Брандън Сандърсън

Зарево

(книга втора от поредицата "Възмездителите")

На Нейтън Гудрич,

скъп приятел, достатъчно търпелив,

та да чете книгите ми, когато бяха слаби.

Пролог

Гледах изгрева на Злочестие.

Тогава бях шестгодишен и стоях в нощта на балкона на нашия апартамент. Все още съм в състояние да си спомня как старият климатик трака в прозореца до мен и заглушава плача на татко. Преуморената машина надвисваше над множество етажи и ръсеше вода като пот от челото на самоубиец. Беше развалена — пускаше въздух, но не охлаждаше нищо. Майка ми често я спираше.

След смъртта ѝ баща ми я остави включена; казваше, че му било по-прохладно, ако работи.

Свалих плодовия си сладолед и примижах към странната червена светлина, изгряла като нова звезда на хоризонта. Само дето никоя звезда никога не е бивала тъй ярка или червена. Пурпурна. Приличаше на рана от куршум в самия небесен свод.

Същата нощ Злочестие заля града с особена топла светлина. Стоях там — сладоледът се топеше, лепкавата течност се стичаше по пръстите ми — докато гледах целия ѝ изгрев.

После се понесоха писъците.

Част първа

1.

— Дейвид?

Гласът дойде от слушалката ми.

Отърсих се от унеса си. Отново се бях загледал в Злочестие, ала от изгрева ѝ бяха изминали почти тринадесет години. Вече не бях хлапе, у дома при баща си; не бях дори и сирак на работа във фабриката за боеприпаси в подземните улици.

Бях Възмездител.

— Слушам — отвърнах аз, нарамих пушката и прекосих покрива. Беше нощ и се кълна, че от светлината на Злочестие виждах всичко в червен оттенък — макар тя никога повече да не бе тъй ярка, както през първата вечер.

Пред мен се простираше центърът на Нюкаго, а повърхностите му отразяваха светлината на звездите. Тук всичко беше стомана. Като киборг от бъдещето с одрана кожа. Само че, нали разбирате, не убива. Добре де, и въобще не е жив.

Човече, рекох си. Сравненията ти наистина не струват.

Стоманеното сърце вече беше мъртъв, а ние си бяхме върнали надземните улици на Нюкаго — включително много от удобствата, които онези от елита пазеха само за себе си. Можех всеки ден да вземам душ в своя собствена баня. Почти не знаех какво да правя с такъв разкош.

Освен, разбирате ли, да не воня.

Нюкаго най-после бе свободен.

Моя работа беше да гарантирам да остане така.

— Нищо не виждам — прошепнах и коленичих до ръба на покрива. Носех слушалка с безжична връзка към мобилния ми телефон. Малка камера на слушалката позволяваше на Тиа да вижда каквото виждам аз, а слушалката бе достатъчно чувствителна, за да улавя думите ми, дори и когато говорех много тихо.

— Продължавай да наблюдаваш — обади се Тиа по линията. — Коуди докладва, че Проф и целта са потеглили в твоята посока.

— Тук е спокойно — прошепнах аз. — Сигурна ли си…

Покривът току до мен експлодира. Изскимтях и се претърколих назад, щом цялата сграда се разтърси, а взривът пръсна около мен парченца натрошен метал. Злочестие! Изстрелите бяха сериозни.

— Искри! — кресна Коуди по връзката. — Тя ме заобиколи, момко. Идва откъм северната ти страна…

Гласът му се загуби, когато друг сияен енергиен удар изникна откъм земята и откъсна страната на покрива близо до укритието ми.

— Бягай! — викна Тиа.

Все едно някой трябваше да ми казва да бягам. Тръгнах. Вдясно от мен от светлината се материализира фигура. Облечена в тъмен анцуг и кецове, Електричната носеше пълна маска — като на нинджа — и дълга черна пелерина. Някои Епични се вживяваха в цялата работа с „нечовешките сили“ повече от други. Откровено казано, изглеждаше смешно — нищо, че наистина светеше в бледосиньо и пукаше заради понеслата се из тялото ѝ енергия.

Докоснеше ли нещо, можеше да го трансформира в енергия и да се придвижва през него. Това не беше същинска телепортация, но беше достатъчно близо — и колкото по-проводимо беше веществото, толкова по-надалеч можеше да се движи Електричната, та стоманеният град беше като рай за нея. Изненадващо беше, че ѝ отне толкова време да се добере до тук. Не стига телепортацията, а и електрическите ѝ умения я правеха неуязвима за повечето оръжия. Устройваните от нея светлинни представления бяха знаменити — не я бях виждал лично, но открай време ми се щеше да я видя в действие.

Само че не толкова отблизо.

— Зарязвай плана! — нареди Тиа. — Проф? Джон! Докладвай! Ейбрахам?

Слушах само с половин ухо, докато покрай мен изсвистя кълбо пукащо електричество. Спрях се рязко и се стрелнах в обратната посока, докато второ кълбо премина точно, където бях стоял. То удари покрива, предизвика друга експлозия и ме накара да се запрепъвам. Докато се добера до края на сградата, парчета метал пердашеха гърба ми.

После скочих.

Не падах много, преди да достигна балкона на някакъв мезонет. Стрелнах се навътре с разтуптяно сърце. До вратата на отсрещната стена чакаше пластмасова хладилна чанта. Захвърлих настрана капака, взех да ровя вътре и опитах да остана спокоен.

Електричната дойде в Нюкаго по-рано през седмицата. Веднага започна да убива — случайни хора, без ясна цел. Точно както правеше Стоманеното сърце в ранните си дни. После започна да призовава гражданите да предадат Възмездителите, за да ни въздаде правосъдие.

Извратеното правосъдие на Епичните. Те убиваха който им попадне, но да им отвърнеш бе толкова голямо оскърбление, че беше почти немислимо за тях. Е, скоро щеше да разбере. Засега планът ни да я унищожим не вървеше блестящо, но ние бяхме Възмездителите. Подготвяхме се за неочакваното.

Извадих балонче с вода от хладилната чанта.

Това — рекох си — по-добре да вземе да подейства.

Тиа и аз спорихме дни наред за слабостта на Електричната.

Всеки Епичен имаше поне една, и то често случайна. Човек трябваше да проучи историята на даден Епичен и какви неща избягва, за да опита да разбере какво вещество или ситуация би могла да унищожи силите му.

Балончето съдържаше най-доброто ни предположение за слабото място на Електричната. Обърнах се, вдигнал балона с едната ръка, с пушка в другата, наблюдавах вратата и чаках тя да дойде подире ми.

— Дейвид? — попита ме Тиа в слушалката.

— Да? — притеснено прошепнах аз, в готовност да хвърля балона.

— Защо гледаш балкона?

Защо го гледам ли…

Ох, разбира се. Електричната можеше да минава през стени.

Почувствах се като идиот и подскочих назад, тъкмо когато тя слезе през тавана и около нея забръмча електричество. Докосна пода приклекнала на едно коляно и протегнала ръка — в нея растеше кълбо електричество и хвърляше неспокойни сенки из стаята.

Не усещах нищо освен пробождането на адреналина и хвърлих балона. Той удари Електричната право в гърдите и енергийният ѝ удар се превърна в нищо. Червената течност от балона се разплиска върху стените и пода около нея. Твърде рядко, за да е кръв, това бе стара плодова напитка на прах, смесвана с вода и захар. Спомнях си я от детството.

Това беше слабостта ѝ.

С разтуптяно сърце свалих пушката от рамо. Електричната гледаше подгизналото си тяло като в шок, нищо, че черната ѝ маска не ми позволяваше да видя изражението ѝ. По тялото ѝ като светещи червейчета все още се носеха електрически разряди.

Вдигнах пушката и дръпнах спусъка. Гърмът на оръжейната стрелба в затворено помещение почти ме оглуши, но отпратих куршума право в лицето на Електричната.

Той избухна, щом мина през енергийното ѝ поле.

Дори и залята с разтворимия сок, защитата ѝ действаше.

Тя ме изгледа и електричеството ѝ лумна — по-силно, по-опасно, то освети стаята като напълнена с динамит пица калцоне.

Охо…

2.

Втурнах се в антрето, докато вратата експлодираше зад мен. Ударната вълна ме запокити с лицето в стената и чух хрус.

От една страна изпитах облекчение. Хрущящият звук означаваше, че Проф още е жив — неговите Епически способности ми даваха защитно поле. От друга страна, гонеше ме зла машина за убиване.

Оттласнах се от стената и се затърчах по металния коридор, осветяван от привързания за ръката ми мобилен. Въжената линия, трескаво си помислих аз. Накъде? Май надясно.

— Намерих Проф — произнесе гласът на Ейбрахам в ухото ми. — Затворен е в някакъв енергиен мехур. Изглежда ядосан.

— Хвърли разтворим сок по него — задъхано му отвърнах аз, докато се измъквах по страничен ходник, а електрическите експлозии правеха на пух и прах коридора зад мен.

Искри. Беше бясна.

— Отменям мисията — обади се Тиа. — Коуди, слизай надолу и вземай Дейвид.

— Разбрано — рече Коуди. По линията му за свръзка се донесе слабо думкане — звукът на коптерни ротори.

— Тиа, не! — казах аз и влязох в някаква стая. Прехвърлих пушката през рамо и хванах пълна с водни балони раница.

— Планът се разпада — продължи Тиа. — Проф трябва да бъде примамката, а не ти. Освен това ти току-що доказа, че балоните не действат.

Измъкнах балон, обърнах се и изчаках един удар на сърцето, докато на една от стените не се образува електричество и не издаде Електричната. Тя се появи секунда по-късно и аз запратих балона си по нея. Тя изруга, отскочи настрани и по стената се разплиска червенина.

Обърнах се, побягнах, промъкнах се през врата в някаква спалня и се насочих към балкона.

— Тя се бои от сока, Тиа — обясних аз. — Първият ми балон спря енергийно избухване. Напипали сме слабостта.

— Все пак тя спря куршума ти.

Вярно. Изскочих на балкона и се огледах за въжената линия.

Нямаше я там.

Тиа изруга в ухото ми.

— За това ли тичаше? Въжената линия е два апартамента по-нагоре, слонце.

Искри. Оправдава ме това, че всички коридори и стаи изглеждат много еднакви, когато всичко е направено от стомана.

Бумтящият коптер вече беше наблизо; Коуди почти е дошъл.

Скръцнах със зъби, покатерих се на парапета и после подскочих към горния балкон. Хванах се за парапета му — на едното ми рамо се полюляваше пушката, на другото раницата — и се набрах на ръце.

— Дейвид… — започна Тиа.

— Главната точка на капана функционира ли още? — попитах аз и прескочих няколко замръзнали в стомана градински стола. Достигнах другата страна на балкона и скочих на парапета.

— Приемам мълчанието ти за „да“ — продължих аз и подскочих.

Ударих се здраво и се забих в стоманеното перило на горния балкон. Хванах се за един от прътите и погледнах надолу — люлеех се на височина дванадесет етажа във въздуха. Потиснах страха си и с усилие се покатерих.

Зад мен Електричната надзърна от долния балкон. Бях я уплашил. Което беше и добре, но и зле. За следващата част от нашия план тя ми трябваше безразсъдна. Това, за съжаление, означаваше да я провокирам.

Набрах се на балкона, извадих балон със сок и го хвърлих към нея. После, без да чакам да видя дали балонът е улучил, скочих на парапета, хванах дръжката на въжената линия и се оттласнах.

Балконът избухна.

За щастие, въжената линия беше хваната за покрива, а не за самия балкон, и въжето остана стабилно. Докато се спусках все по-бързо по него, около мен през мрака профучаваха парченца разтопен метал. Всъщност тези приспособления са много по-бързи, отколкото изглеждат. Небостъргачите и от двете ми страни се размазаха. Сякаш наистина падах.

Успях да извикам — наполовина в паника, наполовина в екстаз — преди всичко около мен да се завърти, да се ударя в земята и да се изтърколя на улицата.

— Уха — отбелязах аз и се изправих от земята. Градът се завъртя накриво. Рамото ме болеше и при все че чух хрущене при приземяването си, то не беше високо. Даденото ми от Проф защитно поле се изчерпваше. Полетата можеха да понесат много удари, преди да му се наложи да ги подновява.

— Дейвид? — обади се Тиа. — Искри. Електричната преряза въжето с един от изстрелите си. Ето защо падна накрая.

— Балонът подейства — произнесе по линията нов глас. Проф. Имаше силен глас, груб, но солиден. — Излязох. По-рано не можех да се свързвам. Енергийният мехур пречеше на сигнала.

— Джон — заговори го Тиа. — Не трябваше да се биеш с нея.

— Просто стана — отсече Проф. — Дейвид, жив ли си?

— Горе-долу — отвърнах аз, изправих се с усилие и взех раницата; беше се смъкнала при спускането ми. От дъното ѝ се процеждаше червена напитка. — Но не съм сигурен за балоните ми. Като че има неколцина пострадали.

Проф изръмжа.

— Можеш ли да го направиш, Дейвид?

— Да — твърдо отговорих аз.

— Тогава тичай за главната точка на капана.

— Джон — намеси се Тиа. — Ако си излязъл…

— Електричната не ми обърна внимание — обясни Проф. — Точно като преди, с Митоза. Те не искат да се бият с мен; искат вас. Трябва да я ликвидираме, преди да се е добрала до групата. Помниш ли пътеката, Дейвид?

— Разбира се — отговорих аз и се огледах за пушката си.

Беше счупена наблизо — пукната през ложата. Искри. Май бях оплескал нещата и със спусъка. Нямаше скоро да стрелям с нея. Проверих набедрения кобур и пистолета в него. Изглеждаше добре. Е, добре колкото един пистолет. Ненавиждам ги.

— Проблясъци в прозорците на оня апартаментски комплекс и отиват надолу — докладва Коуди от коптера. — Телепортира се по външната стена и се насочва към земята. Преследва те, Дейвид.

— Това не ми харесва — обади се Тиа. — Според мен трябва да го прекратим.

— Дейвид смята, че може да го направи — рече Проф. — А аз му вярвам.

Въпреки настоящата опасност, аз се усмихнах. Преди да стана един от Възмездителите, не си бях давал сметка колко самотен всъщност е бил животът ми. Да чувам такива думи… беше добре. Наистина добре.

— Аз съм стръвта — обявих по линията, разположих се в очакване на Електричната и потърсих здрави балони в раницата. Бяха ми останали два.

— Тиа, разположи войници.

— Разбрано — неохотно произнесе тя.

Тръгнах по улицата. От старите безполезни улични лампи наблизо висяха фенери и ми даваха светлина. На нея мярнах надзъртащи през прозорците лица. Прозорците нямаха стъкла, а само старомодни дървени капаци, които изрязвахме и поставяхме там.

Убивайки Стоманеното сърце, Възмездителите в общи линии обявиха тотална война на Епичните. Някои хора избягаха от Нюкаго в страха си от възмездие — но повечето останаха, а дойдоха и други. През месеците след падането на Стоманеното сърце населението на Нюкаго почти се удвои.

Кимнах на гледащите хора. Нямаше да им нареждам да се изтеглят на безопасно място. Ние, Възмездителите, бяхме техните защитници — но някой ден тези хора трябваше сами да застанат срещу Епичните. Исках да гледат.

— Коуди, имаш ли видео връзка? — попитах по мобилния.

— Не — отвърна той. — Всеки момент би трябвало да дойде…

Тъмната сянка на коптера му мина над мен. Правоприлагането — полицейските сили на Стоманеното сърце — вече бе наше. Продължавах да не съм сигурен какво мисля за това. На няколко пъти от Правоприлагането бяха дали най-доброто от себе си, та да ме убият. Не можеш просто да подминеш нещо такова. Всъщност, те убиха Меган. Тя се беше възстановила. Почти напълно. Попипах пистолета в кобура. Беше един от нейните.

— Заемам позиция с войските — рече Ейбрахам.

— Дейвид? Някаква следа от Електричната? — попита Тиа.

— Не — отвърнах аз, свел поглед към пустата улица. Безлюден и осветен от няколко самотни лампи, градът изглеждаше почти като в дните на Стоманеното сърце. Изоставен и мрачен. Къде ли беше Електричната?

Тя може да се телепортира през стени, помислих си. Какво бих направил в нейния случай? Разполагахме с тензорите, които ни позволяваха да си проправяме път на практика през всичко, което пожелаехме. Какво бих направил, ако ги имах?

Отговорът на този въпрос беше очевиден. Щях да сляза.

Тя беше под мен.

3.

— Слязла е в подземните улици! — казах аз и измъкнах един от останалите ми два балона с вода. — Ще се качи някъде наблизо в опит да ме изненада. Още докато го казвах, през улицата мина светкавица и от земята се материализира блестяща фигура. Метнах балона Куул-ейд и после хукнах.

Чух как балонът се пръсва и сетне чух Електричната да ругае. За момента нямаше енергийни вълни, които да опитват да ме изпържат, затова заключих, че съм я улучил.

