бравата. После въведе известния само на него код. Вратата се отвори. Той се огледа, за да се увери, че няма никаква заплаха, извади пистолета и пристъпи вътре.

Вратата се плъзна зад него. Императорът остана сам. Първо провери внимателно новите сензори, които бе инсталирал. Всичко изглеждаше наред. Едва сега си позволи да се поотпусне. Никой не бе прониквал в канцеларията по време на неговото отсъствие. Прибра пистолета.

Застана при бюрото и извади бутилка скоч. Наля си чаша, но преди да отпие, измъкна от джоба си продълговат прибор и пъхна предния му край в уискито. Лампичката в горния край светна в зелено.

Напитката не беше отровна.

Той я изпи на един дъх и се тръшна в креслото. Взе от чекмеджето малка спринцовка и забоде иглата в ръката си. Усети съвсем леко убождане, после сърцето му внезапно се разтуптя. Жилите му се изпълниха с пулсираща енергия.

Ръката му неволно се пресегна към бутилката. Той се намръщи, но сетне на устните му затрептя усмивка. Пак тази параноя. Трябва да внимава да не се поддаде на истерията. Да запази трезв ум и здрав разсъдък и да не прекалява с лекарствата.

От друга страна, както казвали някога хората, дори параноиците имат врагове.

Вечният император се облегна назад и потъна в размисли.

Току-що се бе върнал от обиколка на килиите, където се провеждаха разпити. Устните му се сгърчиха от отвращение при спомена за миризмата на кръв, страх, повръщано и екскременти. Само неистовите писъци успяха да му осигурят известно чувство за успокоение и задоволство. Не че харесваше подобни неща. В края на краищата това също щеше да е симптом на безумие.

Задоволството идваше от увереността, че все пак се предприемат някакви действия, за да се разкрие загадката с изчезването на Пойндекс. Той не пропусна да отбележи пред водещите разпитите, че ще е добре да бъде разкрита цялата конспиративна схема.

Вече имаше доста признания, някои от тях дори можеха да се окажат верни.

Пуснаха му записи с брътвежите на Басийкър. Тя призна, че не вярва в божествения произход на Императора. Съобщи също така, че е действала, подтиквана от алчност. И че е била вербувана от Пойндекс. Работила под негово пряко ръководство.

Едно признание, в което бе готов да повярва. Скоро ще разкрие цялата игра на Пойндекс.

Съмняваше се, че Блейк е бил замесен, но не искаше да пропусне нито една възможност. Разбира се, след като приключат с разпитите, шамбеланът няма да може да изпълнява никаква функция. Ще трябва да си намери нов шамбелан. Какво пък, това бе цена, която можеше да заплати.

Той допи чашата. Избута шишето встрани. Щеше да почака малко, преди да си налее ново.

Трябваше да разгледа тази криза в перспектива.

Изчезването на Пойндекс можеше да бъде обяснено по няколко начина:

1. Мъртъв е. Убит от враговете.

2. Бил е отвлечен.

В този случай навярно е бил измъчван и е казал всичко пред агента или агентите, пратени от бунтовниците. Което означаваше, че най-съкровените тайни на Императора може да са били разкрити. В буквалния смисъл, имайки предвид, че Пойндекс бе човекът, надзиравал извличането на бомбата от корема на Императора. И тази малка тайна може евентуално да ги отведе в Сектор Алва.

3. Пойндекс внезапно е решил да премине на другата страна.

4. От известно време Пойндекс е в заговор с враговете на Императора и е избягал, страхувайки се от предателство или разкритие.

5. Ако номера три и четири са верни, най-вероятно Пойндекс има съмишленици в самия Аръндел.

На Вътрешна сигурност също не може да се има пълно доверие. И тъй като Пойндекс бе пуснал пипала в толкова много области, на нито един от клоновете на Вътрешна сигурност също. Но най-неприятното заключение беше следното:

6. Аръндел, най-безопасната крепост в Империята, е компрометирана.

От това заключение изхождаше и друго, което накара сърцето му да се свие.

7. Една от тайните му квартири е била разкрита. Имението Шахряр.

Докладът за инцидента тъкмо бе пристигнал. Вражеският агент несъмнено е бил изключителен професионалист. Един от малкото случаи, в които някой бе прониквал в негово скривалище, бил той крадец или друг. Агентът е бил достатъчно добър, за да се измъкне невредим, след като е унищожил охраната.

Но според доклада жената, проникнала в имението, не се бе добрала до никаква важна информация.

Чакай! Ами паролата, с която бе опитала да проникне в компютъра?

Рашид!

Откъде е научила това име? Тайната личност на Императора?

Пойндекс?

Възможно. Но само ако тайно се е присъединил към врага. Освен това как би могъл да го узнае?

Не. Малко вероятно. Също както бе малко вероятно Пойндекс да е предател от доста време. Къртица. Нищо в характера му не го подсказваше. От известно време той играеше своя игра за власт, но Императорът мислеше, че целта й е само Пойндекс да бъде вторият човек след него.

Възможно ли бе бунтовниците да са подсилили амбициите му?

Никакъв шанс, помисли си Императорът. Пойндекс беше по-скоро от хората, които биха прибрали парите, вместо да разчитат на обещания.

Имаше още нещо, което говореше срещу възможността Пойндекс да е станал предател: планът за унищожаване на планети, който Императорът бе наредил да бъде осъществен. Сто и осемнайсет планети и всички техни обитатели бяха обречени на гибел.

Ако Пойндекс беше в съюз с бунтовниците, тези планети щяха да са предупредени и охраната им приведена в максимална бойна готовност.

Но разузнаването нямаше такива данни. Всички предавания и трафикът към и от тези планети бяха напълно нормални.

Добре.

Значи Пойндекс не е предател.

Готов ли е да заложи живота си на тази карта? Да.

Ако може да се вярва на всичко това, изводът е, че Пойндекс е бил отвлечен. И че, подложен на изтезания, е разкрил нещо.

Много, много добре!

Императорът реши да се възнагради с още едно питие.

Докато си наливаше, му хрумна друга възможност. Ръката му се разтрепери и част от уискито се разля. Императорът удари гневно с юмрук по бюрото.

Как не беше обърнал внимание досега?

Имението Шахряр!

Неговата тайна квартира!

Какъв щеше да е най-лошият сценарий, ако операцията на онзи агент бе успяла? Ако жената, проникнала там, не бе търсила нещо в компютъра, а другаде?

Антената на предавателя. Сама по себе си тя не говореше много. Но имаше втора възможност, над която противникът би могъл да работи. Да търси някоя от предавателните станции, свързани с доставката на АМ2.

Ако е така, тогава пътят им до Сектор Алва няма да е много дълъг!

О, стига, ядоса се той. Това са глупости. Празни предположения. Няма професионалист в цялата Империя, който да е на такова равнище. Който би могъл…

И ето че го споходи нова смразяваща мисъл.

Стен би могъл да е този човек!

Да. Сам, или в съдружие с някой от неговите помощници, например Алекс Килгър. Или онази жена, неговата любимка, говорителка на борите. Как й беше името?

Дали точно тя не е проникнала в имението?

Не. Това е нелепо.

Дали…

Стен несъмнено бе най-способният му служител. Беше успял да надмине дори стария воин, майстора на шпионажа Йън Махони. Като противник той щеше да е стотици пъти по-опасен.

Стен не би се затруднил да проникне в Аръндел.

Така е.

Но Стен е мъртъв.

Мъртъв ли е наистина?

Лудост е да се мисли друго.

Още една смразяваща мисъл. Какви са доказателствата за смъртта му? Труп няма. Нито свидетели.

Да. Но имайки предвид обстоятелствата, бягството е невъзможно.

И пак — дали наистина е невъзможно?

Призля му. Усети убождания, като от пустинни трънаци.

Императорът бе споходен от внезапното прозрение, че всичко това е някаква сложна игра.

Стен беше жив.

Той въздъхна. Какво да направи?

За първи път през дългото си царстване Вечният император не знаеше как да постъпи.

Книга пета

Краят на играта

38.

— Всички системи функционират нормално. След двайсет секунди навлизаме в региона…

Има един момент, който спохожда всяко разумно същество. Когато моралните задължения се сблъскват с инстинкта за оцеляване, в сенчестия свят на решения и действия.

Миг на колебание между лъжата и саморазрушителната истина. Между страданието на мнозина и моралния дълг към неколцина.

Теолозите го наричат „свободна воля“.

Не съществува научен термин за този момент, макар че медицината е в състояние да проследи с точност механизмите на вътрешната борба.

При хората надбъбречните жлези започват да отделят повишено количество адреналин. Органи като сърцето и белите дробове усилват дейността си. Покачват се телесната температура и кръвното налягане. В мускулите и мозъка се увеличава нивото на кислорода. Клетките, предназначени за борба с инфекция, приготвят оръжията си, за да отбият атаката. В крайния стадий преустановяват функцията си отделителните органи — за да намалят опасността от зараза, в случай че нещо проникне в тялото. Кожата се стяга, готова да отбие оръжие. Потните жлези изхвърлят навън течности, докато охладителните системи преминават в режим на готовност. Изпотяването действа и като смазка между крайниците и торса. При мъжа скротумът се прибира и тестисите се повдигат нагоре, намалявайки обема си и увеличавайки здравината.