— Ще те унищожа, човече! — кресна Електричната подире ми. — Ще те разкъсам като хартия в буря!

— Олеле — рекох, щом се добрах до една пресечка и се прикрих до стара пощенска кутия.

— Какво? — попита Тиа.

— Това наистина беше добра метафора.

Хвърлих поглед назад към Електричната. Тя крачеше по улицата и светеше от електричеството. С приближаването ѝ от нея излитаха електрически линии към земята, към близките стълбове и към сградите. Каква мощ. Такъв ли щеше да е Едмънд — благият Епичен, който захранваше Нюкаго за нас — ако не отдаваше непрестанно способностите си?

— Отказвам да повярвам — викна жената, — че убихте Стоманеното сърце!

Митоза каза същото, помислих си аз. Това беше друг Епичен, който наскоро дойде в Нюкаго. Не можеха да приемат, че един от най-могъщите сред тях — Епичен, от когото другите като Електричната се бояха — беше убит от обикновени хора. Тя изглеждаше великолепно, цялата в черно, с развяващо се наметало, от нея изскачаше електричество на проблясъци и светкавици. За съжаление, тя не ми беше потребна великолепна. Трябваше ми гневна. Неколцина от Правоприлагането се прокраднаха от близката сграда. На гърбовете си носеха автомати, а в ръцете си — балони с Куул-ейд. Посочих им една уличка. Те кимнаха и се отдръпнаха да чакат.

Време ми беше да изтормозя една Епична.

— Не убих само Стоманеното сърце! — викнах ѝ аз. — Убил съм десетки Епични. И теб ще убия!

Върху моята пощенска кутия се стовари удар енергия. Шмугнах се за прикритие зад една сграда и следващият удар попадна в земята само на сантиметри от мястото, където бях приклекнал. Като бръснах земята с ръка, нагоре по нея пробяга удар и ме разтърси. Изругах, опрял гръб о стената, и тръснах ръка. После надзърнах иззад сградата. Електричната тичаше към мен.

Страхотно! И ужасяващо.

Понесох се към един вход от другата страна на улицата. Електричната прелетя край ъгъла, тъкмо когато влизах в сградата. Вътре имаше проправен път през нещо, което сякаш навремето е било автомобилен салон. Притичах през него, Електричната ме последва, като скоростно се телепортира през предната стена. Носех се през стаите една след друга, по модела, който бяхме установили по-рано.

Надясно, шмугвам се в онази стая.

Наляво по някакъв коридор.

Пак надясно.

Бяхме използвали друга от силите на Проф — онази, която той прикриваше като технологията, наречена тензори — за да прокопаем врати. Електричната ме следваше по петите и минаваше през стените сред проблясъци светлина.

Никога не оставах пред погледа ѝ достатъчно дълго, та да стреля добре. Това беше отлично. Тя…

… тя спря.

Застанах до изхода от задната страна на постройката.

Електричната бе престанала да ме следва. Стоеше на края на дългия коридор към вратата ми, а от нея към стоманените стени пробръмчаваше електричество.

— Тиа, виждаш ли това? — прошепнах аз.

— Да. Май нещо я е стреснало.

Поех си дълбоко дъх. Въобще не беше идеално, но…

— Ейбрахам — прошепнах аз — доведи войниците. Атака.

— Добре — обади се Проф.

Частите на Правоприлагането бяха чакали в засада и се втурнаха в предната част на автомобилния салон. Други слизаха по стълбите отгоре; чувах трополенето от стъпките им. Електричната хвърли поглед назад при влизането на двама войници в пълно бойно снаряжение, с каски и футуристична броня, в коридора. Те хвърлиха яркооранжеви водни балони и това леко развали ефекта.

Електричната положи ръка на стената до себе си, после се превърна в електричество, сля се със стоманата и изчезна. Балоните безполезно се пукнаха на пода на коридора.

Електричната се върна в помещението и освободи заряди от енергия по коридора. Затворих очи, когато ударите пометоха двамата войници, но чух виковете им.

— И това е най-доброто, което могат прословутите Възмездители? — провикна се Електричната при появата на още войници, които хвърляха водни балони от всички посоки. Заставих се да гледам и протегнах пистолета си, когато Електричната пропадна през пода.

Изникна зад група войници в средата на коридора. Електричеството ги удари и те изкрещяха. Стиснах зъби. Оживееха ли, Проф щеше да успее да ги излекува като уж ползва „технология на Възмездителите“.

— Балоните не действат — каза Тиа.

— Действат — просъсках аз, виждайки как един улучи Електричната. Силите ѝ поотслабнаха. Стрелях, както сториха и трима стрелци от Правоприлагането, които се бяха разположили срещу мен, от далечния край на коридора. И четирите куршума улучиха; и четирите бяха уловени от нейното енергийно поле и унищожени. Балоните действаха, само че не достатъчно добре.

— Всички подразделения от южната страна на коридора — чу се гласът на Ейбрахам, — изтеглете се. Веднага.

Измъкнах се през вратата, тъкмо когато внезапна буря от куршуми разтресе сградата. Ейбрахам, разположен зад стрелците от Правоприлагането в далечния край на коридора, обстрелваше със своето граватонично миниоръдие XM380.

Грабнах мобилния си и се включих във видеото на Ейбрахам. Виждах от неговата гледна точка как оръжията просветват в тъмнината, как куршум след куршум рикошират в стоманения коридор и хвърлят искри. Всеки куршум, достигнал до Електричната, все още биваше улавян или отклоняван от нейното електрическо поле. Група мъже и жени зад Ейбрахам мятаха балон след балон. Отгоре войниците отвориха капак в тавана и изсипаха кофа Куул-ейд.

Електричната отскочи и я избегна. Стъпка по стъпка тя се отдръпна от плисналата течност. Наистина се боеше от нея, но това не свърши работа. Предполагаше се, че слабостта на някой Епичен напълно неутрализира силите му, а това не успяваше.

Почти сигурен бях, че знам защо.

Електричната запрати поредица енергийни удари по Ейбрахам и останалите. Ейбрахам изруга и падна, ала защитното му поле — дарено от Проф във вид на яке с технологично силово поле — го опази и защити хората зад него. По линията чух стенания, обаче не можех да видя нищо. Изключих мобилния.

— Вие сте нищожества! — изкрещя Електричната.

Привързах мобилния за предмишницата си и се върнах в коридора тъкмо навреме да видя как тя праща електрическа вълна през тавана към онези, които се намираха горе. Викове.

Електричната се завъртя към мен. Искри! Висша Епична в пълната ѝ сила, с проблясваща енергия… Чудно ли беше, че тези създания се смятаха предопределени да властват?

Плюх в краката ѝ, сетне се обърнах и хукнах през задната врата.

Тя викна подире ми и ме последва.

— Надземните отряди на улица Хейвън — рече Тиа в ухото ми, — готови за хвърляне.

На покрива на сградата, от която току-що бях излязъл, се появиха хора и щом Електричната излетя след мен, те хвърлиха долу балони с вода. Електричната ме последва, без да им обръща внимание. Ако не друго, падащите балони просто я вбесиха още повече.

Когато плиснаха до нея обаче, Електричната престана да вика. Добре, рекох си и нахълтах в сградата отсреща. Беше малък комплекс апартаменти. Претичах през входа и влязох в първия. Електричната ме последва сред буря от енергия и гняв. Стените не я спираха; тя минаваше през тях сред проблясъци от светлина.

Само още малко!, подканих я мълчаливо и затворих една врата.

Сградата беше обитаема и ние бяхме заменили много от неподвижните стоманени врати с дървени, които функционираха.

Електричната мина през стената, когато прескочих някаква стоманена кушетка и влязох в следващата стая — вътре беше непрогледен мрак. Затръшнах вратата.

Когато Електричната влезе, светлината ѝ ме заслепи. Аурата ѝ ме блъсна и изведнъж лекият удар, който понесох по-рано, ми се стори незначителен. Електричеството се стрелна през мен и накара мускулите ми да отслабнат и да се сгърчат. Пресегнах се да натисна големия бутон на стената, ала ръцете ми не работеха както трябва.

Затова го ударих с лице.

Поддадох се на удара от нейната енергия и рухнах. Отгоре таванът на малката тъмна стая — някогашна баня — се отвори и върху нас се изсипаха няколкостотин литра Куул-ейд. Освен това душовете се отвориха и пръснаха червена течност.

Енергията на Електричната драматично отслабна. Електричеството пробягваше нагоре по ръцете ѝ в тънки ленти, ала непрестанно намаляваше. Електричната се пресегна към вратата, но тя се беше заключила след мен. Електричната изруга и стисна юмрук в опит да призове енергия и да се телепортира, обаче несекващият дъжд разруши силите ѝ.

С мъка се надигнах на колене.

Електричната се обърна към мен и изръмжа, после ме улови за раменете.

Протегнах се, улових предната част на маската ѝ и я смъкнах като скиорска маска. Отпред имаше пластмасова част, която явно покриваше носа и устата. Някакъв филтър? Под маската Електричната се оказа жена на средна възраст с къдрави кестеняви коси. Течността продължаваше да се сипе и да се стича на потоци по страните ѝ и през устните ѝ. Да влиза в устата ѝ.

Светлината ѝ съвсем угасна.

Със стенание се изправих на крака, а Електричната закрещя панически и почна да блъска по вратата и да я тресе в опит да я отвори. Почуках по мобилния си и облях помещението в мека бяла светлина.

— Съжалявам — продумах аз и вдигнах пистолета на Меган към главата на Електричната. Тя ме погледна и очите ѝ се отвориха широко.

Натиснах спусъка. Този път куршумът не отскочи. Тя падна на земята и около нея почна да се образува локва от по-тъмно червена течност, смесваща се с онази, която валеше отгоре. Свалих оръжието.

Името ми е Дейвид Чарлстън.

Аз убивам хора със свръхсили.

4.

Отключих вратата и се измъкнах от банята. От мен капеше фалшив плодов сок. В стаята стояха група войници с извадени оръжия. Свалиха ги, щом ме видяха. Посочих през рамо и Рой — капитан на отряда от Правоприлагането — прати двама офицери да проверят трупа.

Бях изцеден и разтреперан, та ми трябваха два опита, за да прибера пистолета на Меган в кобура. Когато на излизане няколко войници ми отдадоха чест, не казах нищо. Отнасяха се към мен със смесица от страхопочитание и уважение, а един прошепна „Убиецът на Стоманеното сърце“. За по-малко от година при Възмездителите бях убил почти дузина Епични.

Какво ли щяха да кажат тези хора, ако знаеха, че дължа репутацията си главно на силите на друг Епичен? Силовото поле, което ме пазеше от нараняване, и изцелението, което почти ме върна от мъртвите… и двете бяха част от набора сили на Проф, неща, които той маскираше като технология. Той беше от онези Епични, които наричахме даряващи, способен бе да дава изключителните си таланти на други. По някаква причина така оставаше неразвален от тях — други можеха да използват силите му вместо него, ала ако ги ползваше сам, имаше опасност да се съсипе.

Едва шепа хора знаеха тайната на Проф. Сред тях не влизаха обикновените хора от Нюкаго. Голяма група от нюкагци се бяха насъбрали пред сградата. Също като войниците, и те ме гледаха с уважение и вълнение. За тях бях знаменитост.

Сведох глава и с неудобство си проправих път сред тях. Възмездителите поначало бяха сенчеста група и аз не се бях присъединил към тях заради славата. За нещастие, трябваше да ни виждат, за да могат гражданите да знаят, че някой се бори, и с надеждата те също да се борят. Трудно се спазваше тази граница; аз определено не исках да ме боготворят.

Зад зяпачите зърнах позната фигура. Тъмнокож и мускулест, Ейбрахам беше облечен в сиво-черна военна униформа — камуфлаж за града от стомана. Дрехите бяха опърпани и охлузени; знаех достатъчно да разбера, че даденото му от Проф защитно поле е било разтегнато до краен предел. Ейбрахам ме поздрави с вдигнати палци, после кимна по посока на някаква сграда наблизо.

Отправих се нататък, а зад мен Рой и отрядът му изнесоха тялото на мъртвата Епична, за да го покажат. Важно беше хората да виждат, че Епичните са смъртни, ала аз не се величаех в смъртта. Не и както бих го сторил навремето.

Накрая изглеждаше толкова ужасена, помислих си аз. Тя можеше да е Меган, или Проф, или Едмънд… просто един нормален човек, заловен насред всичко това. Принудена да върши ужасни неща от сили, за които не е молила.

Понеже знаех, че силите буквално развалят Епичните, гледната ми точка към всичко това се беше променила. Много.

Влязох в сградата и се качих по стъпалата. Накрая се озовах в една стая на втория етаж, осветена от самотна лампа в ъгъла. Както и очаквах, там открих Проф, който гледаше през прозореца със скръстени ръце. Носеше тънка черна лабораторна престилка, която падаше до прасците му, а в джоба му бяха пъхнати чифт очила. В другия край на тъмната стая чакаше Коуди, длъгнест силует с бархетна риза с отрязани ръкави и преметната през рамо снайперска пушка.

Проф, известен още като Джонатан Федрус, основател на Възмездителите. Ние се сражавахме с Епичните. Убивахме ги. И при все това ни оглавяваше един Епичен. Трудно ми беше да се примиря с тези неща, когато ги открих за пръв път. Отраснах практически обожавайки Възмездителите и презирайки Епичните. Да открия, че Проф е и двете… беше като да открия, че Дядо Коледа е таен нацист. Превъзмогнал го бях. Навремето идеята на татко, че ще дойдат добри Епични, ми се струваше смехотворна. Сега, след срещата ми не с един, а с трима добри Епични… е, светът беше различен. Или пък си беше същото място, а просто аз го виждах малко по-точно.

Застанах до Проф на прозореца. Проф беше висок, с прошарени коси и ъгловати черти. Изправен там със сключени зад гърба ръце, той изглеждаше толкова солиден. Беше нещо стабилно, непоклатимо като самите сгради. Когато отидох при него, той вдигна ръка, стисна ме за рамото и кимна. Кимна с уважение и одобрение.

— Добра работа — рече.

Аз се ухилих.

— Обаче изглеждаш адски — отбеляза Проф.

— Съмнявам се, че в ада има толкова много Куул-ейд — отвърнах аз.

Той изсумтя и пак загледа през прозореца. Насъбрали се бяха още хора и някои надаваха победни викове.

— Не си давах сметка — тихо каза Проф — колко бащинско ще стане отношението ми към тези хора. Да се задържа на едно място, да защитавам града. За мен беше много добре да си напомня защо правим това. Благодаря ти, че ни насърчи. Направил си нещо голямо тук.

— Но…? — попитах аз, разпознал уловката в тона му.

— Но сега трябва да изпълним онова, което обещахме на тези хора. Безопасност. Хубав живот. — Той се обърна към мен. — Първо Митоза, после Инстабам, сега Електричната. В техните атаки има някакъв модел и усещам, че някой опитва да привлече вниманието ми. Някой, който знае какъв съм и праща Епични, които се целят в моя отряд вместо в мен.

— Кой? — кой би могъл да знае какъв е Проф? Дори мнозинството Възмездители не знаеха. Само отрядът тук, в Нюкаго, беше посветен в неговата тайна.

— Имам някои подозрения — каза Проф. — Но сега не е времето да говорим за това.

Кимнах — знаех, че ако сега го притисна по този въпрос, няма да стигна по-далеч. Затова погледнах долу, към тълпата и мъртвата Епична.

— Електричната те хвана в капан, Проф. Как се случи?

Той поклати глава.

— Хвана ме с това нещо с електрическия балон. Ти знаеше ли, че може да го направи?

Поклатих глава. Не бях имал и представа.

Проф изръмжа.

— Наложи се да използвам силите си, за да се освободя.

— О… Хмм… Може би трябва да ги използваш. Може би можем да се упражняваме и да видим дали има начин да си Епичен, без да… разбираш, нали. Искам да кажа, можеш да даряваш сили, без да последва развала, така че е възможно да има някакъв секрет да ги ползваш сам. Меган…

— Меган не ти е приятелка, синко — прекъсна ме Проф тихо, ала твърдо. — Тя е една от тях. Винаги е била.

— Ама…

— Не. — Проф стисна рамото ми. — Трябва да го разбереш, Дейвид. Когато един Епичен остави силите му да го развалят, той избира да стане враг. Така трябва да го мислим. Всеки друг начин води до лудост.

— Но ти използва своите сили — казах аз, — за да ме спасиш. Да се бориш със Стоманеното сърце.

— И в двата случая това почти ме съсипа. Трябва да съм твърд със себе си, да съм по-внимателен. Не мога да допусна изключенията да станат реалност.

Преглътнах и кимнах.

— Знам, че при теб всичко това поначало е за отмъщение — продължи Проф. — Това е силен мотив и се радвам, че си го канализирал, синко. Ала аз не ги убивам за отмъщение, вече не. Това, което ние правим… за мен е като да убиеш бясно куче. Това е милост.

Призля ми от начина, по който го изрече. Не защото не му вярвах или не одобрявах казаното — искри — мотивите му навярно бяха по-алтруистични от моите. Просто знаех, че той мисли за Меган. Чувстваше се предаден от нея и, честно казано, сигурно имаше пълно основание да се чувства така.

Но Меган не беше предател. Не знаех каква е, обаче възнамерявах да открия.

Долу край тълпата спря една кола. Проф я погледна.

— Върви да се оправиш с тях — рече той. — Ще се срещнем в скривалището.

Обърнах се, когато от колата слезе кметицата с неколцина от членовете на градската управа.

Страхотно, помислих си.

Честно казано, бих предпочел да се изправя пред още един Епичен.

5.

Излязох от сградата, докато войниците отваряха път за кметицата Бригс. Тя беше облечена в бял костюм с панталони и подходяща шапка, подобно на другите членове на градския съвет. Уникално облекло, много стилно. Това контрастираше с обикновените хора, които носеха… хмм, практически всичко.

В началото в Нюкаго беше шокиращо трудно да се добереш до облекло. Всичко, което не беше на гърба на хората, беше превърнато в стомана при Голямото Превръщане. С годините обаче снабдителните отряди на Стоманеното сърце бяха претършували предградията и бяха опразнили складовете, старите молове и изоставените домове. Тогава имахме достатъчно дрехи за носене, но те бяха в някаква причудлива смесица от разни стилове.

Ала висшата класа искаше да се откроява. Избягваха практичните дрехи като джинсите, които изтрайваха изненадващо дълго с по няколко кръпки тук и там. През управлението на Стоманеното сърце висшата класа поръчваше облеклото си и беше подбрала старовремски дизайн. Неща от по-класно време или поне те така говореха. Не бяха дрехи, които човек просто да намери да се търкалят някъде.

Бяхме решили, че аз ще съм връзката с Бригс и останалите. Само аз от Възмездителите бях родом от Нюкаго, а и искахме да ограничим достъпа до Проф. Ние, Възмездителите, не управлявахме Нюкаго — ние го пазехме. Това беше разделение, което всички смятахме за важно.

Пристъпих през тълпата, без да обръщам внимание на онези, които шептяха името ми. Вниманието беше смущаващо, честно. Всички тези хора ме обожаваха, ала те надали си спомняха хора като баща ми, които бяха загинали в бой с Епичните.

— Прилича на твоя работа, Чарлстън — рече кметицата Бригс и побутна с крак трупа на земята. — Убиецът на Стоманеното сърце прави още една резка на пушката си.

— Пушката ми е счупена — отговорих аз. Прекалено остро. Кметицата беше важна жена и бе направила чудеса, за да помогне за организирането на града. Само дето беше една от тях — висшата класа на Стоманеното сърце. Бях очаквал всички те да бъдат безцеремонно отстранени, ала някак — чрез поредица политически маневри, които не успях да проследя — Бригс се оказа начело на града, вместо да е в изгнание.

— Уверена съм, че можем да ти намерим нова пушка. — Тя ме изгледа, без да се усмихва. Обичаше да показва поведение „без глупости“. На мен това ми се струваше по-скоро поведение „без личност“. — Повърви малко с мен, Дейвид — рече Бригс и тръгна да се отдалечава. — Нямаш нищо против, нали?

Имах нещо против, обаче прецених, че това е от онези въпроси, на които не се предполага да отговаряш. Не бях напълно сигурен все пак. Не бях някой зубрач, така да знаете, но бях прекарал доста от младостта си в изучаване на Епичните, затова опитът ми в светското общуване беше ограничен. Смесвах се с обикновените хора горе-долу така, както кофа боя се смесва с торба джербили.

— Вашият водач — подзе Бригс, когато се отдалечихме малко от тълпата. — Не съм го виждала от известно време.

— Проф е зает.

— Мога да си представя. И трябва да кажа, че наистина оценяваме защитата, която ти и твоите хора предоставяте на този град. — Тя погледна през рамо към трупа, после вдигна вежда. — Не мога обаче да кажа, че разбирам целия замисъл на играта ви.

— Госпожо кмет? — попитах аз.

— Вашият водач позволи колелото на политиката да ме постави начело на Нюкаго, ала аз не знам почти нищо за целите на Възмездителите относно този град, всъщност относно цялата страна. Хубаво ще е да знам какво планирате.

— Лесно е — отговорих. — Да убиваме Епични.

— А ако се събере една банда от Епични и дойде да нападне внезапно града?

Аха. Това ще е проблем.

— Електричната — каза тя — ни тероризира в продължение на пет дни, докато вие трескаво планирахте. Пет дни е дълго време един град да се намира под ботуша на поредния тиранин. Ако петима или шестима могъщи Епични се обединят и дойдат с намерението да унищожават, не мога да си представя как бихте ни защитили. Сигурно можете да ги ликвидирате един по един, ала преди да свършите, Нюкаго ще се превърне в пустиня.

Бригс спря да върви и се обърна към мен. Останалите вече не можеха да ни чуят. Погледна ме в очите и аз съзрях нещо в изражението ѝ. Това… страх ли беше?

— Затова питам — тихо рече тя, — какъв е вашият план? След години на криене и нападане само на средни по значение Епични, Възмездителите се разкриха и събориха не кого да е, а Стоманеното сърце. Това означава, че имате по-голяма цел, нали? Започнали сте война. Знаете тайната, с която да я спечелите, нали?

— Ъъ… — Какво бих могъл да кажа? Тази жена, която беше преживяла управлението на един от най-могъщите Епични в света — и която беше взела властта след неговото падане — ме гледаше с молба на устните и ужас в очите.

— Да — отвърнах аз. — Имаме план.

— И…?

— И може би сме намерили начин да спрем всички тях, госпожо кмет. Всеки Епичен.

— Как?

Усмихнах се — надявах се, уверено.

— Тайна на Възмездителите, госпожо кмет. Но ми вярвайте. Ние знаем какво правим. Никога не бихме подхванали война, която очакваме да загубим.

Тя кимна, видимо поласкана. Върна се към деловия тон и понеже вече я слушах, разполагаше с десетки неща, за които искаше да попитам Проф — повечето от тях приличаха на опити да определи къде са в политиката той и Възмездителите. Влиянието ѝ сред елита на Нюкаго щеше силно да нарасне, ако успееше да покаже Проф като свой приятел. Отчасти по тази причина ние се държахме на разстояние.

Слушах я, обаче бях разсеян от онова, което ѝ казах. Имаха ли Възмездителите план? Всъщност не.

Но аз имах.

Накрая се върнахме на мястото, където лежеше трупът на Електричната.

Бяха се насъбрали още хора, включително някои представители на прохождащата преса в града, които снимаха. За нещастие, снимаха и мен няколко пъти.

Минах през тълпата и коленичих до тялото.

Тя беше бясно куче, както се изрази Проф. Убийството ѝ наистина беше проява на милост.

Тя дойде за нас, рекох си. И е третата, която избегна да влезе в бой с Проф. Митоза бе дошъл в града, докато Проф го нямаше. Инстабам опита да се отърве от Проф при преследването, когато целта му беше Ейбрахам. Сега Електричната беше хванала Проф и го беше оставила, за да гони мен.

Проф имаше право. Нещо ставаше.

— Дейвид? — попита Рой. Стоеше на колене, облечен в черно-сивата броня на Правоприлагането.

— Аха.

Рой подаде нещо в облечената си в черна ръкавица ръка. Венчелистчета в ярки дъги от нюанси — всяко преливаше в три или четири цвята, като смесена боя.

— Бяха в джоба ѝ — каза Рой. — Не намерихме нищо друго у нея.

Махнах на Ейбрахам да приближи и му показах цветчетата.

— От Вавилар са — рече той. — Мястото, което беше познато като Ню Йорк.

— Там действаше Митоза, преди да дойде тук — тихо отвърнах аз. — Съвпадение?

— Надали — каза Ейбрахам. — Мисля, че трябва да идем да ги покажем на Проф.

6.

Все още поддържахме тайна база, скрита в дълбините на Нюкаго. Макар да посещавах всекидневно един апартамент горе, за да взимам душ, спях тук долу, като останалите. Проф не искаше хората да знаят къде да ни намерят. Понеже последните Епични, които дойдоха, определено опитаха да ни убият, това решение ми се струваше добро.

Двамата с Ейбрахам крачехме през дългия скрит пасаж, изсечен право в металната земя. Стените на тунела притежаваха характерната гладкост, придадена от тензорите. Когато някой от нас владееше разрушителните сили на Проф, можеше да превръща плътен метал, скала или дърво в прах. Това придаваше на тунела усещане за нещо изваяно, като че стоманата беше глина, която бяхме издълбали с ръцете си.

Коуди пазеше входа на скривалището. Винаги поставяхме страж след операция. Проф непрестанно очакваше някой от Епичните, които се появяваха, да е двойник — някой, когото да убием, докато по-могъщ Епичен наблюдава и опитва да открие как да ни последва. Беше напълно възможно.

Какво ще правим, ако група Епични реши да превземе града?, мислех си с трепет, когато двамата с Ейбрахам влязохме в скривалището.

Осветено от жълти крушки, завити направо в стените, скривалището представляваше среден по размери комплекс стоманени помещения. Тиа седеше зад бюро в далечния край; червенокоса и на средна възраст, тя носеше очила, бяла блуза и джинси. Писалището, което тя разположи преди няколко седмици, беше пищно, дървено. Това ми се бе сторило странен знак, символ на постоянство.

Ейбрахам отиде при нея и пусна цветчетата на бюрото. Тиа вдигна вежди при вида им.

— Къде? — попита тя.

— В джоба на Електричната — отговорих.

Тиа събра венчелистчетата.

— Това е третият поред Епичен, който е дошъл тук и е опитал да ни унищожи — казах аз. — И всеки има някаква връзка с Възродения Вавилон. Тиа, какво става?

— Не съм сигурна.

— Проф като че ли знае — рекох. — Това ми каза по-рано, но не ми обясни.

— Тогава нека ти каже, щом е готов — отговори Тиа. — Засега, тук на бюрото има една папка за теб. Онова, за което попита.

Опитваше да ме разсее. Пуснах раницата си — отгоре стърчаха парчетата от пушката ми — и скръстих ръце, обаче установих, че поглеждам към масата, където лежеше папка, надписана с моето име отгоре.

Тиа се изниза, влезе в стаята на Проф и остави двама ни с Ейбрахам сами в главното помещение. Ейбрахам седна до работния тезгях и с тупване остави оръжието си отгоре. В задната част на оръжието граватониците светеха в зелено, ала явно единият се беше напукал. Ейбрахам откачи разни инструменти от стената и се залови да разглобява оръжието си.

— Какво не ни казват? — попитах аз и взех папката от бюрото на Тиа.

— Много неща — отвърна Ейбрахам. Заради лекия френски акцент звучеше дълбокомислено. — Така е правилно. Ако някой от нас бъде заловен, не може да разкрие какво знаем.

Изсумтях и се облегнах на стоманената стена до Ейбрахам.

— Вавилар… Възродения Вавилон. Бил ли си там?

— Не.

— Дори и преди? — попитах аз, докато прелиствах страниците, оставени ми от Тиа. — Когато се наричаше Манхатън?

— Никога не съм го посещавал — отвърна Ейбрахам. — Съжалявам.

Хвърлих поглед към бюрото на Тиа. Купчина от папките там ми се видя позната. Старите ми досиета за Епичните, онези, които бях направил за всеки известен ми Епичен. Приведох се и отворих една.

Регалия, гласеше заглавието на първото досие. Бивша Абигейл Рийд. Епичната, която сега управляваше Вавилар. Измъкнах снимка на възрастна, достолепна на вид афроамериканка. Изглеждаше позната. Не беше ли съдийка някога, много отдавна? Да… И после участваше в собствено реалити шоу по телевизията. Съдия Регалия. Разлистих и опресних паметта си.

— Дейвид… — предупреди ме Ейбрахам, когато отгърнах страница.

— Това са моите бележки — казах.

— На бюрото на Тиа. — Той продължи да работи по оръжието си, без да ме поглежда.

С въздишка затворих папката. Вместо нея почнах да чета досието, което Тиа беше оставила за мен. Вътре имаше само една страница; беше адресирана до Тиа от един от контактите ѝ, лорист — възмездителска дума за човек, който изучава Епичните.

Често е трудно да задълбаем в това какви са били Епичните преди превръщането си, особено ранните — пишеше в досието. — Стоманеното сърце е отличен пример за това. Не само загубихме много от записаното по-рано в интернет, но и той активно работи да смаже всеки, който го познаваше отпреди Злочестие. Вече знаем неговата слабост — благодарение на вашия млад приятел — и можем да заключим, че той искаше да премахне всеки, който го е познавал по-рано, да не би някой да не се бои от него.

Все пак съумях да възстановя малко сведения.

С истинско име Пол Джаксън, Стоманеното сърце бил атлет, звезда в местната гимназия. Освен това имал репутацията на бияч, дотолкова, че въпреки спортните му успехи, не му били предложени никакви значителни стипендии. Имало инциденти. Не мога да намеря подробности, но ми се струва, че може би е оставил някои от съотборниците си със счупени кости.

След гимназията получил работа като нощен пазач във фабрика. Дните си прекарвал в писане в разни форуми за теории на конспирацията и размишлявал върху приближаващия крах на страната. Не мисля, че това е било някакво предварително познание — той е бил само един от голяма група ексцентрици, недоволни от начина, по който се управляваха Съединените щати. Често казвал, че не вярва, че обикновените хора са способни да гласуват в свой интерес.

Това е. Ще призная обаче, че съм любопитен защо искаш да знаеш миналото на мъртъв Епичен. Какво проучваш, Тиа?

Отдолу с почерка на Тиа бяха надраскани думите: Да, Дейвид, аз също съм любопитна за какво ровиш. Ела да си поговорим.

Оставих листа и отидох до стаята на Проф. В скривалището не използвахме врати, само завеси от плат. Можех да чуя гласовете вътре.

— Дейвид… — обади се Ейбрахам.

— В тези бележки тя пише да ида да си поприказваме.

— Съмнявам се да е имала предвид веднага.

Поколебах се пред вратата.

— … тези цветя са явен знак, че Абигейл е намесена — говореше тихо Тиа в стаята. Едва смогвах да я чуя.

— Възможно е — отговори Проф. — Но самите цветчета са твърде очевидни. Това ме кара да се чудя дали някой съперник от Епичните не се опитва да насочи вниманието ни към нея, или…

— Или какво?

— Или тя самата опитва да ни примами да идем. Не мога да не го приема като хвърлена ръкавица, Тиа. Абигейл иска да ида и да се изправя лице в лице с нея. И ще продължи да праща хора, които да опитват да убият моя отряд, докато не ида. Това е единствената причина тя да наеме точно Зарево, която мога да измисля.

Зарево.

Меган.

Влязох в стаята, без да обръщам внимание на примирената въздишка на Ейбрахам.

— Меган? — настоях аз. — Какво за Меган?

Тиа и Проф стояха лице в лице. И двамата се обърнаха към мен, все едно бях сопол, изкихан на предното стъкло на колата. Вирнах брадичка и ги изгледах. Бях пълноправен член на този отбор; бих могъл да съм част от…

Искри. Тези двамата наистина умееха да гледат. Открих, че се потя.

— Меган — повторих аз. — Вие, ъъ, сте я намерили?

— Убила е един член на Възмездителите във Вавилар — отговори Проф.

Думите му ми подействаха като юмрук в стомаха.

— Не е била тя — реших аз. — Каквото и да смятате, че се е случило, не разполагате с всички факти. Меган не е такава.

— Името ѝ е Зарево. Онази, която наричаш Меган, беше просто лъжа, създадена за наша заблуда.

— Не — възразих аз. — Това беше истинската. Видях го в нея; познавам я. Проф, тя…

— Дейвид — сопна се нервно Проф. — Тя е една от тях.

— И ти си такъв! — креснах му аз. — Мислиш, че можем да продължаваме като досега? А какво става, ако някой Епичен като Трошача на гърбове или Разрушението дойде? Някой, който може просто да изпари целия град, за да се добере до нас?

— Затова никога не стигахме толкова далеч! — извика ми Проф в отговор. — Затова държахме Възмездителите в тайна, бяхме тихи и никога не нападахме твърде могъщи Епични! Ако този град бъде разрушен, това ще е по твоя вина, Дейвид Чарлстън. Смъртта на десетки хиляди ще е на твоята глава!

Отстъпих потресен и внезапно осъзнах какво правя. Настина ли спорех с Джон Федрус, предводителя на Възмездителите? С Висш Епичен? Въздухът сякаш се деформираше около него, когато крещеше по мен.

— Джон — обади се Тиа, скръстила ръце. — Това беше несправедливо. Ти се съгласи да нападнем Стоманеното сърце. В случая всички имаме вина.