Така поне твърди науката.

Стен би казал, че всичко това е само обикновен, животински страх.

Беше сам на малкия мостик на такткораба, втренчил очи в единствения монитор. Гледаше как насред космоса валят пламъци. Никога не беше виждал нещо, подобно на Сектор Алва.

Механичният глас отново проговори:

— Навлизане в региона след десет секунди…

Математичната част на ума му — тази, която освен това се занимаваше с поезия и музика — оценяваше красотата. Малко чудо на мястото, където се допират две вселени.

Ала душата му не съзираше нищо друго, освен дупка към ада.

— Навлизане след девет секунди — обяви гласът от говорителя.

Стен наблюдаваше как една малка комета се носи към непоследователността. Към нея се стрелнаха огнени пипала. Обгърнаха я. Кометата се разпадна с такава сила, че върху монитора блеснаха ярки светлини.

Стен следеше това, което става вътре в него. Опитваше се да овладее страха. Търсеше опора в рационалната част на съзнанието си.

— Навлизане след осем секунди — прокламира гласът.

Стен не се страхуваше, че може да сподели съдбата на кометата. Всъщност… ако трябва да е честен… страхуваше се, но съвсем малко. Такткорабът — както и всяка част от него, която би могла да встъпи в допир с антиматерия — бе облицован с Империум X в една от корабостроителниците на Ви. На Вълчите светове имаше огромни запаси от този материал.

На теория би трябвало да премине безпрепятствено през отвора към другата вселена. Вече беше пратил сонда и тя се бе върнала без повреди.

Тогава… каква е причината за страха? Опасения, че там може да има пост на Императора? Системи, охраняващи неговото съкровище? Не. Стен вече се бе справил с тези препятствия и вярваше, че няма да има повече.

— … седем секунди…

Стен се опита да прати ума си оттатък, заедно със сондата, да си представи какво е от другата страна. В една напълно различна реалност. На място, където не е желан. Където всяка, дори най-нищожната частица, ще бъде негов враг.

И той ще е напълно… сам.

По-самотен от всяко друго човешко същество. С едно изключение.

Вечният император.

— … шест секунди…

Това, което разпалваше страха му още повече, бе мисълта, че би могъл да се откаже. Притаеният в него страхливец хлипаше в своята дупка. Защо трябва да поемаш отговорност? Нека някой друг го свърши. Ако пък никой не успее, тогава майната им. Можеше да избяга и да се скрие там, където Императорът няма да го намери. А дори да го открие, той ще се изправи срещу него на своя територия. Тогава какъв смисъл да губи живота си? Ами ако всички и без това са обречени?

Те ще умрат.

Ще умре и той.

Но поне няма да ходи на онова място.

Достатъчно е само да натисне едно копче и мисията ще бъде прекратена.

— … пет секунди…

Ръката му бе плувнала в пот.

— … четири секунди…

Защо този проклет глас не млъкне?

— … три секунди…

Страхливецът в него изкрещя: „Твърде късно е вече!“

— … две секунди…

Гласът на Махони проговори от гроба:

— Превърни дявола в юмрук, момко. И удари с него!

— Една секунда…

Стен стисна пръсти. Бяха побелели от усилието.

— … начало на навлизането…

Не откъсваше очи от монитора, докато такткорабът се носеше право към Портите на ада.

Толкова малки…

Невероятно малки…

а искат да ме… убият.

Не искам да умра тук…

Моля ви.

Никой не ме познава…

тук.

Никой…

не го е грижа.

Очите му…

горчат.

Усещам цветове на…

езика си.

Някой…

… някой ме гледа.

Къде?

Страхувам се.

Къде е той?

Някъде там.

Страхувам се.

Кой е той?

Не зная.

Той ме гледа и… аз… аз съм…

Толкова малък.

Стен повърна в кофата, която бе поставил до креслото. Отвори пакет със салфетки и изтри лицето и врата си. Беше освежаващо. Изплакна устата си със стрег и плю в кофата. После надигна бутилката и пи. Дълго.

Стрегът пробуди в стомаха му огън, но той надигна отново бутилката. Огънят продължаваше да се разпалва. Топъл, приятен, познат огън. Като огнище.

Стен се надигна от пилотското кресло и размърда ръце. Мускулите му се бяха свили на възли. Кръвта се раздвижи в жилите му. Той направи няколко упражнения, на които го бяха учили още в „Богомолка“. Сетне премина цялата процедура. Около половин час страховит балет.

Влезе в миниатюрната баня и взе душ. Първо пусна гореща вода, после леденостудена, докато кожата му изтръпна напълно.

Облече чист комбинезон, направи си кафе и отнесе димящата чаша на мостика. Огледа със спокойно изражение информацията на монитора, събирана от външните сензори. Контролният модул мъркаше едва чуто, докато събираше данните от всички сензори. От време на време светваше в червено, когато трябваше да преглътне някой особено голям къс информация.

Стен кимна и отпи от кафето.

Сега вече се чувстваше в отлична форма.

След няколко минути компютърният анализ ще приключи. Ще бъдат разшифровани основните закони на тази вселена. Корабният компютър ще определи параметрите на тази нова реалност.

И тогава Стен и корабът му ще престанат да бъдат само слепи посетители.

Той се облегна назад в креслото, посръбвайки от чашата, докато очите му следяха машинално колонките данни, пресичащи с огромна скорост монитора.

Стен си изравяше местенце в тази нова вселена по единствения начин, който познаваше. И той се наричаше рутина. Стар войнишки трик. Измислен от хора, привикнали да менят мястото за служба. Колкото далече и да си от дома, в каквито и странни места да си попаднал, рутината ще ти помогне да го преодолееш. Дребните неща. Познатите неща. Като да се погрижиш за себе си. Да се измиеш и срешеш. Да се изкъпеш — първо с гореща, после със студена вода. И да пиеш кафе. А после спокойно и хладнокръвно да оцениш ситуацията.

Накрая запретваш ръкави и се захващаш, изпълнен с увереността, че работата трябва да се свърши. По-големи и по-сложни отговорности лежат на плещите на тези над теб. Свърши си работата и гледай, ако е възможно, да не пострадаш.

Стен въздъхна облекчено. Беше напипал центъра на своето равновесие. Дойде време да се засели в това място.

Спомни си за Синд и се усмихна. И за топлите й ръце — когато се прибере у дома. Уютът на тази прегръдка. Да, и острият й ум. Начинът, по който неизменно намираше решение на проблемите.

И Килгър. Неговият стар, верен приятел Алекс Килгър. Човек, на когото винаги можеш да разчиташ. Ако има проблем, с който Синд не може да се справи, Алекс ще го реши.

След тях Стен покани в главата си Ото. Аплодира марша на гурките. Повика Мар и Сен. Хайнис и Сам’л. И всички останали приятели и членове на екипажи.

Скоро въображението му се изпълни с хора. Стана шумно, разменяха се шеги. Потупвания по рамото. Здрависвания и целувки.

Компютърът изписука и замря. Стен погледна към примигващия надпис „готовност“.

Отпи още веднъж от кафето и остави чашата. После изпрати първата команда.

Екранът започна да се изпълва с мрак.

Стен се приведе напред, за да погледне за пръв път тази нова вселена.

Вече не се страхуваше от нея.

Защото не беше сам.

Беше я намерил!

Тайната пролука на Императора!

Размерът на операцията се оказа по-голям — и същевременно по-малък, отколкото си бе представял.

Огромни танкери за АМ2 посещаваха и напускаха останките на една стара, разрушена система. Сред самите останки — разпаднали се планети и луни — сондите му засякоха мощни земекопни машини, събиращи основната субстанция на тази вселена. По-малки совалки, натоварени с руда, сновяха между танкерите. След като бъдат напълнени, танкерите потегляха на дългия път към другата вселена — и обратно.

Мащабна и сложна система — цялата командвана автоматично, — за да бъде осъществен замисълът на един човек. Императорът.

Донякъде беше разочарован от видяното, защото му напомняше на миньорски операции, на каквито бе ставал свидетел по време на пътешествията си. Мисълта, че една подобна операция може да оказва влияние върху съдбата на цяла вселена, му се струваше нереална. Но имаше империи, израснали върху по-малки основи от тези.

Второто, което го изуми, бе възрастта на машините и корабите. Всички функционираха перфектно, сякаш току-що бяха напуснали заводите и корабостроителниците. Ала, съдейки по конструкциите им, изглеждаха като извадени от музей.

Огромни тракащи чудовища със заострени ръбове и множество подвижни части.

Последното, което го изненада — най-много от всичко — бе, че до момента нито една ракета или изстрел не бе даден по него.

Веднага щом засече комплекса, Стен нареди на кораба да премине в стелт-режим. Изключи външните прибори, маскира се на всички честоти, остави сензорите на пасивно приемане и намали вътрешните операции до минимум. После продължи да се „промъква“, тихо и незабелязано. Нито един вражески сензор не биваше да го засече. Нито една аларма не трябваше да бъде задействана.