Проф я погледна и част от гнева изчезна от очите му. Той изръмжа.

— Трябва ни изход от това нещо, Тиа. Ако ще водим тази война, ще имаме нужда от оръжия срещу тях.

— Други Епични — продумах аз, когато отново бях в състояние да говоря.

Проф ме изгледа.

— Може и да е прав — рече Тиа.

Проф отмести гневния си поглед към нея.

— Каквото сме постигнали — продължи тя, — постигнали сме го заради твоите сили. Да, Дейвид свали Стоманеното сърце, обаче никога не би оцелял достатъчно дълго без твоята защита. Може би е време да започнем да си задаваме нови въпроси.

— През всички тези месеци заедно — казах аз — Меган никога не се обърна срещу нас. Видях я да използва силите си и, да, след това стана малко кисела, но си остана добра, Проф. А в битката със Стоманеното сърце тя дойде на себе си, щом ме видя.

Проф поклати глава.

— Тя не използва силите си срещу нас, защото шпионираше за Стоманеното сърце и не искаше да се разкрива — рече той. — Ще призная, че това може и да я е направило по-разумна, по-близка до самата себе си, докато беше с нас. Но тя вече няма причина да избягва използването на силите си; силите вече са я погълнали, Дейвид.

— Но…

— Дейвид — настоя Проф, — тя уби Възмездител.

— Има ли свидетели?

Проф се поколеба.

— Още не разполагам с пълни подробности. Знам, че има поне запис, който е направен, докато тя се е била с един от нашите хора. А после той е намерен мъртъв.

— Не е била тя — казах аз, а после бързо взех решение. — Ще ида във Вавилар и ще я намеря.

— Като едното нищо ще го направиш — отговори Проф.

— Какво друго да правим? — попитах аз и се обърнах да си вървя. — Това е единственият ни план.

— Това не е план — отговори Проф. — Това са хормони.

Спрях на прага, изчервих се и погледнах назад.

Проф ровичкаше цветчетата, които Тиа беше изсипала върху шкафа. Проф я погледна. Тиа още стоеше със скръстени ръце. Тя сви рамене.

— Аз ще отида във Възродения Вавилон — рече Проф най-сетне. — Там имам работа с един стар приятел. Ти можеш да ме придружиш, Дейвид. Но не защото искам да привлечеш Меган на наша страна.

— Защо тогава? — поисках да узная аз.

— Защото си една от най-способните примамки, с които разполагам, и ще ми трябваш. Най-доброто, което можем да сторим за Нюкаго точно сега, е да попречим на Епичните да се фокусират върху него. Ние свалихме един император и така заявихме, че е дошъл краят на Епичните тирани и нито един Епичен, колкото и да е могъщ, не е в безопасност от нас. Трябва да спазим това обещание. Трябва да ги уплашим, Дейвид. Трябва да ги изправим не пред един свободен град, а пред цял въстанал континент.

— Затова сваляме тираните в други градове — отговорих аз и кимнах. — И започваме с тази Регалия.

— Стига да можем — рече Проф. — Стоманеното сърце навярно бе най-могъщият жив Епичен, но те уверявам, че Регалия е най-лукавата. И това я прави точно толкова опасна, ако не и повече.

— Тя праща тук Епични — изтъкнах аз, — за да опитат да убият Възмездителите. Тя се бои от теб.

— Възможно е — каза Проф. — Както и да е, с пращането на Митоза и другите тук, Регалия обяви война. Заради това ти и аз ще я убием, тъкмо както убихме Стоманеното сърце. Тъкмо както ти днес уби Електричната. И както ще направим с всеки Епичен, който се изправи срещу нас.

Той ме погледна в очите.

— Меган не е като другите — рекох. — Ще видиш.

— Може би — отговори той. — Но ако съм прав, синко, искам да си там, за да натиснеш спусъка. Защото наложи ли се някой да я убие, трябва да е приятел.

— Милост — казах аз и устата ми пресъхна.

Той кимна.

— Събери си багажа. Тръгваме по-късно тази вечер.

7.

Да замина. От Нюкаго.

Никога не бих… Искам да кажа…

Да замина.

Току-що бях казал, че намерението ми е да тръгна. Беше в миг на разпаленост. Когато Тиа и Проф излязоха от стаята, аз останах на прага и осъзнах какво съм направил току-що.

Никога не бях напускал града. Никога не бях и помислял да напусна града. В града имаше Епични, ала вън беше хаос.

Познавах единствено Нюкаго. А сега щях да замина. За да намеря Меган, помислих си аз, сподавих тревогата и последвах Тиа и Проф в основното помещение. Ще бъде само за кратко.

Тиа отиде при бюрото си и почна да събира бележките — очевидно щом Проф щеше да ходи във Вавилар, тръгваше и тя. Проф взе да дава нареждания на Коуди и Ейбрахам. Искаше те да останат в Нюкаго и да наглеждат града.

— Аха — казах аз. — Да си събера нещата. Да замина от Нюкаго. Разбира се. Точно такива бяха намеренията ми. Звучи забавно.

Никой не ми обърна внимание. Затова, пламнал, отидох да си събера багажа. Нямах много. Тетрадките ми, които Тиа беше копирала за разкош. Два ката дрехи. Якето ми. Пушката ми… Пушката ми. Оставих раницата на пода и измъкнах счупената пушка. После отидох при Ейбрахам и му я подадох, все едно нося ранено дете на лекаря.

Той я провери и вдигна поглед към мен.

— Ще ти донеса една от моите резервни.

— Ама…

Ейбрахам положи ръка на рамото ми.

— Старо оръжие е и ти служеше добре. Но не мислиш ли, че би трябвало да го подновиш, Дейвид?

Сведох очи към счупената пушка. P31 беше страхотно оръжие, на основата на старата M14, една от най-добрите пушки въобще. Това бяха солидни оръжия, измислени преди нещата да станат модерни, готини и стерилни. Когато бях момче, правехме P31 в оръжейната фабрика на Стоманеното сърце; пушките бяха здрави и надеждни. Но Стоманеното сърце не въоръжаваше своите войници с тях; P31 се правеше, за да се продава на други. Стоманеното сърце не искаше да снабдява потенциалните си врагове с модерно оръжие.

— Аха — отговорих аз. — Добре.

Оставих пушката. Така де, не е като да бях привързан към нея. Тя беше просто инструмент. Наистина.

Ейбрахам съчувствено стисна рамото ми, сетне ме отведе в оръжейницата, където почна да тършува из сандъците.

— Ще искаш нещо със среден обсег. 5,56 става ли?

— Май да.

— AR-15?

— Ъх. AR-15? Не ми се ще пушката ми да се троши през седмица. — Пък и напоследък всичко живо имаше версия на M16 или M4.

— G7.

— Не е достатъчно точна.

— FAL?

— 7,62? Може — отвърнах аз. — Обаче не мога да понасям спусъка им.

— Придирчив си като жена по отношение на обувките — промърмори Ейбрахам.

— Ей — възразих аз. — Обиждаш.

Познавах сума ти жени, които бяха по-придирчиви към оръжията, отколкото към обувките си.

Ейбрахам порови в един сандък и извади пушка.

— Ето. Какво ще кажеш за тази?

— Готшалк? — скептично попитах аз.

— Точно така. Много е модерна.

— Немска е.

— Немците правят много добри оръжия — каза Ейбрахам. — Тази разполага с всичко, което ти трябва. Настройка за автоматична, залпова и полуавтоматична стрелба, дистанционно, електронно-компресиран сгъваем прицел, огромни пълнители. Може да изстрелва трасиращи и модерни куршуми. Много точна, с добър прицел, солиден спусък, нито твърде мек, нито прекалено твърд.

Взех пушката неохотно. Беше просто твърде… черна. Харесвах оръжия с малко дърво по тях, такива, които изглеждаха естествено. Все едно можеш да ходиш на лов с тях, а не само да убиваш хора. Тази пушка беше само от пластмаса и черен метал. Беше като оръжията на онези от Правоприлагането.

Ейбрахам ме плесна по рамото, все едно решението беше взето, и отиде да приказва с Проф. Вдигнах пушката за приклада. Всичко казано от Ейбрахам беше вярно. Знаех си пушките, а Готшалк беше отлично оръжие.

— Ти — рекох ѝ аз — си на изпитателен срок. Гледай да ме впечатлиш.

Няма що. Вече говорех на пушките. Въздъхнах и я преметнах през рамо. Излязох от оръжейницата и огледах малката раница с притежанията си. Не беше отнело много време да събера целия си живот.

— Отрядът на Девин от Сейнт Луис вече е на път — обясняваше Проф на Ейбрахам и Коуди. — Ще ви помагат да удържите Нюкаго. Не допускайте никой да разбере, че ме няма, и не влизайте в бой с Епични, докато не пристигне новият отряд. Дръжте връзка с Тиа и я осведомявайте за всичко, което става тук.

Ейбрахам и Коуди кимнаха. Бяха свикнали отрядите да се делят и да пътуват. Все още не знаех колко общо са Възмездителите. Членовете на отряда понякога говореха така, все едно това е единственият екип, но знаех, че това се прави за заблуда, ако някой шпионира групата.

С Ейбрахам си стиснахме ръцете, после той измъкна нещо от джоба си и го вдигна. Малка сребърна верижка с висулка във формата на стилизирано S. Това беше знакът на Верните — религията, към която принадлежеше Ейбрахам.

— Ейбрахам… — подзех аз.

— Знам, че не вярваш. Ала тъкмо сега ти изживяваш пророчеството, Дейвид. Става както баща ти е казвал. Героите ще дойдат. В известен смисъл те вече са дошли.

Погледнах настрани. Проф остави една издължена торба, която Коуди да носи. Свих юмрук около верижката на Ейбрахам и кимнах. Той и подобните нему вярваха, че злите Епични са изпитание от Бога и ако човешкият род устои, ще дойдат добри Епични. Наивно беше. Да, вече се замислях как добрите Епични като Проф могат да ни помогнат, обаче всичките религиозни дрънканици не ми минаваха. Все пак, Ейбрахам ми беше приятел и дарът му беше от сърце.

— Благодаря.

— Дръж се — отговори той. — Това е истинското изпитание за човека. Кой ще устои, когато останалите се примирят.

Ейбрахам взе багажа на Тиа. И на нея, и на Проф подготовката не отне много повече време, отколкото на мен. Когато е Възмездител, човек се научава да не носи много неща. Откакто бях с Възмездителите, сменихме скривалищата четири пъти.

Преди да тръгнем, надзърнах в стаята на Едмънд, за да се сбогувам. Той седеше и четеше на светлината на лампата. Стара научнофантастична книга с пожълтели страници. Едмънд беше най-странният Епичен, който можех да си представя. Говореше меко, беше слаб и стар… Изправи се с искрена усмивка на устните.

— Да? — попита той.

— Заминавам за известно време — отвърнах аз.

— О! — Не ни беше слушал. Едмънд прекарваше повечето дни в тази стаичка и четеше. Явно приемаше подчиненото си положение за даденост, но и май се радваше на живота такъв, какъвто е. Той беше даряващ, също като Проф. Едмънд даряваше силите си на мъжете и жените от Правоприлагането, а те зареждаха захранващите клетки на града.

— Едмънд? — подзех аз, щом си стиснахме ръцете. — Знаеш ли каква е твоята слабост?

Той вдигна рамене.

— По-рано ви казах, че май нямам.

И ние подозирахме, че лъже. Проф не настояваше по въпроса; Едмънд се съгласяваше с нас за всичко друго.

— Едмънд, може да е важно — тихо казах аз. — За спирането на Епичните. На всички Епични.

Епичните, с които хората действително бяха разговаряли, особено за силите им, бяха толкова малко.

— Съжалявам — отговори Едмънд. — По някое време мислех, че я знам. Но се оказа, че греша. Сега съм не по-малко озадачен от всички останали.

— Е, каква си мислеше, че е твоята слабост?

— Да съм близо до куче — каза той. — Но всъщност не ми действа така, както си мислех.

Умислено си отбелязах на ум да го кажа на Проф. Беше повече, отколкото бяхме получили от него преди.

— Все пак ти благодаря — рекох аз. — И ти благодаря за онова, което правиш за Нюкаго.

Едмънд се върна при стола си и взе книгата.

— Винаги ще ме контролира някой друг Епичен, бил той Стоманеното сърце или Ослепителния. Всъщност няма значение. Без друго нямам нищо против да съм натоварен с това. — Едмънд седна и продължи да чете.

Въздъхнах и се върнах в основното помещение. Там Проф метна една торба през рамо, а аз го последвах навън. Бях последният, който влезе в катакомбите под Нюкаго. Бъбрехме през близо половината час, който ни трябваше да стигнем до един от скритите гаражи, разположен край пътя от подземните улици за града. В гаража Ейбрахам и Коуди натовариха багажа ни в един джип. Бях се надявал да вземем някой от коптерите, но излезе, че това ще е твърде показно.

— Внимавай за пуки, докато пътувате, момко — рече Коуди и разтърси ръката ми. — Може да се преструват на какво ли не там навън.

— Пак ти казвам — обади се Тиа, докато се настаняваше пред мен, — пуките са от ирландската митология, глупчо.

Коуди само ми смигна и ми подхвърли бейзболното си кепе с камуфлажна шарка.

— Всичко ще е наред с вас. — Той ни поздрави с вдигнати палци и двамата с Ейбрахам се оттеглиха в подземните улици.

Значи това беше — не след дълго се озовах седнал в задната част на джипа, вятърът рошеше косата ми, държах в ръце нова пушка и гледах как домът на целия ми деветнадесетгодишен живот се отдалечава назад. Рядко бях виждал тъмния му силует. Дори преди изгрева на Злочестие почти винаги се бях намирал между сградите или под тях.

Кой бях аз вън от Нюкаго? Приличаше на празнотата, която понякога нощем изпитвах, докато се питах какво се предполага да правя с живота си, щом него го няма. Сега, когато бях победил и баща ми беше отмъстен.

Отговорът започваше да се намества върху ми като динозавър в гнездото си. Животът ми вече не беше свързан с един град или с един Епичен. Вече беше свързан с война. С намирането на начин за спиране на Епичните.

Завинаги.

Част втора

8.

Хартията шумолеше в ръцете ми, докато набирахме скорост по магистралата. Бяхме попаднали на сравнително непокътнат участък асфалт, макар от време на време да подскачахме по някое неравно място на пътя. Не си бях представял, че подобно шосе може да западне толкова бързо. От изгрева на Злочестие бяха минали по-малко от тринадесет години, ала магистралата вече беше накъсана от дупки и растения, които се подаваха от цепнатините като пръсти на зомби от гроб.

Много от градовете, край които минахме, бяха запуснати, с натрошени прозорци и рушащи се сгради. Зърнах някои, които бяха в по-добро състояние, осветени от далечни огньове, но те приличаха по-скоро на малки бункери — обградени със стени и с ниви отвъд тях, феодалните владения на един или друг Епичен.

Пътувахме нощем и макар от време на време да виждах огън, не зърнах и един проблясък на електрическа светлина. Нюкаго наистина беше аномалия. Не само елегантният му силует беше съхранен от стоманата, но и управлението на Стоманеното сърце поддържаше основните услуги.

Проф шофираше с очила, а фаровете на джипа бяха заменени с ултравиолетови светлини, невидими без подходящото оборудване. Седях на задната седалка и времето ми минаваше в четене на бележките и есетата, които Тиа ми даде. Държах листовете на скута си в малка кутия. Вътре имаше фенерче и така светлината оставаше почти скрита. Колата забави, после взе да подскача нагоре-надолу, докато Проф внимателно маневрираше по един тежък участък неравен асфалт. Край пътя лежаха коли като обвивки на грамадни бръмбари; първо горивото им беше източено, после бяха изкормени за резервни части. За щастие, нашият джип беше конвертиран и се движеше с една от батериите на Едмънд.

Докато минавахме бавно през трошляка, чух нещо в нощта, нещо като изпукването на съчка. Задната седалка на джипа не беше голяма, но нямаше и покрив, затова лесно успях да оставя кутията настрани и да наглася новата си пушка. Вдигнах я на рамо и натиснах копчето, което разгъна автоматичния мерник. Бях принуден да призная, че работи много добре — сам мина на нощно виждане и ми позволи да се насоча към източника на шума.

В холографския мерник видях, че няколко дрипави мародери клечат в мрака зад една от повредените коли. Приличаха на диваци с дългите си бради и нескопосно изкърпените дрехи. Наблюдавах ги със свален предпазител и търсех оръжия, когато се показа още една глава. Момиченце, може би петгодишно. Един от мъжете я накара да мълчи и да се сниши, после продължи да гледа джипа ни, докато прекосихме неравния участък, набрахме скорост и те останаха назад.

Свалих пушката.

— Навън наистина е зле.

— Винаги, щом някой град почне да се обединява — обади се Тиа от предната седалка, — някой Епичен решава или да управлява това място, или да го унищожи.

— По-зле е — тихо додаде Проф, — когато някой от местните развие сили.

Новите Епични бяха рядкост, но се срещаха. В град като Нюкаго имахме по някой нов може би на четири или пет години. Но новите Епични бяха опасни — Епичен, който за пръв път проявяваше сили, почти винаги леко полудяваше в началото и използваше способностите си за дивашко разрушение. Стоманеното сърце бързо улавяше подобни личности и ги подчиняваше. Навън нямаше кой да спре първоначалното им буйство.

Тревожно се върнах на мястото си, ала в крайна сметка пак зачетох. Беше третата нощ от пътуването ми. По изгрев, след първата нощ, Проф ни откара в едно тайно скривалище. Явно Възмездителите разполагаха с множество такива по протежение на основните пътища. Обикновено скривалищата представляваха пещери, изсечени в скалите с тензорите и обезопасени със скрити врати.

Не бях притискал Проф твърде много по въпроса за тензорите. Дори и с мен той говореше за тях като че са някаква технология, а не просто секретно прикритие за неговите сили. Позволяваше единствено на Възмездителите от неговия личен отряд да ги ползват, което беше разумно. Повечето сили на Епичните имаха определен обсег. Доколкото бях успял да преценя, човек трябваше да е на десетина километра от Проф, за да могат дарените от него тензори или енергийни щитове да действат. А още по-объркващо беше, че Възмездителите наистина притежаваха технология, която имитираше някои сили на Епичните. Например гаусовото оръдие, което ползвах в сражението срещу Стоманеното сърце, и дозерът — устройството, което Възмездителите ползваха, за да проверят дали някой е Епичен, или не. Подозрението ми беше, че и те също тайно са от силите на Проф, но той ме увери, че не са. Възможно беше да убият някой Епичен, после да ползват нещо от неговото ДНК и инженерно да разработят машини, които наподобяват неговите сили. Тъкмо това правеше измамата на Проф толкова убедителна. Защо да предполагаш, че водачът ти е Епичен, при положение че има отлично технологично обяснение на нещата, които отрядът е способен да прави?

Прелистих до края на защипаните с кламери бележки, които Тиа ми беше дала. Там намерих профила на Електричната, събран от нас скоро след идването ѝ в Нюкаго. Емилин Баск, пишеше там. Бивша служителка на рецепцията в хотел. Почитателка на азиатските криминални филми. Сдобила се е с Епични сили две години след изгрева на Злочестие. Прегледах историята ѝ. Беше прекарала малко време в Детройт, Мадисън и Литъл Блекстоун и се беше съюзила със Статичния и неговата банда Епични за няколко години, после беше изчезнала за кратко, преди да се появи в Нюкаго, за да ни избие до крак. Това беше интересно, но аз търсех друго. Исках да знам историята ѝ отпреди да стане Епична и по-точно — що за човек е била преди да стане една от тях. Създавала ли е проблеми като Стоманеното сърце?

По този въпрос разполагах само с няколко пасажа. Била е отгледана от леля си, след като майка ѝ се е самоубила, но досието не казваше нищо за характера ѝ. Накрая имаше бележка. Явно травмата на майката има връзка с бабата и дядото. Приведох се напред, а джипът малко ускори.

— Тиа?

— Хмм? — отвърна тя и вдигна поглед от таблета, който, също като мен, криеше в кутия, за да заслони светлината.

— Какво означава това — споменава се, че травмата на майката на Електричната била някак свързана с бабата и дядото?

— Не е сигурно — каза Тиа. — Това, което ти дадох, е част от по-голямо досие, съставено от Джори; той ни прати само важните сведения.

Моите досиета нямаха кой знае какво за Електричната. Пак погледнах същия параграф под светлината в кутията от обувки.

— Имаш ли нещо против да му поискаш и останалата информация?

— Какво в мъртвите Епични те привлича толкова? — попита Тиа.

Проф не отделяше поглед от пътя, ала сякаш застана нащрек.

— Помниш ли Митоза? — попитах аз. — Епичният, който опита да превземе Нюкаго преди няколко месеца?

— Разбира се.

— Неговата слабост беше рок музиката. В частност собствената му музика. — Митоза беше дребна рок звезда преди да се сдобие със сили на Епичен.

— И?

— И… това е голямо съвпадение, нали? Че собствената му музика може да неутрализира силите му? Тиа, ами ако има модел в слабостите? Модел, който още не сме разгадали?

— Някой щеше да го забележи — намеси се Проф.

— Наистина ли? — попитах аз. — В началото никой дори не знаеше за слабостите. Епичните не се бяха разбързали да кажат на хората за тях. Пък и навсякъде беше хаос.

— За разлика от сега? — попита Тиа.

— Сега… хаосът е институционализиран — отговорих аз. — Гледай, преди колко време почнаха да действат Възмездителите? Преди колко време лористите почнаха да събират сведения за слабостите? Едва преди няколко години, нали така? А дотогава просто се знаеше, че слабостите на Епичните са причудливи и случайни. Но ако не са?

Тиа написа нещо на таблета.

— Май си струва да се провери. Ще ти набавя повече сведения за миналото на Електричната.

Кимнах и се взрях между Тиа и Проф, по протежение на пътя в източна посока. Не виждах много в мрака, обаче някаква мъгла на хоризонта ме изненада. Светлина ли беше?

— Зазорява ли се вече? — попитах аз и погледнах мобилния си.

— Не — отвърна Проф. — Това е градът.

Възроденият Вавилон.

— Толкова скоро?

— Дейвид, пътуваме повече от два дни — каза Тиа.

— Аха, обаче Вавилар е на другия край на страната! Предположих… знам ли. Че ще пътуваме поне седмица. Или две.

Проф изсумтя.

— Когато пътищата бяха наред, можеше лесно да вземеш това разстояние и за ден.

Настаних се обратно на мястото си и се хванах заради друсането, когато Проф ускори. Явно искаше да стигне града доста преди изгрев. Все по-често минавахме през предградия, ала и сега всичко беше просто толкова… празно. Бях си представял сгради навсякъде, може би тук-там някоя ферма, притисната между тях. Истината беше, че вън от Нюкаго пейзажът просто беше пълен с… ами с голямо нищо.

Светът беше едновременно по-голям и по-малък, отколкото си бях представял.

— Проф, откъде познаваш Регалия? — изтърсих.

Тиа ме изгледа гневно. Проф продължи да шофира.

— Какво си спомняш за Регалия, Дейвид? — попита Тиа, навярно за да прекъсне мълчанието. — От твоите записки.

— Проверявах я — отговорих аз. Започвах да се вълнувам. — Тя е една от най-могъщите Епични тук, при това е сред най-загадъчните. Манипулиране на водите, проектиране на образи на разстояние, намеци най-малкото за още една водеща сила.

Тиа изсумтя.

— Какво? — попитах я аз.

— Тонът ти. Звучиш като почитател, който говори за любимия си филм.

Изчервих се.

— Мислех, че мразиш Епичните — продължи тя.

— Мразя ги. — Добре де, нали разбирате, ако не се смята Епичната, в която май се влюбих. И Проф. Може би и Едмънд. — Сложно е. Мразех Стоманеното сърце. Наистина го мразех; предполагам, че по тази причина мразех всички Епични. Но и животът ми премина в това да ги проучвам, да се осведомявам за тях…

— Не можеш да се задълбочиш в нещо — тихо се намеси Проф, — без да започнеш да го уважаваш.

— Аха — съгласих се аз.

Като малък бях омагьосан от акулите. Бях прочел всяка книга за акули, която можах да намеря, включително най-мрачните разкази за свързани с акули смъртни случаи. Обичах да чета за акули, тъкмо защото бяха толкова опасни, толкова смъртоносни, толкова странни. Епичните бяха същите, само че много повече. Създания като Регалия — загадъчни, динамични, могъщи — бяха пленителни.

— Не отговори на въпроса ми от къде познаваш Регалия — отбелязах аз.

— Не отговорих — рече Проф.

Знаех, че не бива да настоявам. Скоро достигнахме руините на по-голям град, ала явно още не бяхме във Вавилар. Поне не бяхме стигнали до мъгливата светлина. Това място беше тъмно като катран, нямаше огньове, да не говорим за електричество. Онова, което бях забелязал по-рано, беше някъде отвъд него — и дори не бяха „светлини“. По-скоро смътно сияние във въздуха, сякаш породено от множество осветени райони, обаче не можех да различа отделни светлини. Все още бяхме доста далеч, а и сградите запречваха изгледа.

Извадих пушката и огледах пейзажа през мерника за нощно виждане. Тук почти всичко беше покрито с ръжда и се рушеше, макар че градът беше по-голям от онези, край които минахме. И по някаква причина ми се виждаше не както трябва.

Толкова сив, толкова западнал. Толкова… фалшив?

Защото изглежда като на кино, осъзнах аз, припомняйки си филмите, които бях гледал с другите деца във Фабриката. Всички живеехме в Нюкаго, град от чиста стомана. Избелели надписи, тухлени стени, дървени стълбове — всичко това беше от един друг свят. Досега ги бях виждал единствено във филмите.

И това се смяташе за нормално в останалия свят. Колко странно.

Пътувахме доста дълго през този мъртъв град, все още по магистралата, обаче по-бавно. Предположих, че Проф не иска да вдига никакъв шум. Най-сетне той отби и тръгна през самия тъмен град.

— Това Вавилар ли е? — тихо попитах аз.

— Не — отговори Проф. — Това е… Това беше Ню Джърси. По-точно, Форт Лий.

Открих, че съм нервен. Сред тези разбити черупки на сгради можеше да ни наблюдава какво ли не. Мястото беше изоставено, огромен гроб на времето отпреди изгрева на Злочестие.

— Толкова е празно — прошепнах аз, а Проф подкара по някаква улица.

— Много хора загинаха, сражавайки се с Епичните — прошепна Тиа в отговор. — И още повече загинаха, когато Епичните почнаха да отвръщат сериозно. А най-много загинаха в хаоса след това, когато цивилизацията просто се… предаде.

— Мнозина избягват градовете — каза Проф. — В градовете трудно се отглежда каквото и да е, при това привличат мародерите от най-лошия вид. Но мястото не е толкова пусто, колкото ти мислиш. — Проф сви зад един ъгъл. Не ми убягна, че Тиа държи пистолет в скута си, макар никога досега да не я бях виждал да стреля. — Пък и почти всички в този район — додаде Проф — вече са отишли на острова.

— Животът там е по-добър ли? — попитах аз.

— Зависи. — Проф спря джипа по средата на една тъмна улица и се обърна към мен. — Доколко имаш вяра на Епичните?

Натоварен въпрос, като имаме предвид кой го зададе. Проф слезе от джипа и обувките му задраскаха върху асфалта. Тиа слезе от другата страна и двамата се отправиха към някаква надвиснала постройка.

— Какво е това? — попитах ги аз и се изправих отзад в джипа. — Къде е пътят за Вавилар?

— Не може да се иде с кола във Вавилар — отговори Проф и спря пред вратата на сградата.

— Прекалено забележимо ли е? — попитах аз, скочих на земята и се присъединих към тях.

— Е, има и такъв момент — отговори Проф. — Но причината е преди всичко, че в града няма никакви улици. Хайде. Време е да се запознаеш с твоя нов отряд.

Той отвори вратата.

9.

Последвах Проф и Тиа в сградата. Приличаше на стар автосервиз с големи плъзгащи се врати отпред. И миришеше… твърде чисто. Не на застояло като в забравените помещения из подземните улици в Нюкаго. Но беше тъмно като в рог, беше и страшно. Не можех да видя кой знае какво, освен няколко големи тъмни силуета, които може и да са били коли.

Усетих как космите на тила ми настръхват и свалих пушката от рамо. Ами ако това се окажеше някакъв капан? Подготвил ли се беше Проф? Аз…

Внезапно плисна светлина от лампи. Заслепи ме, аз изругах, отскочих настрани и ударих гърба си в нещо грамадно. Вдигнах пушката.

— Опаа! — обади се женски глас. — Ох, съжалявам, съжалявам, съжалявам! Прекалено ярко.

Някъде близо до мен Проф изсумтя. Опрял здраво приклада в рамото си, запримигвах, докато успях да видя, че се намираме в някаква работилница. Бяхме заобиколени от отрупани с инструменти работни плотове и няколко полуразглобени коли, включително джип, досущ като нашия.

Зад мен вратата се затвори с щракване и аз насочих пушката натам. Вратата беше затворила една висока, тридесетинагодишна латиноамериканка. Жената имаше ъгловати черти и тъмни коси с един боядисан в пурпурно кичур отпред. Носеше червена блуза, блейзър и черна вратовръзка.

— Мизи — сопна се тя, — целта на загасването на светлините, докато те влязат, беше да не известяваме целия квартал, че в тази сграда има електричество. Няма как да се получи, ако отново палиш лампите, когато вратите все още са широко отворени.

— Съжалявам! — викна гласът от по-рано и отекна в просторното помещение.

Латиноамериканката ме изгледа гневно.

— Момче, свали тази пушка, преди да си наранил някого.

Мина край мен и небрежно отдаде чест на Проф.

Той протегна ръка.

— Вал.

— Джон — откликна тя и стисна ръката му. — Бях изненадана от съобщението ти. Не очаквах да се върнеш толкова скоро.

— Като имаме предвид какво се случи, прецених, че може би ще направиш нещо прибързано — отговори Проф.

— Тук сте, за да ме спрете ли, сър? — попита студено Вал.

— Искри, не — възрази Проф. — Тук съм, за да помогна.

Лицето на Вал поомекна и на устните ѝ се появи намек за усмивка. Тя кимна към мен.

— Това Убиецът на Стоманеното сърце ли е?

— Да — отговори Проф, а аз най-сетне излязох от укритието си.

— Отлични рефлекси — рече Вал и ме огледа от глава до пети. — Отвратителен вкус за дрехи. Мизи, къде си, по дяволите?

— Извинявай! — долетя отново онзи глас, последван от дрънчене. — Идвам!

Застанах до Тиа и видях как млада чернокожа жена слиза от пасарелката горе, преметнала през рамо снайперска пушка. Слезе и дотича до нас с пружинираща стъпка. Беше облечена в джинси и късо яке, под което имаше тясна бяла блуза. Косите ѝ бяха сплетени на редички плитчици на темето и избухваха в пухкав облак на тила.

Тиа и Проф погледнаха Вал; Тиа въпросително вдигна вежди.

— Мизи е доста способна — обясни Вал. — Само е малко…

Както се беше завтекла към нас, Мизи опита да се мушне под предницата на полусглобен джип, вдигнат нависоко. Пушката на рамото ѝ обаче стърчеше твърде много, та издрънча в предницата на джипа и я задържа. Мизи зяпна и стисна джипа, все едно го държеше да не падне, нищо че той не помръдна. После го потупа извинително.

Беше може би на седемнадесет години, със сладко обло лице и кожа с цвят на капучино. Усмихва се твърде широко за бегълка, рекох си, щом тя дотича и отдаде чест на Проф. Къде е живяла, та жизнерадостният ѝ нрав не е смазан, чудех се аз.

— Къде е Ексел? — попита Тиа.

— Наглежда лодката — отговори Вал.

Проф кимна, после посочи Вал.

— Дейвид, запознай се с Валънтайн, водач на тукашната клетка на Възмездителите. Тя и хората ѝ живеят във Възродения Вавилон през последните две години и правят рекогносцировка на Регалия. Подчиняваш се на нейните заповеди, все едно са мои. Разбираш ли?

— Ясно. Вал, ти примамка ли си?

Лицето ѝ помръкна.

— Операции — отговори тя, без да подсказва защо въпросът ми я притесни. — Но ако Тиа ще влезе в отряда…

— Влизам — вметна Тиа.

— Тогава сигурно тя ще се занимава с операциите. И без друго предпочитам да съм навън. Но не съм стрелец. Работата ми са тежките оръжия и превозът.

Проф кимна и посочи Мизи.

— А това е Мисури Уилямс, предполагам?

— Много е вълнуващо да се запозная с Вас, сър! — каза Мизи. Виждаше ми се от типа хора, които се вълнуват кажи-речи от всичко. — Аз съм новият снайперист в отряда. Преди това се занимавах с поправките и екипировката. Имам опит и в разрушаването. Обучавам се за примамка, сър!

— Много ясно, че се обучаваш — намеси се Вал. — Бива я с пушката, Проф. Сам в известен смисъл я беше взел под крилото си…

Сигурно това е човекът, когото са загубили наскоро, прецених аз по скованото изражение на Проф и тъжния поглед на Тиа. Сам. Предположих, че той е бил тяхната примамка, онзи, който се е излагал на най-голяма опасност — да влиза в контакт с Епичните и да ги подвежда да влязат в капан. В нашия отряд аз вършех тази работа. Преди да си иде, Меган правеше това. Не познавах Сам, но беше трудно да не изпитам прилив на симпатия към загиналия. Беше умрял в бой. Но Меган не беше отговорна, каквото и да твърдеше Проф.