Когато се увери, че отвън всичко е наред, свали щитовете и премина на активно наблюдение. Все още никаква реакция. Навлезе в района на операцията. Всички оръдия на борда бяха заредени и готови за стрелба. Но колонията продължаваше своята роботизирана дейност, без да му обръща внимание. Това бе много странно. Защо Императорът е оставил съкровищницата си без охрана?

Може би защото е бил сигурен, че не може да бъде открита? В края на краищата тя се намираше в друга вселена. Вселена, за която доскоро всички смятаха, че не съществува. Че не може да съществува.

Стен се мръщеше озадачено, докато на екрана се нижеха останки от луни. Добре. Готов е да приеме това съждение.

Макар че, ако беше на мястото на Императора, щеше да постави навсякъде сигнални инсталации и мини. Сигурно защото така го бяха обучавали в „Богомолка“. Да не се доверява на шанса.

Припомни си мрачния ум на Императора и донякъде се успокои. Императорът обичаше простите неща. Простото по-трудно се обърква.

Умът му превключи една стъпка напред. Опростената система щеше да има и опростен контрол. Което означаваше, че цялата миньорска операция ще се командва от един център. Следваща стъпка… Императорът най-вероятно ще устрои жилищните си помещения в този команден център. Няма да заемат много място. Стен бе сигурен, че Императорът е идвал тук сам. На никого не би поверил подобна тайна.

Много добре. Защото това означаваше, че ако иска да преустанови потока от АМ2 към своята вселена, ще е достатъчно да открие командния център и да го взриви.

И проклети да са императорските очи!

Големият бял кораб заемаше почти целия екран. Беше по-стар от спомените на баща му. Архаичните му линии бяха покрити с космически прах. Сензорите и антените пробуждаха смътни спомени за книжки в ученическите години. Имаше и други прибори, чието предназначение оставаше загадка за него.

Но не можеха да бъдат сбъркани оръдейните инсталации. Архаични или не, лесно ги разпозна. Вечният император не бе останал напълно обезоръжен.

Странното беше, че люковете на оръдията са спуснати.

Стен не сваляше ръка от таблото, готов да изстреля ракети „Гоблин“ към белия кораб. При най-малкия знак за опасност щеше да го прати в ада на тази вселена — ако имаше такъв.

Това ли е мястото? Това ли е командният център? Засичаше вътре наличие на атмосфера. На постоянна дейност. Последното скривалище на Императора?

Изпрати сонда. Корабът беше жив, но се управляваше от дремещ изкуствен разум и липсваха признаци на живот.

Стен въздъхна, съжалил за хиляден път, че не можеше да дойде тук с „Виктори“ и целия екипаж. С техните умения и сложните системи на „Виктори“ щеше да успее да анализира белия кораб атом по атом.

Той мислеше, че това е търсената цел, но не беше сигурен.

Трябваше да се качи на борда, за да провери.

Огледа белия кораб, търсейки люк. Отказа се от идеята да се скачи с него или да използва главния вход.

Императорът обичаше простите неща. Като обикновени минни устройства, каквито лесно се поставяха в люкове и хангари.

Стен едва не пропусна отвора в задната част на кораба. Даде максимално увеличение, докато на екрана се появиха назъбени краища. Удар от метеор. Изглеждаше доста пресен. На не повече от няколко години. Вероятно някой АМ2 отломък се бе сблъскал и взривил в непосредствена близост до обшивката.

Стен се зачуди какво ли може да е причинило повредата. Дали това не беше обяснение за затворените люкове на оръдията? За снижените функции вътре в кораба?

Вероятно късметът все още го следваше. И да върви по дяволите Ото с неговата класификация за трите вида късмет: глупав, сляп и лош. За Стен и първият действаше чудесно.

Той огледа пробойната. Почувства се още по-голям късметлия, когато осъзна, че е достатъчно голяма да бъде негова тайна врата към кораба.

Влизането нямаше да е проблем. Алекс и Ото бяха изработили скафандър, изцяло облицован с Империум X. Така че дори да се срещне с някоя зареяла се частица от АМ2, нямаше да последва космически взрив.

Стен започна да събира нещата, които можеха да му потрябват и да изчислява наум необходимото количество взрив, за да унищожи командния център на Императора.

Щеше да му трябва таймер. Или дистанционно. Но как да ги занесе там? Да ги носи на ръце?

И тогава си припомни раницата, която Алекс също бе дал за облицоване с Империум X. Тогава бързаха и Стен бе изгубил търпение.

— За какво ми е това, по дяволите? — ядоса се той. — Да си я нахлузвам на главата, когато започне стрелбата?

— Ще разбереш, когато наистина ти потрябва, млади момко — бе отвърнал спокойно Алекс. Стен се отказа, изгубил интерес към спора.

А сега, благодарение на Алекс, можеше да отнесе сапьорските инструменти.

Ето ти сляп късмет.

Вторият от списъка на Ото.

Какво пък. Щом е на негова страна.

Той навлезе в тази чужда вселена, игнорирайки страха и насочвайки се чрез навигационната система на скафандъра.

Късметът остана с него, защото достигна белия кораб без инцидент. Отне му по-малко от двайсет минути да се изравни с пробойната и да пъхне вътре раницата.

Но след като се озова на борда, объркването стана негов неизменен спътник. Корабът имаше прекалено старинно и непознато разположение, за да може лесно да се ориентира. Странно усещане, когато става въпрос за друга реалност. За друга вселена. Стен избра един тесен коридор, за който се надяваше, че води към машинното. Понесе се нататък в мрака, движейки се грациозно въпреки обемистата раница на гърба си.

В машинното цареше разруха. Разкъсаните кабели и метални части бяха като свидетелство за щетите, нанесени от сблъсъка с метеора.

Нямаше атмосфера, но корабната гравитация бе включена — усети го, защото стоеше стабилно на крака, без да се налага да прибягва до магнитите подметки. Данните на лицевия дисплей говореха за известна механична активност наоколо. Нямаше сигнали за опасност. Никакви защитни системи не душеха тайно Стен.

Предположи, че метеорният удар — и последващата експлозия на частици от АМ2 — само бяха ранили кораба. И той бе реагирал със свеждане на активността си до минимум. Този минимум вероятно включваше миньорските операции и транспорта на АМ2. Ако това бе командният кораб на Императора.

Вероятно корабът би могъл да извърши автоматичен ремонт, но предпочиташе да насочва енергията си за други, по-важни функции.

С други думи, бе зает с това, което му бяха наредили.

Изведнъж му хрумна, че повредата може по някакъв начин да е свързана с онова, което напоследък, изглежда, не беше наред с Императора.

Какво бе казала Хайнис? Императорът е същият и същевременно не е. Същият, но различен.

Може би метеорът бе объркал някакъв негов план. Стен поклати глава. Безсмислено беше да си блъска главата.

По-добре да го остави за някоя вечер с приятели.

Продължи нататък.

Докато следваше извивките на коридора, продължаваше да се диви на сложното устройство на белия кораб. Сега, когато бе подминал хидравличните прегради, отвъд които бе останала засегнатата зона, атмосферата напълно отговаряше на земната. Свали ръкавиците и шлема и ги закачи на колана. Пое дълбоко дъх и издиша миризмите от скафандъра.

Въздухът беше свеж и имаше лек мирис. На бор? Да, нещо подобно.

Нямаше съмнение, че тук отсяда Императорът. Големият почитател на природата.

Стен продължи по централния коридор. Предполагаше, че е такъв, съдейки по размера и синята линия на пода. В двете посоки започваха други коридори — по-малки, под различни ъгли. И имаше врати. Много врати.

Някои водеха към помещения със сложни прибори. Други бяха складове, натъпкани с екипировка и резервни части. Имаше и ремонтен цех за роботите, сновящи по коридорите.

Стен се дръпна встрани, когато покрай него профуча една машина с щръкнали антени.

Коридорът внезапно завърши с просторно помещение. Огромна хидропонна ферма, изпълнена с екзотични растения, плодове и зеленчуци.

Храни по вкуса на Императора.

Стен продължи да следва синята линия, докато отново се озова в коридора.

После ново помещение, миришеше на антисептик и медицински препарати. Тук имаше ниски, метални вани, пълни с непозната течност. Светлината в помещението бе ярка и… топла. Видя стоманени масички и операционни дрехи. Всичко това пробуди в душата му неясно безпокойство. Продължи нататък.

Стигна центъра за управление на кораба. Беше натъпкан с архаична апаратура, която обаче работеше безупречно.

Вече беше абсолютно сигурен. Това бе командният център на Императора. Неговото тайно убежище. Ако взриви кораба, доставките на АМ2 ще се прекратят.

Постави раницата на пода и извади експлозивите. Беше приклекнал до вентилационна шахта. Място, не по-лошо от всяко друго.

Огледа се с любопитство. Беше изумен от постигнатото от Императора. Но как е успял?