— Радвам се, че си с нас, Мизи — рече Проф с равен глас. Усетих в тона му здравословен скептицизъм, но това беше, само защото го познавах твърде добре. — Иди да прибереш джипа ни в гаража. Дейвид, иди с нея и се оглеждай за всеки случай.

Погледнах го въпросително. Той отвърна с хладен поглед. Да, говореха очите му. Отървавам се от теб за няколко минути. Свиквай.

Въздъхнах, ала последвах Мизи през страничната врата, като пътем угасих светлините. Другите останаха в мрак, за да мине отварянето и затварянето на вратата по-незабележимо. Извадих новата си пушка, нагласих мерника за нощно виждане и се отправих с Мизи към джипа. Зад нас една от вратите на гаража се отвори почти безшумно. На бледата светлина на звездите видях вътре Проф, Тиа и Вал, които разговаряха приглушено.

— Искри — тихо продума Мизи. — Той е страховит.

— Кой? — попитах аз. — Проф ли?

— Аааха — отвърна тя, когато стигна до джипа. — Леле. Самият Федрус. Не се държах прекалено глупаво, пали?

— Ъъ. Не? — Не и по-глупаво, отколкото се държах аз самият няколко пъти след първата среща с Джон. Разбирах колко страховит може да бъде той.

— Хубаво. — Тя се втренчи в Проф в тъмнината и се намръщи. После се обърна към мен и подаде ръка. — Аз съм Мизи.

— Току-що ни запознаха.

— Знам, обаче аз нямах възможността да се представя. Ти си Дейвид Чарлстън. Който уби Стоманеното сърце.

— Аз съм — отвърнах и неохотно поех ръката ѝ. Момичето си беше малко странно.

Тя стисна ръката ми и се приближи към мен.

— Ти — тихо рече тя — си изумителен. Искри. Двама герои за един ден. Ще трябва да запиша това в моя дневник.

Метна се в джипа и запали. Огледах района през мерника на пушката, за да проверя дали някой не ни е забелязал. Нищо не видях, затова се оттеглих в гаража след джипа. Опитвах се да не обръщам много внимание на факта, че Проф беше помолил нея, а не мен, да прибере колата. Напълно бях способен да паркирам един джип, без да го блъсна. Искри, та аз вече не се блъсках даже на завоите. В повечето случаи.

Мизи смъкна гаражната врата и заключи. Проф, Тиа и Вал завършиха потайния си разговор и Вал ни изведе през задната част на сервиза в един тунел под улиците. Очаквах да вървим дълго, но не стана така — само след няколко минути Вал отново ни поведе нагоре и излязохме на открито през един капак.

Навън водата се плискаше в кея, а широката река водеше вън от града, в тъмен залив. Далеч отвъд грееха разноцветни светлини. Бяха стотици и стотици. Преди да пристигнем разгледах географски карти и можех да предположа къде се намираме. Това беше реката Хъдсън, а оттатък се намираше Манхатън — Възродения Вавилон. Явно разполагаха с електричество и то беше източникът на онази далечна светла мъгла, която бях видял по-рано. А защо бяха толкова пъстроцветни? Някаква особена отсенка? Присвих очи в опит да доловя детайлите, но виждах светлините само като струпвания блестящи точки. Последвах отряда по пристана и скоро водата привлече вниманието ми. Макар да живеех в Нюкаго, всъщност никога не се бях доближавал до голям воден басейн. Стоманеното сърце беше превърнал достатъчно много от езерото Мичиган в стомана, та никога да не се бях озовавал на брега. Нещо в тези мрачни дълбини ме изпълваше с особена тревожност.

В края на кея пред нас примигна фенер и освети средна по размери моторница. Отзад седеше грамаден мъжага, облечен поне с пет червени бархетни ризи. Брадат и къдрокос, той ни помаха с усмивка. Искри, колко едър беше. Сякаш някой дървосекач беше погълнал колегата си и така се беше образувал наистина дебел дървосекач. Изправи се в лодката, а Вал скочи на борда. Мъжът се здрависа с Проф и Тиа, после ми се усмихна.

— Ексел — представи се той тихо. Направи пауза между съгласните, все едно казваше „Екс Ел“. Питах се какъв ли е постът му в отряда. — Ти ли си Убиецът на Стоманеното сърце?

— Аха — отвърнах аз и стиснах ръката му. Надявах се тъмнината да прикрива смущението ми. Първо Вал, а сега и този човек се обръщаха към мен така. — Но наистина няма нужда да ме наричаш по този начин.

— Чест е за мен — каза ми Ексел и отстъпи.

Очакваха да се кача на лодката. Не би трябвало да е проблем, нали? Осъзнах, че се потя, ала се насилих да стъпя в нестабилното превозно средство. Люлееше се много повече, отколкото би ми се искало — и после се залюля още повече заради качването на Мизи. Наистина ли щяхме да прекосим тази огромна река с нещо толкова малко? Седнах притеснено. Много вода си беше.

— Това ли е всичко, сър? — попита Ексел, щом всички се озовахме на борда.

— Всички са тук — отговори Проф и се настани при носа на лодката. — Да тръгваме.

Вал седна отзад, до малкия външен мотор. Запали го, моторът издаде меко пуфтене и ние се отделихме от пристана в неспокойната черна вода. Стисках здраво релинга и наблюдавах реката. Цялата тази чернота под нас. Кой знаеше какво има отдолу? Вълните не бяха много големи, но истински ни клатеха. Отново се зачудих дали не ни трябва по-голям съд. Примъкнах се по-близо до средата.

— И така — подхвана Вал, докато караше моторницата. — Подготвихте ли новото момче?

— Не — отговори Проф.

— Сега може би е подходящ момент, като имаме предвид… — каза Вал и кимна по посока на светлините в далечината.

Проф се обърна към мен. Силуетът му бе почти скрит в сенките. Вятърът гънеше черната му лабораторна престилка. Не бях преодолял напълно страхопочитанието, което изпитах при първата среща с него. Да, вече бяхме близки, ала от време на време ме поразяваше мисълта, че това е Джонатан Федрус, основателят на Възмездителите. Човек, когото на практика боготворях цял живот.

— Онази, която владее града — обясни ми той, — е хидромант.

Закимах енергично и подхванах:

— Рега…

— Не произнасяй името ѝ — прекъсна ме Проф. — Какво знаеш за нейните сили?

— Добре. Предполага се, че може да праща на разстояние проекция на образа си, затова ако я видиш, може би виждаш просто двойник. Освен това има стандартния набор сили на воден Епичен. Може да повишава и да понижава нивото на водите, да ги контролира с мисълта си и тем подобни.

— Също така може да вижда през всяка водна повърхност — вметна Проф. — И може да чува всичко, изречено в близост до вода. Имаш ли представа какво означава това?

Погледнах водния простор наоколо и отвърнах потръпвайки:

— Да.

— Във всеки момент — обади се до нас Ексел — тя може би ни наблюдава. Трябва да работим с тази мисъл… и този страх.

— Как така още сте живи? — попитах аз. — Щом тя може да вижда толкова надалеч…

— Тя не е всезнаеща — твърдо ми каза Проф. — Може да вижда само едно място в даден момент, а и това не ѝ е особено лесно. Поглежда в една купа с вода, която държи в ръце, и през нея може да види от всяка водна повърхност, която е в досег с въздуха.

— Като вещица — рекох аз. — От приказките.

— Точно така — ухили се Ексел. — Съмнявам се обаче да има казан.

— Както и да е — продължи Проф. — Силите ѝ са обхватни, но това не ѝ помага да гледа и да намира случайни неща. Нещо трябва да привлече вниманието ѝ.

— Затова избягваме да произнасяме името ѝ — додаде Вал откъм кърмата на лодката. — Освен ако не шепнем по мобилните.

Проф потупа слушалката си. Аз включих моя мобилен, с усилването на гласа, и го свързах безжично със слушалката си.

— Ето така — прошепна Проф, но думите му достигнаха до ухото ми достатъчно силно, та да ги чуя.

Кимнах.

— Точно сега — продължи той — ние сме в нейната власт. Носим се през открито море. Ако знаеше, че сме тук, тя можеше да призове пипала от вода и да завлече кораба в дълбините. В този град, както в повечето градове, ние, Възмездителите, можем да съществуваме, защото сме предпазливи, тихи и потайни. Не допускай начинът, по който действахме в Нюкаго, да те направи небрежен тук. Разбрано?

— Аха — отвърнах аз шепнешком като него. Уверен бях, че сензорите в слушалката ми ще уловят гласа ми и ще го предадат. — Добре е, че скоро ще излезем от водата, а?

Проф се обърна към града и се умълча. Подминахме нещо във водата, голямо и високо парче стомана. Замислих се. Какво беше това и защо беше така построено, насред реката? По-нататък се виждаше още едно.

Това е горната част на спускаем мост, осъзнах аз, щом забелязах увисналите във водата жици. Целият мост беше потънал.

Или… водите се бяха надигнали.

— Искри — прошепнах аз. — Никога няма да излезем от водата, нали? Тя е потопила града.

— Да — отговори Проф.

Бях потресен. Чувал бях, че Регалия е вдигнала нивото на водата около Манхатън, но това тук далеч надхвърляше впечатлението, с което бях останал. Този мост навярно някога се беше извисявал на тридесетина или повече метра над реката; сега се намираше под повърхността ѝ и само колоните му се виждаха.

Обърнах се да погледна водата, през която бяхме минали. Сега забелязах лек наклон. Водата се издигаше и ние трябваше да плаваме нагоре по склона, за да стигнем Вавилар, все едно се изкачваме по воден хълм. Колко странно. С приближаването към самия град видях, че наистина целият е потопен. Небостъргачите се издигаха като каменни стражи от водите, а улиците бяха станали плавателни канали.

Докато възприемах тази причудлива гледка, осъзнах нещо още по-странно. Сияйните светлини, които бях видял на идване, не бяха от прозорците на небостъргачите, а от техните стени. Светлината грееше на кръпки, ярки и флуоресцентни, като от сигнална палка. Светеща боя? Така изглеждаше. Стисках страната на моторницата и се мръщех. Не бях очаквал това.

— Откъде вземат електричество? — попитах по линията.

— Не взимат — отговори Вал шепнешком, но я чух съвсем ясно. — В града електричество има само в нашата тайна база.

— Ами светлините! Как работят?

Внезапно страните на нашата лодка почнаха да светят. Сиянието идеше като приглушена светлина, която бавно се усилваше. Синя… боя. Лодката беше боядисана със спрей. Същото беше и по сградите. Спрей… графити. С всичките си разнообразни цветове графитите светеха живо, като цветен мъх.

— Как работят светлините ли? — каза Вал. — Ще ми се да знаех.

Тя забави лодката и мина между две грамадни сгради. Върховете им сияеха и като примижах, успях да различа боядисани със спрей дъски, които обрамчваха ръбовете на покривите. Те грееха ярко в червено, оранжево, зелено.

— Добре дошъл във Възродения Вавилон, Дейвид — рече Проф от носа на лодката. — Най-голямата загадка в света.

10.

Вал угаси мотора и подаде весла на мен, Мизи и Ексел, а едно задържа за себе си. Четиримата се заловихме да гребем. Излязохме измежду двете високи постройки и приближихме редица доста по-ниски сгради, чиито покриви се намираха само на няколко стъпки над водата.

Сигурно навремето бяха малки жилищни сгради, които сега бяха потопени, с изключение на последните етажи. По покривите живееха хора, предимно в палатки — ярки пъстроцветни палатки, светещи от спрея, с който бяха небрежно маркирани със символи и мотиви. Някои от рисунките бяха красиви, а други издаваха пълна липса на умение. Забелязах светлини дори под водата — графити, които са били потопени. Значи старата боя светеше също като по-новите рисунки по горните части на небостъргачите.

Градът беше толкова жив. Между пръти бяха опънати въжета с простряно пране. Деца седяха по ръбовете на най-ниските сгради, плискаха с крака във водата и наблюдаваха преминаването ни. Един мъж мина край нас в малка баржа. Плавателният му съд изглеждаше направен от няколко привързани дървени врати. Върху всяка имаше нарисувани със спрей кръгове в различни цветове.

След самотното пътуване през пустошта дотук бях потресен от внезапното усещане за всепоглъщаща активност. Толкова много хора. Хиляди хора в селца по покривите на потопените сгради. С навлизането по-навътре в града осъзнах, че тези палатки и постройки не са някакви бордеи или временни жилища. Всичко беше твърде спретнато, а между много от покривите имаше хубави и добре изработени въжени мостове. Бях готов да се обзаложа, че много от хората живеят тук от години.

— Трябва ли да се движим така открито? — притеснено попитах аз.

— Вавилар е оживен град — отговори Проф, — особено нощем, когато се появяват светлините. Щяхме да сме много по-подозрителни, ако бяхме опитали да дойдем крадешком. Сега сме просто поредната лодка.

— Обаче не можем да ползваме мотора — отбеляза Ексел. — В града малко хора разполагат с работещи мотори.

Кимнах и загледах как край нас минават няколко младежи в сияещо кану.

— Изглеждат толкова…

— Окаяни? — предложи Мизи.

— Нормални — казах аз. — Всеки просто си живее живота.

В Нюкаго човек не можеше просто да живее. Хората работеха дълги часове във фабриките и произвеждаха оръжия, които Стоманеното сърце да продава. Когато не бяха на работа, вървяха със сведени глави и все се озъртаха за Правоприлагането. Подскачаха при всеки по-силен шум, понеже можеше да се дължи на някой от множеството Епични, който е решил да се позабавлява.

Тези хора се смееха, играеха във водата, те… мързелуваха. Всъщност много малко хора видимо вършеха нещо продуктивно. Навярно беше така заради късния час. Това беше друга странност. Беше посред нощ, ала дори децата бяха навън.

Минахме край една по-голяма сграда, която се издигаше на около три етажа над водата. През строшените прозорци видях нещо, което изглеждаше като растения. Вирееха вътре в сградата. Бяха отрупани със светещи в мека жълто-зелена светлина плодове, а листата им изглеждаха като цветовете, които намерихме у Електричната.

— В името на Злочестие, какво става в този град? — прошепнах аз.

— Нямаме представа — отговори Вал. — Загнездила съм се тук вече над две години. Пристигнах около шест месеца след като Регалия прекрати тиранията си и реши да разчисти града. — Както беше показала и по-рано, Вал нямаше нищо против да изговаря името на Регалия, стига това да ставаше през слушалките ни. — Имам чувството, че сега знам по-малко, отколкото когато дойдох. Да, вътре в сградите има растения и те явно нямат нужда от грижи, от изкуствена светлина и от каквото и да било човешко внимание. Дърветата дават цвят, плодове и зеленчуци в изобилие, достатъчно никой тук да не страда от липса на храна — докато някой гангстерски картел не монополизира всичко.

— Регалия сложи край на това — прошепна Мизи по линията, докато потапяше веслото си във водата. — За нас положението тук беше много тежко, преди тя да дойде.

— За „нас“? — попитах.

— Аз съм от Манхатън — обясни Мизи. — Родена съм и съм отрасла тук. Не помня много от ранните дни, но със сигурност помня Злочестие. Светлините се появиха непосредствено след това; всичко нарисувано със спрей, старо или ново, започна да свети. Обаче свети само спреят. По същото време се появиха и растенията, само че тогава растяха по улиците, и никой нямаше смислено обяснение. Можеха само да приписват това на Зората.

— Епичен?

— Кой знае — сви рамене Мизи. — Някои мислят така. Зората наричат личността, силата, Епичния или каквото и да е онова, което е причина за всичко тук. С изключение на водите, разбира се. Водите дойдоха по-късно, с появата на Регалия. Пометоха улиците и наводниха сградите. Тогава загубихме много хора.

— Тя погуби хиляди — с нисък глас додаде Проф. — После тя остави бандите да властват с години. Едва наскоро реши да спаси града. Сега тя контролира бандите, но те не тероризират. Те наблюдават.

— Аха — обади се Вал, докато гледаше как група хора танцуват на един покрив. Барабаните бумтяха в приятен ритъм. — Страшно е.

— Страшно ли? — учуди се Ексел. — Че някой Епичен иска за разнообразие да направи нещо добро? Мисля, че тук се случва нещо прекрасно.

Той свойски махна на няколко човека, край които минахме. Познават го, разбрах аз, докато разучавах хората, които махаха в отговор. Предположих, че не знаят какъв е той всъщност; че да е „загнезден“ тук означава създаването на някаква лъжлива самоличност и смесването с хората.

— Не, Ексел — възрази Проф по линията с остър шепот. — Регалия планира нещо. Предполагаемата ѝ добра воля ме тревожи, особено откакто почна да праща Епични, които да елиминират моя отряд в Нюкаго. Не забравяй, че за нея работи също и… личността, която уби Сам.

Вал, Ексел и Мизи обърнаха погледи към него.

— Значи затова сте тук? — тихо попита Вал. — Най-сетне ще свалим Регалия?

Погледнах Проф. Той познаваше Регалия. Лично. Бях все по-уверен в това. Навярно са били приятели някога, много отдавна. Искаше ми се да разбера нещо повече от него, но Проф си беше такъв. Дългите години на потайност, на ръководство на Възмездителите, го бяха научили да се изразява завоалирано.

— Да — прошепна той. — Тук сме, за да я свалим. И всеки Епичен, който е в съюз с нея.

Проф погледна право към мен, сякаш ме предизвикваше да кажа нещо за Меган.

Не казах. Необходимо ми беше първо да разбера повече.

— Сигурен ли си, Проф? — попита Ексел. — Може би Регалия наистина е решила да се погрижи за тези хора. Докарва напитки и ги раздава безплатно. Не позволява на бандите да пречат на хората да берат плодове. Може това всъщност да е опит за създаване на утопия. Може една Епична да е решила да се промени и поне веднъж да е добра.

На един покрив близо до нас нещо избухна.

Небето се озари от пламъци, а с тях се понесоха викове на ужас и болка. Наоколо хората наскачаха във водата. Последва още една експлозия.

Проф погледна Ексел и поклати глава. Пренебрегнах тази размяна на погледи и се изправих. Толкова бях зашеметен от взривовете, че почти не обърнах внимание на клатушкането на лодката под мен. Заслушах се в далечните болезнени стенания и остро изгледах отряда.

— Това какво е?

Ексел, Вал, Мизи… всички изглеждаха изненадани като мен.

Каквото и да беше, не беше обичайно за града.

— Трябва да идем на помощ — казах аз.

— Тук не е Нюкаго — възрази Тиа. — Не чу ли Джон? Трябва да останем скрити.

Зад нас прозвуча нова експлозия, по-наблизо. Усетих ударната ѝ вълна или поне така ми се стори. С твърдо лице пристъпих към края на лодката. Не смятах просто да си седя тук, докато умират хора.

Но се спрях при вида на водата, която ме делеше от най-близката сграда.

— Тиа, Дейвид е прав — най-сетне произнесе Проф по линията. — Каквото и да е това, не можем да допуснем да продължи, без да проверим можем ли да помогнем. Ще разследваме, но предпазливо. Вал, в този град хората въоръжени ли ходят?

— Не е нещо нечувано — отвърна тя.

— Значи и ние можем. Обаче не правете нищо, докато не ви кажа. Сядай, Дейвид. Трябваш ни на греблото.

Неохотно седнах и помогнах да стигнем до най-близката сграда. Над нас хората се тълпяха по мостовете, бягаха от експлозиите и се блъскаха в бързината. Покривът, до който стигнахме, беше доста нисък — по-малко от един етаж се подаваше над водата. Още щом стигнахме, успях да подскоча, да се хвана за ръба и да се издърпам горе.

Тук можах да огледам сцената по-добре. Намирах се на покрива на голяма жилищна сграда, която имаше близнак от другата страна. Формите им бяха еднакви, а помежду им имаше доста тясна ивица вода. Експлозията беше станала на другия покрив; той беше отрупан с полуизгорели палатки. Оцелелите коленичеха до овъглените си близки. Други стенеха от болка, покрити с изгаряния. Призля ми.

Проф се изтегли горе при мен, после изсъска гневно:

— Три експлозии. Какво става?

— Трябва да помогнем — тревожно отвърнах аз.

Проф коленичи и помълча.

— Проф…

— Тиа, Ексел — прошепна той по линията, — пригответе се да помогнем на ранените. Докарайте лодката. Вал, Дейвид и аз ще прекосим този покрив и ще ви прикриваме оттам. Нещо тук ми се вижда не както трябва — твърде много изгаряния, а разрушенията са малки. Това не е причинено от бомба.

Кимнах утвърдително. Вал също се качи горе, после тримата хукнахме към покрива, който гореше. Тиа и другите двама караха лодката във водата край нас. Проф спря двама ни с Вал пред въжения мост за съседната сграда. Край нас се блъскаха хора с пепеляви лица и обгорени дрехи. Проф улови за ръката един човек, който не изглеждаше тежко ранен.

— Какво се случи? — меко попита той.

Мъжът поклати глава и се освободи от него. Проф ми даде знак да осигуря огнева поддръжка и аз приклекнах с извадена пушка до един тухлен комин. Покривах Тиа и Ексел, докато докараха лодката до горящата сграда, после се покатериха на покрива ѝ. Носеха пакет, за който предположих, че съдържа неща за оказване на първа помощ. Седнах и загледах как Ексел превързва ранените. Тиа извади нещо друго — малкият апарат, който наричахме изцелител, фалшива кутия, от която стърчаха разни жици. Твърдяхме, че това лекува хора. Всъщност лекуваше Проф. Трябва да беше дарил част от силите си на Тиа, преди да се качи на покрива при мен.

Тиа трябваше да ползва апарата предпазливо, само колкото да върне най-тежко ранените от прага на смъртта. Чудодейното изцеление щеше да привлече твърде много внимание към нас. Искри. Можехме да привлечем твърде много внимание и без това. Очевидно бяхме организирани, въоръжени и компетентни. Ако не внимавахме, щяхме лесно да унищожим прикритието на Ексел и Вал.

— Ами аз? — попита Мизи по линията. Младата жена още чакаше в лодката, която се поклащаше в тъмната вода до горящата сграда. — Проф? Сър?

— Пази лодката — отговори той по линията.

— Аз… — Мизи видимо посърна. — Слушам, сър.

Съсредоточих се върху задачата си да следя за заплахи за Тиа и Ексел на горящия покрив, ала сърцето ми се сви за момичето. Знаех какво е да изпиташ скептицизма на Проф. Той можеше да е корав. Напоследък още повече. Бедното хлапе.

И ти се отнасяш към нея така, дадох си сметка аз. Тя сигурно е по-млада от теб с не повече от година. Не беше честно да мисля за нея като за хлапе. Тя беше жена. Хубава при това. Съсредоточи се.

— А, ето те и теб, Джонатан. Колко навреме.

Деловият глас ме накара да подскоча едва ли не до звездите. Завъртях се по посока на звука и изравних пушката.

До Проф стоеше възрастна чернокожа жена. Бръчки, прибрана на кок бяла коса. Шалче на врата, стилно — но някак бабешко — бяло сако, блуза и панталони.

Регалия, императрицата на Манхатън. Стоеше ей там. Вкарах един куршум в слепоочието ѝ.

11.

Изстрелът ми не постигна много. Е, от него главата на Регалия избухна, така си беше. Обаче избухна във фонтан вода. Веднага от шията ѝ избълва още вода, оформи гигантски мехур и очерта нова глава. Главата се изпълни с цвят и скоро Регалия изглеждаше досущ като преди малко. Явно способностите ѝ да проектира образа си бяха свързани със способността да манипулира водата. Не си бях давал сметка за това, но изглеждаше разумно.

За да я убием, трябваше да намерим истинското ѝ тяло, където и да беше то. За щастие, повечето Епични, които сътворяваха образи, трябваше да се намират в някакво състояние на транс, за да го правят. Следователно, някъде Регалия беше уязвима.

Образът ѝ ми хвърли един поглед, сетне се обърна пак към Проф. Това беше една от най-могъщите Епични въобще. Искри. С потни ръце и разтуптяно сърце продължавах да я държа под прицел, каквото и да означаваше това.

— Абигейл — тихо ѝ отговори Проф.

— Джонатан — рече тя.

— Какво си направила тук? — попита той и кимна по посока на разрушението и ранените.

— Трябваше някак да те измъкна, скъпи човече — Дикцията ѝ беше изискана, като в старите филми. — Допуснах, че един безчинстващ Епичен ще привлече вниманието ти.

— А ако още не бях пристигнал в града? — поиска да узнае Проф.

— Тогава вестта за катастрофата тук щеше да те накара да побързаш — отвърна Регалия. — Но бях доста уверена, че пристигаш тази вечер. Очевидно беше, че ще дойдеш за мен, след като последната ми малка… покана се появи в Чикаго. Отброих дните. И ето те тук. Ако не друго, ти си предвидим, Джонатан.

От друг покрив недалеч избълва нов огън и озари нощта. Обърнах се с ругатня и насочих пушката натам.

— Божичко — каза Регалия с безстрастен глас. — Като че ли той наистина надхвърля моите указания.

— Той? — напрегнато попита Проф.

— Разрушение.

За малко да изтърва пушката.

— Довела си тук Разрушение? Злочестие! Какво ти става?

Разрушение беше чудовище. По-скоро природна стихия, отколкото човек. Беше оставил Хюстън в развалини, изтребвайки наред и Епични, и обикновени хора. После Албъкърки. После Сан Диего. А сега беше тук.

— Абигейл… — с болка продума Проф.

— По-добре го спри — каза Регалия. — Той е извън контрол. Боже. Какво направих. Колко ужасно.

Цветът се отцеди от нейния аватар и той с плисване падна обратно във водата. Огледах щетите през мерника на пушката. Някои хора се спасяваха с плуване от горящите покриви, докато други пищяха и се трупаха по въжените мостове. Вниманието ми привлече нов проблясък светлина. Зърнах през пламъците да се движи една фигура в черно.

— Той е тук, Проф — обявих аз. — Искри. Тя не ни излъга. Той е.

Проф изруга.

— Разучавал си Епичните. Каква е неговата слабост?

Слабостта на Разрушение? Трескаво затърсих, мъчех се да си спомня какво знам за този мъж.

— Ъъ… Разрушение… — Поех дълбоко дъх. — Висш Епичен. Пази се като предусеща заплахата. Това е свързано със способностите му да се телепортира — ако нещо може да го нарани, той се телепортира незабавно. Силата е рефлексивна, но той може да я ползва и преднамерено, което го прави много труден за улавяне. Това не е някаква незначителна способност за минаване през стени, като на Електричната, Проф. Това е пълномащабна моментална телепортация.

— Неговата слабост — подкани ме Проф, когато нов блясък избухна в нощта.

— Истинската му слабост не е известна.

— Проклятие.

— Обаче е късоглед — добавих аз. — Не е свързано със силите му, но можем да го използваме. Освен това, когато е в опасност, телепортацията му се задейства и го праща надалеч. Това го пази, но може и да се окаже нещо, от което да се възползваме, особено при положение, че според мен силите му за телепортиране имат някакво разгряване.

Проф кимна.

— Добра работа. — Той почука по мобилния си. — Тиа?

— Тук.

— Абигейл току-що ми се показа. Довела е в града Разрушение. Той причинява тези щети.

Отговорът на Тиа представляваше поредица ругатни по линията. Отклоних очи от мерника и погледнах Проф. Макар небето да бе тъмно, всичките тези бои — светещи около мен върху тухлите, дървените мостове и палатките — озаряваха лицето на Проф. Дали щяхме да се изправим срещу Разрушение, или да изчезнем? Това очевидно беше някаква клопка — Регалия най-малкото щеше да наблюдава, за да разбере как се държим.

По-умно беше да избягаме. Определено Възмездителите щяха да постъпят така преди година, преди Стоманеното сърце. Проф ме погледна. По лицето му виждах как се бори. Наистина ли можехме да оставим хората да загинат?

— Вече сме разкрити — тихо му казах аз. — Тя знае, че сме тук. Каква полза да бягаме?

Той се подвоуми, после кимна и заговори по линията.

— Точно сега нямаме време за ранените. Имаме да убием един Епичен. Всички да се срещнем на първия горящ покрив.

По линията запука вихрушка от потвърждения. Вал и Проф тръгнаха по люлеещия се мост към Тиа и Ексел, и аз ги последвах. Нервно стъпих върху моста. Дъските бяха напръскани с редуващи се неонови цветове. Това само подчертаваше тъмнината на водата долу. Докато минавахме, взех мобилния си и го закопчах с цип в джоба на рамото ми. Предполагаше се, че този джоб с непромокаем. Не че бях проверявал с повече вода от обичайния дъжд в Нюкаго.

Водата долу отразяваше неоновите светлини. Установих, че стискам здраво въжето на моста. Трябваше ли да спомена на Проф, че не мога да плувам? Преглътнах. Защо устата ми пресъхваше така?

Стигнахме другата страна и се успокоих с усилие. Въздухът тук миришеше силно на дим. Притичахме през покрива и се срещнахме с останалите. И Мизи беше с тях. Наблизо една палатка беше стопена; очертаваше костите на хората, които бяха заловени в капан отдолу и плътта им се бе изпарила в мигновеното унищожение. Главата ми се завъртя.

— Джон… — заговори Тиа. — Тревожа се. Не сме достатъчно наясно нито с града, нито със ситуацията, за да се заемем с Епичен като Разрушение. Дори не знаем каква е неговата слабост.

— Дейвид казва, че е късоглед — отговори Проф и приклекна. — Е, Дейвид обикновено има право за тези неща. Но не смятам, че това е достатъчно да…

Отново взрив на светлина. Вдигнах поглед. Проф също. Разрушение се беше придвижил, вероятно чрез телепортация, и сега се намираше на два покрива разстояние от нас.

От същата посока долетяха викове.

— План? — настойчиво попитах аз.

— Блясък и удар — отвърна Проф. Така се наричаше маневрата, при която един отряд отвлича вниманието на мишената, а друг я обкръжава. Проф се пресегна и ме улови за рамото. Дланта му беше топла и понеже вече знаех какво да търся, долових леко бодване. Той току-що ми беше дарил защитна сила и способността да изпарявам солидни тела.

— Тук няма да имаме особена полза от тензорите — обясни той, — защото не се налага кой знае какво прокопаване на тунели. Но ги дръж под ръка, за всеки случай.

Хвърлих поглед на Ексел и Вал. Те не знаеха, че Проф е Епичен; очевидно от мен се очакваше да поддържам тази измама пред тях.

— Разбрано — отвърнах аз. Чувствах се в много по-голяма безопасност, когато разполагах с част от защитата на Проф.

Той посочи моста, свързващ покрива със съседната сграда.

— Мини по този мост и си проправи път към Разрушение. Намери начин да привлечеш вниманието му и да го задържиш. Вал, двамата с теб ще използваме лодката — с включен мотор, няма смисъл вече да се крием от Регалия — за да се озовем зад Разрушение. Можем да разширим плана пътем.

— Добре — казах аз и погледнах Мизи. — Обаче трябва да взема Мизи, за да ме покрива. Разрушение може да се насочи към Тиа, а на теб ще ти трябва някой по-опитен, който да покрива нея.

Мизи ме погледна. Заслужаваше насърчение за участието в операцията — знаех точно какво е да те оставят в подобен момент.

— Разумно — съгласи се Проф и затича към лодката. Вал хукна след него. — Ексел, ти пазиш Тиа. Дейвид, Мизи, действайте!

— Тръгваме — отвърнах аз и побягнах към другия въжен мост, който водеше към мястото на последните взривове на Разрушение.

Мизи тичаше подире ми.

— Благодаря ти — рече тя. Снайперската пушка беше преметната през рамото ѝ. — Ако отново ме бяха оставили да пазя, май щях да се издрайфам.

— Може и да не бързаш с благодарностите — отвърнах аз и скочих на паянтовия мост. — Почакай да оцелеем след това, което се задава.

12.

Разблъсквах хората, които бягаха по тесния въжен мост, и държах пушката високо над главата си. Този път преднамерено не поглеждах водата долу. Мостът леко се издигна и когато слязох от него, се озовах върху грамаден покрив, претъпкан с палатки. Хората се свиваха в импровизираните си домове или по периферията на покрива. Други се измъкваха по водните канали под нас или по мостовете, водещи към съседните сгради.

Двамата с Мизи хукнахме през покрива. Той беше боядисан със спрей — редуващи се жълти и зелени ивици излъчваха призрачна светлина и очертаваха пътеки. Близо до средата на покрива минахме край група хора, които — странно — нито се криеха, нито бягаха. Те се молеха.

— Имайте вяра в Зората! — викаше някаква жена в центъра на групата. — Онзи, който дава живот и мир, изворът на нашата прехрана. Имайте вяра на Онзи, Който Мечтае!

Мизи спря и ги зяпна. Изругах и я помъкнах след мен. Разрушение стоеше на съседния покрив. Вече го виждах ясно. Той крачеше сред пламъците, а тренчкотът плющеше зад гърба му. Имаше тясно лице, права черна коса, очила и козя брадичка. Тъкмо типа човек, който се бях научил да избягвам в Нюкаго. Такъв човек не изглежда опасен, докато не видиш очите му и не осъзнаеш, че в тях липсва нещо жизненоважно. Дори като за Епичен, този мъж беше чудовище. Макар в началото да беше властвал над един град, като повечето висши Епични, в крайна сметка беше решил да разруши своя град напълно. Всеки един човек в Хюстън. Беше безогледен убиец. Бях започнал да мисля, че някои Епични са поправими, но този тук… никакъв шанс.