По дяволите! Как въобще е започнал?

Забеляза една врата в дъното на коридора. На нея имаше табелка „Библиотека“. Може би вътре щеше да открие някакъв отговор. Ключ към загадката на Императора.

Приближи вратата и тя се отмести встрани с тихо свистене.

Стен пристъпи вътре.

Докато вратата се плъзгаше зад него, той забеляза с учудване, че няма лавици с фишове, нито с книги. Само няколко маси и кресла.

Дали това наистина е библиотека?

— Шах и мат — обяви Императорът.

39.

— Знаеш си урока — продължи Вечният император. — Никакви движения. Резки или други.

Говореше с безгрижен и уверен тон. Стен обаче не би допуснал грешката да сметне, че е прекалено уверен, затова се стараеше да стои неподвижно.

— Сега… Съблечи скафандъра. Много бавно, моля.

Стен протегна ръце към закопчалките. Миг по-късно скафандърът се свлече в краката му и той остана по корабния комбинезон.

— Ритни го настрани — нареди Императорът. — По-силно, ако обичаш.

Стен изрита скафандъра в ъгъла.

— Иди до дъното на помещението — продължи Императорът.

Стен продължи нататък, докато носът му опря в стената.

— Сега вече можеш да се обърнеш — рече Императорът.

Стен се обърна. Старият му господар се бе подпрял на масата, на лицето му трепкаше доволна усмивка. Пистолетът в ръката му сочеше право в гърдите на Стен.

— Радвам се да те видя — обяви Императорът. — Бях започнал да си мисля, че няма да дойдеш.

Пресегна се със свободната си ръка и взе шишето със скоч от масата. Без да откъсва очи от Стен, Императорът си наля една чаша.

— Съжалявам, че не мога да ти предложа — рече той.

— Но съм сигурен, че ще ми простиш тази проява на негостоприемство. — Той сръбна от чашата.

Стен го разбираше. Ако имаше възможност, щеше да използва всичко като оръжие. Дори парче хартия. Още по-добре чаша.

Рефлексите му от „Богомолка“ се бяха пробудили в мига, когато чу гласа на Императора. Равномерно дишане и сърцебиене. Отпуснати, но готови за действие мускули. Работещ ясно ум, възприемане на всеки предмет в помещението.

Очите му измерваха машинално разстоянието между него и Императора. Малко по-далеч от желаното, но все пак в рамките на приемливото.

Не знаеше само защо е още жив. Но беше решен да запази това положение.

— Сигурно си даваш сметка — продължи Императорът, — че ще трябва да ми съобщиш кой още е в течение на всичко това. И разположението на твоите сили.

Стен повдигна рамене, но не отговори.

— Няма да прибягвам до мъчения — обясни Императорът. — От уважение към предишните ни взаимоотношения. Освен това разполагам с достатъчно добър мозъчен скенер. Малко е старичък и понякога леко безкомпромисен спрямо някои мозъчни клетки. — Отпи отново. — Но не е толкова страшно. Ако те превърне в растение… поне ще си щастливо растение.

— Поздравления — проговори Стен. — Изглежда си помислил за всичко.

Императорът се ухили.

— Вече няма „Ваше Величество“, така ли? И сме на „ти“? Какво стана с почитта към някогашния господар?

— Навик, който не беше трудно да забравя, когато си отиде уважението — отвърна Стен.

— Да не изпадаме в дребнави обиди — рече Императорът.

— Това не беше обида — рече Стен. — А факт. Честно признание.

Императорът изпръхтя презрително.

— Няма да повярваш — заговори той, — но донякъде ми липсваше. Не можеш да си представиш колко скучни и некомпетентни са хората около мен.

— Чух нещо такова — кимна Стен. — Особено онзи тип — как му беше името, — дето командва момчетата с униформи на щурмоваци.

— Пойндекс — отвърна Императорът. — Името му е Пойндекс. Между другото, благодаря, че ме отърва от него. Тъкмо се чудех как да го сторя.

— Няма защо — отвърна Стен. — Ще трябва да похваля Килгър.

— Сигурно си мислиш как да отложиш неизбежното — погледна го Императорът. — Да забавиш малко, докато ти се открие удобна възможност.

Стен не отговори.

— Ако тази мисъл те забавлява… продължавай. Между другото… няма ли да ме похвалиш за постигнатото тук? — Той махна със свободната си ръка наоколо. — Навярно си даваш сметка, че това са години на неуморно планиране и труд.

— Много е хубаво — съгласи се Стен. — Жалко за метеорното попадение.

Императорът се намръщи.

— Шанс едно на милион — рече той, но в гласа му се почувства неувереност.

— Това ли обърка нещата? — попита Стен.

— Не съвсем — рече Императорът. — Имаше доста трудности, признавам. Но пък и немалко постижения.

— Доволен си от себе си, нали? — попита Стен.

— Разбира се. Отървах се… от известни слабости.

— Като бомбата в корема?

Императорът не можа да сдържи учудването си, но после се разсмя.

— Значи и за това знаеш?

— Не беше трудно. Благодарностите са отново за Килгър. — Стен се втренчи в Императора. — Както не беше трудно да се досетим за останалото. Разбира се, Махони доста ни помогна. Йън бе разкрил почти всичко.

— Липсва ми — призна Императорът с нисък глас.

— Предполагам, че доста хора ти липсват — подхвърли насмешливо Стен.

— Да — призна Императорът и го изненада. — Така е. Особено Махони. Той беше мой приятел. — Погледна Стен със странно изражение. — И навремето… смятах, че ти също си мой приятел.

Стен се разсмя суховато.

— Така ли постъпваш с приятелите си? Поставяш ги в списъка на осъдените на смърт и после ги избиваш един по един?

Императорът въздъхна.

— Не можеш да си представиш колко е трудно да си на моето място. Правилата са различни.

— Да, зная — кимна Стен. — Голямата перспектива. Поглед от високо. Странното е, че навремето вярвах в това. Или поне не го подлагах на съмнение.

— Наистина няма друг начин да се управлява — рече Императорът. — Вършех го за доброто на всички. Имаше и страдания, признавам. Но животът е низ от страдания. Ако погледнеш в перспектива — за период от няколко хиляди години, ще видиш, че ползата е повече от вредата.

Той отново посегна към чашата и отпи.

— Не можеш да си представиш какво беше, когато… започвах.

— Преди да откриеш АМ2? — попита Стен.

— Да. Преди това. Какви глупаци управляваха тогава. Ако не бях аз, цивилизацията още щеше да се състои от няколко слънца и планетни системи.

— Сигурно е така — сви рамене Стен.

Императорът го изгледа втренчено.

— Смяташ ме за луд, нали? Хайде, кажи го. Няма да се обидя.

— Не смятам — зная го — отвърна дръзко Стен.

— Може би бях… някога — рече Императорът. — Но вече не съм. Не и откакто метеор удари кораба. Веднага след като… го разбрах… узнах и още нещо… нещо важно. Аз съм различен. Аз съм по-усъвършенстван!

— По-усъвършенстван от стария модел? — попита Стен, припомнил си ваните и хирургическите инструменти.

— Предполагам, че може и така да се каже — съгласи се Императорът. — Веригата беше прекъсната. Беше време да се започне отначало, с нови идеи. Да се изгради нов ред. Разбира се, трябваше да бъдат направени жертви. Нищо не става без жертви.

— Стига жертвата да не си ти — подметна Стен.

— Наистина ли го мислиш? Нима не вярваш, че аз също съм… страдал?

— Човекът, който натиска спусъка, никога не страда толкова, колкото този, който е от другата страна.

— Прекалено си циничен — разсмя се Императорът. — Твърде дълго си бил край мен, но фактите са си факти. Моят предшественик… беше тръгнал в лоша посока. Например изпусна таанците от властта си. Защо за Бога… даде такава власт на тези глупаци? Правилата на капитализма налагат периодично раздрусване на дървото.

— Магнатите в бизнеса никога не са се провъзгласявали за богове — посочи Стен.

Императорът изпръхтя.

— Не ставай глупав. Схемата бе започнала да буксува. Нуждаеше се от освежаване. Освен това правото на божествено управление е отколешно в нашата история.

— Наистина ли вярваш, че си бог?

Императорът сви рамене.

— Може и да съм. А може и да не съм. Но последният път, когато проверих, безсмъртието съвпадаше с дефиницията.

— Боговете не излизат от вани — рече Стен.

— О, така ли? Дали пък не съм бил подведен? Ти сигурно имаш по-голям опит от срещи с богове? — Императорът сръбна отново от чашата. — Няма да доживееш, за да видиш продължението — рече. — Но наистина обещавам да подобря нещата. Дано това ти даде малко спокойствие.

— Да подобриш спрямо кое? — изръмжа Стен. — Та ти си само нова бръчка на едно старо лице. Твърде много деца поведох към гроба в името на това лице. И за какво? За двайсет или трийсет века лъжи? Ти се смяташ за уникален. Най-великият император на най-великата империя в цялата история. Но от моя гледна точка, на обикновен смъртен човек, ти не си по-добър от всеки друг тиранин.

— Много вдъхновяващ разговор — поклати глава Вечният император. — От доста време не бях водил такъв. Ще ми се нещата да се бяха развили по друг начин. Наистина. — Той вдигна пистолета, в ума на Стен зазвучаха тревожни сигнали. Почакай. Ами мозъчното сканиране? Трябваше да му дадат още време.

— Реших — заговори Императорът, — че ще е твърде рисковано да те извеждам от това помещение. Така че, за да съм напълно сигурен, ще трябва да направя една от жертвите, които споменах… и да те убия.

Пръстът върху спусъка се сви.

И в този момент прозвуча нов глас:

— Нареждам на двете органични същества на борда на кораба да останат неподвижно.

Стен зяпна. Какво беше това, по дяволите? Забеляза объркване и на лицето на Императора. Но пистолетът остана насочен към него.

— Анализът на намеренията и плановете на двете същества бе завършен току-що — продължи гласът. Говореше командният център на кораба.

Построената от Императора машина за преценка.

— Нареждането на Първия организъм да се допусне натрапник на борда е оценено като грешка. Чуждият организъм е враг и ще бъде унищожен.

Дявол го взел, помисли си Стен!

— Но грешката е по вина на Първия организъм — отново заговори корабът. — И той също трябва да бъде унищожен.

Стен забеляза, че Императорът едва не подскочи от изненада. Пистолетът се насочи надолу.

Това бе шансът, който Стен чакаше.

Той се хвърли към Императора.

40.

Стен се хвърли ниско, опря рамо на пода, преметна се и в този момент Императорът стреля. Облицованият с АМ2 куршум остави неравна дупка в металния под. Стен изрита Вечния император и го отхвърли назад. Императорът омекоти падането си с ръка, като продължаваше да търси целта. Стен кръстоса крака в ножица и пистолетът отхвърча настрани. Императорът се претърколи два пъти и скочи, кръстосвайки инстинктивно ръцете си, за да отбие удара с нож. Блокът улови ръката на Стен, той изгуби равновесие и отскочи назад.

Стен се хвърли отново… и Императорът се метна по гръб през масата. Преобърна се във въздуха и падна на крака.

Финт… замахване…

Ножът на Стен облиза рамото на Императора и… първата кръв беше пролята.

Императорът се дръпна, стиснал в ръка отломък от строшената маса. Беше назъбен и дълъг поне четирийсет сантиметра. Държеше го ниско, до десния си хълбок. Стен отклони за миг поглед от лицето на Императора и машинално отбеляза, че хватката му говори за опит в боя с ножове.

Двамата кръжаха един около друг с почти безшумни стъпки. Стен постепенно осъзна, че го направляват в определена посока, и почти веднага разкри целта на Императора. Пистолетът. Императорът замахна към него с нож и Стен се дръпна назад… встрани от удара… успя да отвърне, не уцели и възстанови равновесие.

Очите на Императора светнаха, издавайки намерение за следваща атака, и ръката на Стен не беше там, където се намираше допреди миг. Бавен си, помисли си Стен. Отдавна не ти се е налагало да се биеш.

Но същото важеше и за него самия.

Стен рискува с дързък прийом — прехвърли ножа от едната ръка в другата и в този момент Императорът премина в атака. Стен едва не изпусна ножа, наклони се назад и изруга тихо под нос, проклинайки се, задето си бе позволил да подцени противника. Замахна, направи финт към китката на Императора, завъртя се, замахна отново, острието му се заби в тъканта на дрехата, другата му ръка се стрелна към мястото, където трябваше да е пистолетът, напипа го, вдигна го и в този момент Императорът се хвърли напред и ножът му се забоде в рамото на Стен. Мускулите се свиха спазматично при удара, пистолетът изхвърча от ръката му и се изтърколи встрани.

После мрак.

И нечий спокоен глас:

— Определих, че организмът нашественик е по-опасен за изпълнение на моите функции, отколкото създаденият на място. Премахването му ще бъде приоритетно.

Божичко, как болеше само! Стен стисна кристалното острие на своя нож със зъби и измъкна ножа на Императора от рамото си. Вълни от болка. Кръв по пръстите му. Опипа раната. Кървеше ли? Слабо. Опасна ли е. И да е, сега не бе моментът да мисли за това. Болката?

Стен зашепна мантрата, която бе запаметил преди много години, още във времето, когато се обучаваше за гвардията и тялото му забрави болката. Просна се на пода. Затършува бавно с пръсти наоколо, търсейки пистолета. Не можеше да е далече.

Тропот в другия край на помещението.

Пукот от лазерен изстрел. Попадението беше високо. Горе и вляво.

Пръстите на Стен напипаха нещо.

Дръжката на пистолета.

По дяволите! Значи императорът имаше резервен пистолет.

— Стойте на място — обяви гласът. — Локализирах организма нашественик. Пригответе се за огън.

Блеснаха ярки светлини и Стен стреля два пъти. Експлозия, мрак, ответна стрелба на Императора и куршумът му се заби там, където Стен бе лежал допреди миг.

Стен се съсредоточи върху мястото, откъдето идваше светлината, и прати пет бързи изстрела в района. Претърколи се, завъртя се и отново стреля.

Не разбра дали Императорът е отвърнал на огъня, тъй като в този момент помещението се разтърси от оглушителен трясък и завиха всички аларми. Стори му се, че чува някакъв вик. Странният глас, за който смяташе, че е на кораба? Императорът? Не знаеше. Отнякъде бълваше дим, чуваше се пукот на разгарящи се пламъци. Наблизо се плъзна врата и Стен стреля нататък, после се хвърли в отвора.

Хукна след Императора, опитвайки се да го спре, преди да се добере до поредната лоша изненада, която му бе подготвил. Спря, прокле се какъв е глупак и се върна за скафандъра. Нахлузи го, но остави шлема и ръкавиците на колана. Преди да го закопчае, активира аптечката отпред. Машинката изписука, затрака тихо и инжектира в тялото му обезболяващи и противовъзпалителни за раната. За всеки случай я напръска с дезинфектант, сетне се закопча.

Не бързай, рече си. По-добре беше да му отпусне малко преднина, отколкото да се спъне в него.

— Кораб — рече той задъхано, чувствайки се като пълен глупак.

Гласът не отговори.

Стен пусна още два изстрела към най-близкия кратер в стената. Още аларми, трепкащи пламъци и съскане на пожарогасители.

— Кораб! Няма да ти причиня вреда — излъга Стен. — Можеш да продължиш с мисията си.

Равен глас:

— Не се приема. Всички организми, освен създаденият тук, са враждебни и трябва да бъдат унищожени. Заповед на основната програма.

Добре, опитай се да ме убиеш, помисли си Стен. Ако можеш.

Изстрел и в рамката на вратата до него се заби подсилен с АМ2 куршум.

Той прати два бързи изстрела надолу по коридора, колкото да подсили суматохата, и продължи нататък. Тъкмо се готвеше да ускори крачка, когато го споходи нова мисъл.

Спря, върна се обратно при полуразрушеното помещение и изстреля пет внимателно прицелени изстрела в дупката в стената. Блеснаха искри от метал, огънят се разгоря наново, алармите зазвучаха още по-истерично АУУУАУУУУУАУУУУУ…

Този нов звук му беше добре познат. Стандартна аларма за пробойна в стената и загуба на вътрешна атмосфера.

Тъпанчетата му изпукаха от промяната в налягането. Протегна ръка към шлема. Нахлузи го и тъкмо се приготви да спусне лицевото стъкло, когато налягането се върна към нормалното. Корабът беше затворил пробойната. След като му намери по такъв начин занимание поне за известно време, Стен се втурна по коридора след Императора.

Нямаше представа какво е предназначението на помещенията, в които надникваше. Някои бяха съвсем тесни, натъпкани с апаратура и инструменти. Други бяха просторни и сравнително празни.

Още в първото от тях корабът се опита да го убие. Маклийновите генератори внезапно се изключиха и Стен литна към тавана, а после гравитацията го смъкна главоломно надолу. Но той не дочака сблъсъка, претърколи се с пъргавината на котка и се изправи. Пусна два куршума право в пода. Не се безпокоеше, че ще му свършат амунициите — зарядната тръба съдържаше петстотин подсилени с тънък слой АМ2 патрона в тяхната облицовка от Империум X.

Ог изстрелите на пода зейна дупка и Стен надзърна през нея на долното ниво. Припомни си бързо тримерния модел на кораба. Императорът навярно бе някъде по-нататък на тази палуба. Така че, ако се спусне долу и заобиколи отзад… Шмугна се през дупката.

— Организмът нашественик е на палуба Голф — обяви гласът. — Продължава към медицинската станция.

По дяволите! Огледа се, сякаш се надяваше да зърне някоя камера, която да простреля. Нищо.

Лоша идея. Най-добре да се върне обратно. Хрумна му нещо. Застана точно под отвора и подведен от движението му, корабът внезапно промени посоката на гравитацията, пращайки го „нагоре“. Стен продължи да се издига, носейки се към следващата палуба, и пътьом метна една граната. Чу металическо изщракване, после гръм. Малко след това гравитацията се върна към нормалната и Стен се приземи на пода.

Зачака, но гласът не каза нищо за завръщането му. Дали гранатата го бе объркала? Малко вероятно.

Сега какво? Императорът можеше да е навсякъде на този огромен кораб-полигон. Навярно държеше тук и свой космически кораб, с който да пътува обратно.

Това бе неговата къща и той знаеше как да я защитава.

Следователно:

Връщане към първоначалния план. Само дето не би искал сега да преустановиш доставките на АМ2.

Центърът за управление беше… Стен се ориентира… една палуба нагоре. И малко назад. Добре, ще се промъкне там, но ще внимава да не попадне в открити пространства, където корабът отново може да си играе на „горе и долу“. Ако това беше най-лошото, което можеше да го сполети, не бе кой знае колко страшно. Стен се зачуди защо ли не бяха построили някакви въоръжени роботи или нещо от тоя род — но после си даде сметка, че за кораба би било самоубийство да стреля по собственото си „тяло“. Ала въпреки това не можеше да е сигурен дали този последен бастион не разполага и с други средства за защита.

Само след няколко секунди корабът предприе първата си истинска атака.

Коридорът беше дълъг. На равни интервали от двете страни имаше затворени врати. Стен предполагаше, че някъде в дъното ще стигне стълба, водеща към мостика. Чу звук, като от едновременно затваряне на стотина ключалки. И тогава забеляза, че далечната стена на коридора се приближава към него. Както и тази зад него, установи той, когато погледна през рамо. Натисна вратата, наистина беше заключена. Следващата също. Стен се подпря на коляно, стисна оръжието с две ръце и прати четири куршума в четирите ъгъла на приближаващата се стена.

Взрив, дим, огън… но нищо повече. „Менгемето“ продължаваше да се затваря.

Империум X. Използван като бронирано покритие. Защо не? Ако разполагаш с достатъчно материал…

Движещите се стени едва ли бяха предназначени за самозащита — по-скоро за да изолират изгубили херметичност отсеци.

Значи корабът импровизираше в използването на своите ресурси, превръщайки ги в оръжия.

Стен стреля в близката врата, когато стената бе само на няколко метра от него, и хлътна вътре. Помещението беше празно. Отвън, в коридора, стените спряха от двете страни на вратата.

Беше като в капан. Корабът би могъл да го държи тук до края на живота му. Беше доста задушно. Вероятно корабът бе изключил и вентилацията. Би могъл да спусне лицевото стъкло на шлема и ще спечели — колко — пет-шест часа?

Подаде се през вратата, насочи пистолета и стреля в отсрещната стена.

Последва оглушителна експлозия и стакато от рикошети в помещението. Кратер. Не дупка. Взривът бе погълнал още повече кислород. Стен се закашля от дима. Колко пъти още трябваше да стреля, докато успее да си пробие път? Не знаеше, но със сигурност отломките щяха да го довършат преди това.

Дали да не използва ножа, за да си прокара път? Вероятно, ако разполага с достатъчно време.

Там горе. Вентилационната шахта.

Твърде е малка.

Но още докато си го мислеше, ръката с ножа машинално откачи решетката.

Шахтата беше тясна, никога не би могъл да се пъхне в нея. Докато я оглеждаше, темето му опираше в горната част, а брадичката в долната. Не само, че беше много тясна, но и след известно разстояние свиваше под прав ъгъл.

Дланите му бяха плувнали в пот.

Той скочи обратно и започна да се съблича. Свали всички дрехи и остави пистолета до себе си.

Какво пък, винаги можеше да се застреля.

Извил глава на една страна, той се напъха в шахтата. Протегна ръка, плъзгайки длан по гладкия метал, и се придърпа силно напред. Краката му се отделиха от пода. Успя да се напъха около три сантиметра. После още три. И още.

И тук се заклещи.

В гърдите му се надигна паника. Престани, рече си той. Не може да се заклещиш. Винаги можеш да се върнеш обратно и да започнеш отначало. Винаги можеш да изпълзиш от нещо, в което си пропълзял.

Това беше психологическа измама.

Не се дърпай. Не ускорявай дишането. Издишай. Извий се. Издишай отново. Дробовете са празни. Не, по дяволите, не са! Ако се предадеш сега, Императорът ще спечели. Майната му на Императора. Той се дръпна отново напред, изви се в завоя, сгърчен в тясната метална кутия, опитвайки се да не мисли за нищо, и после изведнъж се озова в широка шахта, където можеше да повдигне коляно и глава, после шахтата се разшири още и вече можеше да ходи приведен, да се изправи, такива бяха шахтите, които използваха за придвижване на Вулкан, а там не беше толкова зле, нали? Бил си и на по-тесни местенца, лъжливо копеле, и сега е моментът да го признаеш, нали? Искаш ли да стигнеш центъра за управление, или не?

Беше принуден да се съгласи със себе си. Доближи друга решетка, зад която имаше празна стая и преряза решетката. После скочи долу.

Това беше кухня и столова. Имаше маси. По-нататък бе печката.

И тогава го чу.

Приличаше на глас.

Стен се облече бързо и тръгна по посока на гласа.

Вечният император стоеше в средата на голямо, празно помещение. Пред него имаше празен басейн. Отсрещната стена бе изпълнена от огромен екран, на който трепкаха цветовете/нецветовете на N-пространството.

Беше обърнат с гръб към Стен, не държеше нищо в ръце.

С кого говореше? Със себе си? С кораба?

Стен вдигна пистолета, но се поколеба. Не го направи заради някакво объркано чувство за честна игра — беше убивал и без предупреждение.

Но…

— В моя край — произнесе Императорът — е моето начало.

Стен пристъпи напред. Императорът се разсмя, но не се обърна.

— Разбира се, въпросът е ще има ли друго начало? — продължи Императорът почти монотонно. — Или следващият ще е поредното неудачно копие, което ще бъде върнато в първичния материал, за да се започне процесът отначало? Дори и корабът да сполучи, какъв път ще избере? Дали той… дали моят… да го наречем, моят син… ще намери сам своя път? Ще успее ли да премахне бомбата от тялото си, без да я задейства — както направих аз? Въпрос, на който никога няма да бъде отговорено, нали? И в двата случая… — Императорът внезапно се обърна и зае бойна стойка. Стен едва сега осъзна, че всичко това е било клопка. Ръката на Императора се стрелна към пояса, измъкна пистолета оттам, рефлексивно прицелване…

Стен стреля, проекцията пред него трепна, холографското изображение угасна и тогава иззад ъгъла се подаде истинският Император, твърде близо до него и с истински пистолет в ръка. Стен изрита ръката му. Чу се болезнен вик и в този миг Стен осъзна, че е изпуснал своя пистолет. Ножът се стрелна навън от калъфа и после всичко се разви много бавно.

Десният крак на Стен се плъзна напред, на сантиметри над пода. Той успя да намери стабилна опора, на около половин метър вляво, измести рязко таза си напред, ръката му се издигна нагоре и острието на ножа се забоде право в гърлото на Вечния император. Хъркане. Бликнала кръв.

Стен се отдръпна. Императорът се олюля, изви се назад и падна по гръб, през времето и пространството. Тялото му се блъсна в пода с глух тътен.

Стен направи две крачки към него.

На лицето на Вечния император бе изписано объркване.

Постепенно чергите се смекчиха, потъвайки в забравата.

И тогава устата, която бе произнасяла толкова много смъртни присъди, се сгърчи. Усмивката на смъртта. Очите, които бяха виждали толкова много години и твърде много зло, сега надзъртаха в нищото, извити нагоре, към тавана на помещението.

А може би виждаха всичко.

Времето отново възвърна нормалния си ход и Стен се раздвижи. Наведе се за пистолета и приклекна. Започна да стреля, отново и отново, като обезумял. В празния басейн, в екрана на стената и навсякъде наоколо.

Краят…

… и никога няма да има друго начало за Императора.

Огън бликна от стените, последван от разноцветен дим.

Корабът нададе вик.

Тревожен вой на аларми… скърцане на разкривен метал… самоунищожаваща се кибернетика и електроника…

Може би.

Но корабът изкрещя.

И Стен се затича към центъра за управление.

Стен притичваше, стиснал в ръка дистанционното на зарядите. Един тук… два тук… три тук… четири тук… пет тук… шест тук… седем заряда тук.

Един резервен.

Огън.

… Екранът му съобщи, че първият заряд е задействан, взривът, поставен в центъра за управление, на който Стен бе задал петнайсетминутно забавяне, докато се носеше към метеорната пробойна и своя кораб.

Експлозия — и роботизираните миньорски кораби, събиращи АМ2 някъде в далечината, щяха да преустановят дейността си. Но можеха да бъдат програмирани наново, стига да пожелае. По-късно.

Стен забоде пръсти в копчетата като пианист, подхващащ акордите на адския огън.

Седем снабдени с ядрени глави ракети „Гоблин XII“ излетяха от тръбите на такткораба и — игнорирайки смущенията на N-пространството, заливащи електронните им уреди — се насочиха право към императорския кораб родилка и гробница.

Корабът на Стен бе твърде близо, когато те попаднаха в целта.

Всички екрани угаснаха, преминаха на резервно захранване, угаснаха отново и после, вероятно защото бяха настроени да показват увеличен образ на N-пространството, продължиха да чернеят.

Най-сетне едно радарно изображение се пробуди и настрои образа на програмата за увеличаване.

Цветове/нецветове.

Нищо друго.

Сякаш огромният декахедрон никога не бе съществувал.

Вечният император беше изчезнал.

Стен остана дълго загледан в пустошта, може би съжаляваше за много неща, които така и не се бяха случили, или за да се увери, че вакуумът няма да приеме някаква форма.

Накрая се наведе над пулта.

Зададе обратен курс и премина на максимална тяга право към непоследователността.

И към дома.

Свърши се.

41.

Четири от екраните настояваха за незабавно внимание и най-висок приоритет. На други три примигваше „КРИТИЧНО СЪСТОЯНИЕ“, използвайки неговите лични кодове за достъп, които вероятно знаеха само Синд, Алекс и сър Еку.

И всички те, както и останалите комуникационни устройства вън от апартамента на Стен в замъка на Ото, искаха едно и също нещо — самия Стен. Да се покаже, да даде съвет, да направи прогноза, да нареди, да подскаже, да изпрати свои представители.

— Никой ли не иска да свърши нещо сам? — зачуди се Стен. — Все пак Императорът е мъртъв. Направете нещо бе, хора.

— Загиновите пак са неспокойни — включи се Алекс. — Пуснаха всеобща декларация за независимост и отказ от съюз с когото и да било. Пратили са ти копие от решението си. Там се казва горе-долу, че благодарят, но ще си останат в тяхната част на вселената, а другите да правят, к’вото щат.

— Това е като набрал зъб — обади се Ото. — Първо боли, после боли още повече, накрая пада.

Имаше само още две същества в помещението: Синд и Рюкор. Но трябваше да са много повече.

Мъртви: Махони, сър Еку. И други, разпръснати назад из смътните спомени на Стен, войници, цивилни, дори бандити и престъпници, загинали за маската на свободата, за която така и не бяха разбрали, че прикрива тирания.

Живи: Хайнис. Нейният мъж. Мар. Сен. Айда. Джемедар Манкаджири Гурунг и останалите гурки. И една жена от далечното минало на име Бет.

И също както в съзнанието на Стен, преди да влезе в непоследователността, бяха изникнали различни хора, така и тези сега бяха тук.

В очакване.

— Синд — рече Стен. — Какво ще направят борите?

— Вече не мога да говоря от тяхно име — отвърна Синд. — Сега ще пътувам. С един приятел. — Тя дари Стен с обещаваща усмивка. — Борите ще приемат оставката ми. Дори ако трябва да си пусна брада, за да я отрежа. — Тя кимна към помещението. — Предполагам, че Ото отново ще стане говорител, дори ако трябва да бъде призован официално.

— Може би — изръмжа Ото. — Но за кратко. Нагледах се на бавната смърт, наричана политика. Може би ще си построя кораб и ще се захвана с търговия. Възможностите са доста добри, когато имаме свобода вместо империя. Или пък ще ида да търся странни приятели като вас. Ромите — нали така се наричаха? Знаете ли, че от тях няма и един останал на Ви? Заминали са, преди вие да се върнете от онова място… и не са оставили и вест за това накъде потеглят.

Стен мълчеше смутен. Айда е заминала? Очевидно, без да се сбогува с него. Дори не бе останала, за да види как ще завърши битката. Спомни си едни нейни думи, произнесени през рамо: „Не можеш да служиш на свободата, като ковеш закони и вдигаш огради…“

— Стига с тези меланхолични настроения — надигна се Ото. — Жаден съм, гладен съм и съм малко ядосан. Сър Стен, ще нахокам некомпетентния ти екип и ще им припомня, че когато искаш да останеш насаме, няма друга алтернатива.

Ото излезе и след минутка Стен чу викове отвън. Всички екрани изгаснаха.

Но в ума си продължаваше да вижда образите.

Внезапно и него го завладя необясним гняв.

— Какво искат от мен, по дяволите! — изръмжа той. — Да се обявя за новия Вечен император? Да ги натисна с желязна обувка, след като тиранът е мъртъв?

— Някои от тях искат точно това — обади се тихо Синд. — Мускулите се отпускат, когато не се натоварват. И винаги е по-лесно да оставиш на някой друг да взема решение, нали?

— Зная. Така е било с предците ни. Трябвало е само да слушат. Началниците са им казвали кога да ядат, кога да спят, кого да убиват и кога да умират. Ако се подчинявали безпрекословно, получавали награда и гарантирано място след смъртта.

— Именно — кимна тя. — Това е всичко.

— Мисля, че сте малко сурови към наш’те съюзници — рече Алекс със спокойно изражение. — Все някой трябва да е на върха, нъл тъй? Да гледа какви промени идат и прочее. Не може да се оставя празен тронът, някой трябва да дърпа конците. Тъй ли е? Като начало, кой ще разпределя пратките с АМ2?

Пак АМ2, ад и рай, богати и бедни.

Откъм ваната на Рюкор долетя плясък. Беше втренчила състрадателен поглед в Стен, но не каза нищо за тайната, която споделяха.

— Какво? — подскочи ядосано Стен. — Пак ли искаш да се захвана с войниклък, докато някой реши кой да движи нещата? Или докато организираме вид коалиция?

— За повечето същества — отвърна Синд — това би било съвсем приемливо. Героят убива дракона… и помага на хората да започнат живота си отново.

— Съвсем като във филмите — подхвърли насмешливо Стен.

Синд сви рамене.

— Според теб защо са толкова популярни?

— Рюкор, ти какво смяташ? — попита Стен.

Рюкор се замисли, помръдвайки с мустачки.

— Логично. Психологически приемливо, както казва и Синд. Вярно е, че разполагаш с нужния опит. Колко пъти, докато си бил на посланическа мисия, си замествал цяло едно правителство? Зная, че не си правеше труда да очакваш одобрение от Императора за всяко твое решение.

„Така е — помисли си Стен. — И се справях доста добре, стига разни негодници да не заставаха на пътя ми, такива, които повече се интересуват от собствените си интереси, макар да не си дават сметка, че и те ще бъдат обслужени.“

Божичко. Без някой до него, с когото да се съветва. Без секционен командир. Без генерал. Дори без Вечния император.

Шанс да поправи толкова много несправедливости, на които се бе натъквал през годините — някои от тях твърде големи, за да бъдат забравени. И ще разполага с достатъчно време, за да обучи помощници, да създаде дипломатически еквивалент на генералния щаб, който да осъществява политиката му.

След всички тези диктатори, които неясни закони на политиката изискваха да бъдат подкрепяни. След всички тези престъпления, които прагматизмът настояваше да бъдат игнорирани. След всички тези същества, които крадяха и убиваха за свой интерес, същества, с които Стен не бе успял да се срещне и да унищожи.

Какво пък.

Може и да се заеме. За известно време.

Няма да е зле отново да бъде в служба на вселената, нали? Особено след десетилетията на убийства и кръвопролития.

Освен това ще е пример за тези, които дойдат по-късно — че някой може да управлява за известно време и после, когато заместниците му наберат достатъчно опит, да се отдръпне встрани. Да предаде юздите.

— Кажи, че съм съгласен — рече Стен. — Съжалявам, май това е погрешният начин за формулиране. Предай, че след като димът над бойното поле се е разсеял, много светове са искали да управлявам като… Регент? Мениджър? Нещо от тоя род.

— Ще има и такива, които ще възразят — обяви с твърд глас Рюкор.

— Така е. Ако се съглася да остана няколко години на този пост, докато хората намерят друг начин да се управляват… ти ще бъдеш ли до мен?

Рюкор се завъртя във ваната и каза:

— Можеш да разчиташ на съветите ми, каквито ми е по силите да давам, докато ме има на този свят.

Стен кимна.

— Алекс?

Едрият мъж го изгледа продължително.

— Имаш думата ми, шефе — рече той накрая. — Не че старостта не чука на вратата ми. Но кат’ дойде време да се пенсионирам, ще ти кажа отдалеч.

Двама.

— Синд?

— Аз оставам — рече тя без колебание. — Стига наистина да те е грижа за хората. И да бъдеш Стен.

Трима.

Това беше.

Стен отново си припомни усмивката на лицето на мъртвия Император и по гърба му пробягаха ледени пръсти.

— Чудя се само — поде той — дали някой знае кога ще му дойде времето? Или — добави, опитвайки се да бъде искрен пред себе си, — дали всеки път, когато някому предлагат корона, той вярва, че е за всеобщото добро?

В помещението стана тихо, много тихо, като тишината на мразовитата нощ отвън.

— Не знам за това — обади се накрая Алекс. — Туй е философия, сиреч нещо, дет’ не е разрешено на шотландския боец, инак ще го изхвърлят от кръчмата и ще го оставят да пие и пикае с британците. Но знам една история. Ако щеш, наречи я притча. Имало едно време един мъж, дет’ много обичал да ловува. Та му казали значи, че най-страшният лов на Земята е ловът на мечки. Синд, нали знаеш какво е…

— Знам какво е мечка, Алекс. Много пъти си наричал така Ото. Продължавай — отвърна тя.

— Хубаво. Та значи, отива мъжът с пушка в гората и се оглежда. И скоро вижда мечката. Бум-бум-бум и мечката пада. Мъжът отива там, но за негова изненада от нея няма и следа. Туп-туп по рамото и кат’ се обръща, мечката зад гърба му. „Ако искаш да живейш — рекла му тя, — ще паднеш на колене и ще извършиш един отвратителен сексуален акт с моето тяло“. Мъжът офкал и пъшкал, но мечката имала големи зъби и ръмжала, та накрая се принудил да падне на колене и… Кат’ свършил, се прибрал в лагера. Много ядосан. Почти готов да си тегли куршума. Но първо — рекъл си той — ще одера оназ мечка. На идната сутрин пак отива в гората и по някое време съзира мечката. Бум-бум-бум и мечката пада. Мъжът хуква нататък, уверен, че си е отмъстил, но… пак няма мечка. Туп-туп по рамото. Ето я мечката! Извисява се над него. И му вика: „Ако искаш да живееш, ще се съблечеш, ще се обърнеш с гръб към мен и аз ще осъществя един отвратителен сексуален акт с тялото ти!“ И пак хър и мър, ма к’во да прави, кат’ мечката е толкова силна. Та мъжът пада на колене и… После, кат’ са свършва значи, мъжът се връща в лагера. Чувства се по-отвратително, отколкото през целия си живот. Да си тегли куршума му се струва най-добрата участ от всички възможни. Но първо… мечката трябва да умре! Затуй още на идната сутрин става рано и беж в гората. Отново вижда мечката. И отново вдига пушката. И пак има бум-бум-бум. Мечката пак пада. Ловецът се втурва нататък. И пак от мечката няма и следа! Някой го тупа по рамото. Мъжът вече знае кой е т’ва и кат’ се обръща, вижда мечката. Тя го оглежда изотгоре и му вика: „Момко, ти май не си дошъл за лов, а?“

Стен втренчи поглед в лицето на Килгър, на което трепкаше добродушна усмивка.

— Ясно — рече той. После се обърна. — Рюкор, ако използваш данните от мозъчното ми сканиране, ще можеш ли да помогнеш на инженерите да сглобят картината на проект „Браво“? Упътване за производство на АМ2?

— Бих могла.

— Това е молбата ми. Ще повикаме някоя известна журналистка — може би онази Ранет, която създаваше проблеми на Императора — и ще я помолим да разпространи информацията. Искам да достигне до всички възможни медии. Второ: помолете Ото да извлече записите от полета на моя такткораб. Това ще е достатъчно, за да се дадат приблизителните координати на непоследователността и съкровището на Императора. Нека те също станат достояние на обществото. Нека всеки, който иска АМ2, да знае откъде може да си го набави.

Рюкор се завъртя с плисък във ваната.

— Интелектуално напълно го одобрявам — отвърна тя. — От моя лична гледна точка смятам, че е добре за имиджа на съществото Стен. Но имайки предвид ефекта върху масите…

— Не мога да мисля за тях — прекъсна я Стен. — Та аз едва успявам да се грижа за себе си. Всичко, което правя, е, че казвам… Ето. Ето къде е АМ2. Ето го ключът за царството. Всяко същество може да стане крал или кървав деспот. Нека те направят вселената такава, каквато им харесва. Рай или пустиня. Това не е за мен. Не искам да играя на бог. Нито сега, нито когато и да било.

За миг му се стори, че чува шепота на другите същества в помещението. На мъртвите и на живите. Дали това бе съгласие? Или разочарование?

Но те си бяха отишли. Завинаги.

Погледна към Алекс.

— Мислиш ли, че някой ще ми завижда за „Виктори“?

— Не смятам тъй, момко. И винаги ще има мъжкари кат’ Ото, дет’ ще са доволни да служат.

— Добре. Сега. Ще те попитам отново дали ще останеш с мен.

— Ще ми трябват няколко седмици, шефе. Искам да представя момите на мама. Или може би към месец. Ще ми отпуснеш ли толкова?

Стен кимна.

Алекс се ухили и отиде при вратата, където чакаше Рюкор.

— Ах, момко. Страхотно ще бъде, казвам ти. И няма да оставим нито една змия несмачкана в цялата галактика.

После с Рюкор излязоха.

— Остави ме за накрая — подхвърли Синд.

— Така е.

— Ще ме питаш ли?

— Разбира се. Имаш ли някакви важни планове за следващите няколко столетия?

Синд не отговори.

Вместо това го целуна.

Сетне го улови за ръката… и двамата се приближиха към вратата на балкона. Синд я отвори и излезе навън в ясната, мразовита нощ.

Никой от двамата не почувства студа.

Те погледнаха нагоре и отвъд — към непознатите звезди, които се простираха до безкрая.

Нещо като обяснение

Идеята за Стен ни хрумна преди няколко години. Беше окуражена от факта, че по това време малко хора пишеха такъв тип научна фантастика, с каквато израснахме и каквато харесвахме. Положение, което, за наша радост, напоследък се промени.

Но основната причина бе, че бяхме ядосани.

Научната фантастика, по някаква неясна причина, винаги е била в твърде тесни взаимоотношения със социалния и политически фашизъм, вероятно, главно заради невежество.

Желанието ни бе изразено най-добре от Деймън Найт в неговата класическа колекция с есета „В търсене на чудото“, където той коментира произведенията на Алфред ван Вогт:

„Струва ми се показателно, че в творбите на Ван Вогт, почти всички от които са посветени на далечното бъдеще, най-често срещаната форма на управление е абсолютната монархия, а монарсите в тези истории се обрисуват със симпатия. Дори един от неговите герои е наречен «добродушният диктатор». Не бих искал да коментирам човек, който обича монархиите… нито да си спомням, че тези истории са писани и публикувани във време, когато както страната на Ван Вогт (Канада), така и нашата страна, воюваха с диктатура…“

„Абсолютната монархия е форма на управление, еволюирала, за да отговори на феодално-икономическите условия, и която отмира навсякъде заедно с феодализма… Съвременните опити да се възроди подобна система доказаха нейната несъстоятелност. Не е престъпление за Ван Вогт като частно лице да защитава подобно мнение, ала е престъпление, когато се оказва невежество на прочут автор…“

Ето така.

Вторият цитат е по-известен:

Джон Емерик Едуард Далберг, лорд Актън, в писмо до епископ Мандел Крейтън, 1887:

„Властта по принцип покварява, абсолютната власт покварява абсолютно.“

Също толкова вярно.

Ето защо за нас бе абсурдно, че научната фантастика, независимо от широко прокламираната идея, че мисли за бъдещето и е обърната към него, в действителност посвещава прекалено много усилия да се връща назад.

Откъдето се появи и… Стен.

Използвахме всички сурови и цинични познания, натрупани през четиринайсетте години журналистическа практика, за това как в действителност действа реалната политика.

Решихме да създадем империя, която ще е достатъчно голяма и достатъчно стара, за да побира в себе си всички наши представи и възгледи за странната, мрачна и комична фигура на човешката раса. Искахме да видим тази империя през очите на обикновения човек, представителя на работническата класа, попаднал в необичайни събития.

Той трябваше да е достатъчно умен, достатъчно съобразителен и — което е най-важното — да има достатъчно чувство за хумор, за да може да оцелее. И да израсне до истински герой. Или поне до нашата представа за герой — някой с огромни буци глина вместо крака.

Уговорихме се, че историята ще е дълга, че ще се разпростре поне в осем книги. Един роман — в осем части.

Предполагахме, че ще побере поне милион думи. Днес преминахме тази граница.

И историята приключва.

Информация за текста

Allan Cole, Chris Bunch

Empire’s End, 1993

Издание:

Алън Кол, Крис Бънч. Краят на империята

Американска, първо издание

Превод: Юлиян Стойнов

Редактор: Боряна Даракчиева

Художествено оформление на корица: „Megachrom“

Компютърна обработка: ИК „БАРД“ ООД — Десислава Петкова

Печат: „Полиграфюг“ АД — Хасково

Формат: 84/108/32

Печатни коли: 34

ИК „БАРД“ ООД — 2012

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/36058

Последна корекция: 19 януари 2016 в 09:37

1

От лат. — продълговатият мозък — Б.пр.

Content

Алън Кол, Крис Бънч
Краят на империята
(книга осма от поредицата "Стен")

Книга първа Индийско начало

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8

9.

10.

11.

Книга втора Отровна пешка

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Книга трета Вариации на дракона

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

Книга четвърта Царят в опасност

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

Книга пета Краят на играта

38.

39.

40.

41.

Нещо като обяснение

Информация за текста

1