— Заеми позиция на онзи парапет — казах аз на Мизи. — Бъди готова за указания. Ти ли се занимаваш с разрушителните работи във вашия отряд?

— Точно.

— Носиш ли си нещо?

— Нищо голямо. Няколко блендера от пещ за тухли.

— Няколко… Какво?

— О! Извинявай. Моето название за…

— Каквото и да е. Извади ги и бъди готова.

Свалих пушката и се прицелих в Разрушение.

Той се обърна да ме погледне.

Стрелях.

Разрушение се телепортира сред взрив светлина — все едно беше станал керамичен и после беше експлодирал, а отломки от фигурата му се пръснаха навън като от строшена ваза и изпопадаха по земята.

Превантивна телепортация. Действаше точно както бях чел.

Мизи побягна в указаната от мен посока. Аз коленичих с пушката на рамо и зачаках. Покривът, на който до преди малко стоеше Разрушение, продължаваше да гори. Първичната сила на Разрушение беше манипулирането на топлината. Той можеше да извлече топлината от всичко — включително от хора — с едно докосване, после да я освободи или като аура, или като докосне нещо друго и я предаде.

Беше стопил Хюстън. Буквално. Беше прекарал седмици седнал в центъра на града, с голи гърди като някакво древно божество, и беше извличал топлина от въздуха, обливайки се в лъчите на слънцето. След това я беше складирал, сетне я беше пуснал наведнъж. Виждал бях снимки и бях чел описания. Асфалтът се беше превърнал в супа. Сградите бяха избухнали в пламъци. Камъните се бяха стопили в магма. Десетки хиляди бяха загинали за секунди.

Е, от това, което помнех от бележките си, излизаше, че разполагам с малко време, преди той да се появи отново. Можеше да използва силите си за телепортация само през няколко минути и…

Разрушение се появи до мен.

Усетих горещината, преди да го видя, и се завъртях в тази посока. По челото ми изби пот, все едно се бях приближил до горящ в кофа за смет огън в студена нощ.

Отново го прострелях.

Чух от устните му да излиза половин ругатня и той отново избухна в пръски светлина. Горещината изчезна.

— Внимавай, Дейвид — обади се Тиа в ухото ми. — Ако събере достатъчно топлина и се появи близо до теб, аурата може да преодолее твоя Възмездителски щит и да те изпържи още преди да имаш възможността да стреляш.

Кимнах и трескав се отдалечих от мястото си. Пушката още беше опряна в рамото ми, а визьорите работеха.

— Тиа — прошепнах аз по линията. — Имаш ли достъп до моите бележки?

— Взех ги горе с мен, заедно със записки от останалите лористи.

— Не се ли предполага, че силите му за телепортация се нуждаят от време за презареждане?

— Да — отговори тя. — Поне две минути, преди да…

Разрушение отново оживя и този път го хванах в движение, като приближаваща се светлина. Пуснах един куршум в тази посока още преди той да се е оформил напълно.

Телепортацията отново го спаси, обаче аз знаех, че ще стане така. Беше само диверсия. Всъщност, нямах представа как ще го убием, ала поне можех да му създам неудобство и да му попреча да убива невинни.

— Бележките ми грешат — казах аз. По страните ми се лееше пот. — Времето между телепортациите му е едва няколко секунди. — Искри. Какво ли още бях разбрал погрешно?

— Джон — каза Тиа по линията. — Ще ни трябва план. Бързо.

— Мисля — отвърна отсечено Проф. — Обаче ни трябва повече информация.

Проф се покатери на отсрещния покрив, където Разрушение удряше преди да се телепортира при мен, и се прикри зад някаква камара отломки.

— Дейвид — каза той, — когато той се телепортира, взима ли автоматично всичко, което го докосва, или трябва определено да подбира неща от сорта на дрехите си?

— Не е сигурно — отговорих аз. — Сведенията за Разрушение са оскъдни. Той…

Млъкнах, понеже Разрушение се появи до мен и протегна ръка да ме докосне. Скочих и се завъртях. Усетих как топлинната вълна ме помита.

Долетя изстрел и Разрушение се телепортира току преди да ме докосне. Както и преди, за миг след него остана да виси светъл контур. Фигурата избухна на парчета, които отскочиха от мен, изпариха се и изчезнаха. Когато светкавицата в очите ми премина, видях, че на съседния покрив Проф сваля пушката си.

— Бъди нащрек, синко — напрегнато каза той по линията. — Мизи, приготви експлозиви. Дейвид, има ли нещо друго, каквото и да е, което можеш да си спомниш за Разрушение или за неговите сили?

Отърсих се. Енергийният щит на Проф навярно ме беше спасил от жегата на Разрушение. Значи, вече спасяваше живота ми за втори път.

— Нищо. Съжалявам — отвърнах аз и се почувствах безполезен.

Чакахме, ала Разрушение не се появи отново. Чух обаче викове в далечината. Проф изруга и ми даде знак да се отправя по посока на виковете. Това и направих с разтуптяно сърце… Но в същото време изпитвах особеното спокойствие, което се усеща в разгара на операцията.

От едната ми страна имаше изоставени палатки, от другата хората плуваха във водата. Виковете ме отведоха до една по-висока сграда. Отвътре, зад счупените прозорци, беше пълна със светещи растения и се издигаше на десет или повече етажа над водната повърхност. В един от горните етажи проблесна светлина и аз зърнах Разрушение да минава пред едно открито място. Погледнах го през мерника и видях, че се усмихва предизвикателно. Стрелях, но той вече се беше оттеглил от полезрението ми и беше отишъл по-навътре в сградата.

Вътре продължаваха да викат хора. Разрушение знаеше, че не е нужно той да идва при нас; ние щяхме да отидем при него.

— Влизам — обявих аз и хукнах към въжения мост, водещ до високата сграда.

— Внимавай — отвърна Проф. Виждах го да се движи по неговия мост в същата посока. — Мизи, можеш ли да закрепиш един ключ майка върху нещо опасно?

— Ъъъ… Така мисля…

Ключ майка беше съкратено от „майка и дете“. Бомба, която може да остане спяща, докато получава редовен радиосигнал. Когато сигналът престане, бомбата избухва. Нещо като електронен ключ на мъртвеца.

— Умно — прошепнах аз, докато вървях по нестабилния мост, а водата под мен тъмнееше. — Да прикрепим бомбата и да го накараме да се телепортира с нея. Да го взривим, където и да отиде.

— Аха — отвърна Проф. — Стига да подейства. Носи си дрехите, значи явно може да телепортира предметите, които са върху него. Но това автоматично ли става, или той може съзнателно да избира?

— Не съм убедена, че изобщо можем да прикрепим нещо към него — каза Тиа. — Усещането му за опасност може да го накара да се телепортира ако само се пресегнеш към него.

Разумно казано.

— Имаш ли по-добър план? — попита Проф.

— Не — рече Тиа. — Мизи, накарай го да проработи.

— Разбрано.

— Тиа, работи по плана за изтегляне — додаде Проф. — Просто за всеки случай.

Стиснах зъби. Още бях на моста. Искри. Невъзможно беше да не обръщам внимание на водата долу. Тръгнах по-бързо, нетърпелив да се добера до сградата. Там поне морето нямаше да се вижда. Мостът не водеше до покрива, а до един счупен прозорец на етажа, където видях Разрушение.

Добрах се до прозореца и приклекнах преди да вляза. Внимавах как се очертава силуетът ми. Вътре, току до прозореца, клоните бяха отрупани със светещи плодове. Цветовете тегнеха, обсипани с вихър от багри. Вътре имаше същинска джунгла. От засенчените клони и призрачните плодове се излъчваше злокобно сияние. Неловко. Като да намериш зад леглото си сандвич от преди три седмици, а в същото време да се кълнеш, че си доял проклетото нещо. Погледнах през рамо. Мизи беше заела позиция от другата страна на моста, за да ми осигури огнева поддръжка, но в момента главата ѝ беше сведена над раницата — приготвяше експлозивите. Пак се обърнах и, с пушката на рамо, пристъпих през прозореца. С едно бързо движение огледах всички страни през мерника. От тавана висяха ластари, а от пода никнеха филизи и избутваха килимите в тази някога хубава офис сграда. Бюрата — едва видими през всичко това — се бяха превърнали в цветни лехи. Мониторите на компютрите бяха обрасли с мъх. Въздухът тежеше от влага, като в подземните улици след дъжд. Сияещите плодове едва осветяваха помещението, затова пипнешком си запроправях път напред в този свят на шумолящи сенки. Движех се в посоката, откъдето последно чух викове, макар те вече да бяха спрели.

Скоро се озовах на едно неголямо разчистено място с изгорели палатки и няколко димящи трупа. Разрушение не се виждаше никъде. Умишлено е избрал това място, помислих аз, докато оглеждах стаята, опрял приклада на пушката в бузата си. Тук горе няма да можем да се поддържаме един друг и ще издаваме мястото си с целия шум, който вдигаме.

Искри. Не бях очаквал Разрушение да е толкова умен. Предпочитах образа, който пазех в ума си — на вилнеещо безмозъчно чудовище.

— Проф? — прошепнах аз.

— Вътре съм — отвърна той по линията. — Къде си?

— Близо до мястото на неговата атака — обясних аз и се помъчих да вкоравя сърцето си при вида на телата. — Вече е тук.

— Ела в моята посока — каза Проф. — Ще навлизаме заедно. Твърде лесно ще му е да се справи с нас един по един.

— Разбрано. — Върнах се до външната стена и се запрокрадвах край нея към мястото, където мостът на Проф допираше сградата. Опитах да се движа тихо, но когато човек е отрасъл в град от стомана, някак е неподготвен за неща като листа и съчки. Природата непрестанно пукаше или се разплескваше под краката ми. Току зад мен се чу пукане. Обърнах се с разтуптяно сърце и зърнах помръдване на папрати. Там имаше нещо. Разрушение?

Той щеше веднага да те убие, рекох си. Тогава какво е било? Птица? Не, нещо по-голямо. Може би някой от вавиларците, които живееха в тази джунгла?

Ама че злокобно място. Пак тръгнах напред, като се мъчех да гледам във всички посоки едновременно. Движех се стабилно, докато не чух по линията ругатните на Проф.

Последва стрелба.

Тогава побягнах. Сигурно беше глупаво — би трябвало да намеря прикритие. Проф знаеше в коя посока съм и нямаше да стреля насам, но в такова затворено пространство бяха възможни всякакви случайни рикошети.

Въпреки това хукнах и връхлетях в друго разчистено пространство. Там Проф беше коленичил до стената. Рамото му кървеше. От мазилката на тавана висяха ластари и от мястото, улучено от заблуден куршум, се сипеше прах. На пода наблизо пръски светлина се изпариха и изчезнаха. Разрушение се беше телепортирал точно преди да пристигна.

Опрях гръб в Проф и огледах мрачната джунгла.

— Има ли оръжие? — попитах аз.

— Не. Меч. Проклетият слонце разнася меч.

Покривах и двама ни, докато Проф се превърже. Можеше да използва Епичните си способности, за да се излекува, но всеки такъв случай го тласкаше към тъмнината. В миналото превъзмогваше това като прилагаше съвсем малко сила, за да оздрави раните си — ускоряваше процеса на възстановяване, но това не му носеше много мрак. Можеше да се справя с малко.

— Момчета — намеси се гласът на Вал. — Разполагам инфрачервено наблюдение на сградата. Скоро би трябвало да имам сведения за вас.

— Добре ли си, Джон? — попита Тиа.

— Аха — прошепна той. — Сражението в такова място е лудост. Вероятно ще се изпозастреляме тук. Мизи, какво става с бомбата?

— Готова е, сър.

Проф стана и опря пушката на здравото си рамо, онова, което Разрушение не беше пронизал с меча си. Проф не носеше често пушка. Всъщност, той и не излизаше често за примамка. Вече знаех, че когато беше на бойното поле, рискуваше да се принуди да ползва силите си, за да се спаси.

— Дейвид — каза ми той, — върви да вземеш бомбата.

— Не искам да те оставям в…

— Регалия казва, че ти наистина си убил Стоманеното сърце.

Двамата с Проф застинахме. Гласът беше долетял от тъмнината на гората. През един от прозорците духна вятър и листата зашумоляха.

— Това е добре — продължи гласът. — Предполагам, че един ден щеше да ми се наложи сам да се бия с него. Ти премахна тази пречка от пътя ми. Благославям те за това.

Проф махна отсечено с два пръста настрани. Аз кимнах и се придвижих. Трябваше да сме достатъчно близо, за да се прикриваме взаимно, но и достатъчно далеч, за да не се появи Разрушение близо и до двама ни и да ни изпържи наведнъж. Не знаех колко дълго щитовете на Проф биха устояли на топлината на Разрушение, пък и не горях от желание да разбера от първа ръка.

— Казал съм на Регалия — продължи той, — че и нея ще убия някой ден. Тя видимо нямаше нищо против.

Откъде идваше гласът? Стори ми се, че мярнах движеща се сянка до едно отрупано със светещи плодове дърво.

— Момчета — включи се Вал. — Той е там, точно пред Дейвид. Виждам топлинния му отпечатък.

Разрушение излезе от сенките. Докосна едно дърво и то се покри със скреж, а листата му се свиха. Цялото растение загина в миг, щом Разрушение абсорбира топлината му. Този път не стрелях по него. Използвах случая да стрелям в тавана.

От горе се посипа прах.

Проф също стреля. Той улучи пода в краката на Разрушение.

Епичният ни погледна удивено, после протегна ръка с дланта напред.

През прозореца влетя куршум, изсвири над рамото ми и улучи Разрушение в челото — или в светещото очертание на челото, понеже той изчезна. Погледнах през прозореца. Мизи ми помаха от позицията си на съседния покрив. Държеше снайперската пушка.

— Това какво беше? — попита настойчиво Проф. — Така да пропуснеш.

— Прахът от тавана — обясних аз. — Засипа го целия, покри раменете му. Тиа, ако пуснеш записа от моето видео, може би ще успееш да прецениш дали прахът се телепортира с него, когато той изчезна. Това ще отговори на твоя въпрос за бомбата, Проф — дали той телепортира предмети автоматично, или трябва да избира.

Проф изсумтя.

— Умно.

— Ами твоят изстрел в краката му? — попитах аз.

— Исках да видя дали усещането му за опасност се задейства, когато той мисли, че е застрашен, или когато наистина е застрашен. Не се телепортира, когато не се опитвах да го улуча.

Усмихнах му се от другата страна на стаята.

— Да — рече той. — Ние много си приличаме. Върви да вземеш бомбата на Мизи, слонце.

— Слушам.

Огледах стаята още веднъж, после се измъкнах през прозореца, а Проф ме прикриваше. Ала се бяхме отдалечили от мостовете и така се озовах на един широк перваз, надвиснал на десетина стъпки над водата.

Сведох поглед към тъмните води и стомахът ми се преобърна. После се насилих да се придвижа по парапета до моста. Близкият покрив се беше превърнал в град-призрак. Всички хора бяха избягали, оставяйки само тлеещи палатки. Добрах се до моста, бързо минах оттатък и се прикрих до Мизи. Тя ми подаде ръкавица и аз си я сложих. Ръкавицата беше последвана от безобиден на вид пакет, четвъртит и голям приблизително колкото юмрук.

— Не го изпускай — рече Мизи.

— Разбрано.

Да изпуснеш експлозиви — лошо.

— Не е както си мислиш — обясни Мизи. — Покрита е с лепило. Ръкавицата е незалепваща, но всичко друго, което се допре до бомбата, ще залепне за нея. Включително и нашият лош.

— Звучи обещаващо.

— Сигналът-майка е у мен. Не се отдалечавай на повече че от три или четири покрива.

— Ясно.

— Късмет. Не се самовзривявай.

— Все едно бих се самовзривил. Отново.

Мизи вдигна поглед към мен.

— Отново?

— Дълга история. — Усмихнах ѝ се. — Прикривай ме, докато се връщам.

— Секунда — каза тя и посочи. — Имам по-добър изглед от съседната сграда.

Кимнах и Мизи забърза нататък по един много несигурен въжен мост. Обърнах се отново към сградата, където се намираше Проф, онази с джунглата. С помощта на мерника и нощното виждане — беше ми малко трудно само с една ръка — огледах района.

Нямаше и следа нито от него, нито от Разрушение. Надявах се Проф да е невредим.

Той е практически безсмъртен, напомних си аз. Не за него трябва да се тревожиш.

Погледнах през рамо и видях как Мизи стига до другия край на моста — и тогава чух викове. От сградата, където тя току-що стигна.

— Дейвид — чух гласа ѝ в слушалката. — Нещо става тук. Веднага се връщам.

Тя изчезна от поглед.

— Мизи, почакай… — казах аз и се изправих.

И видях Разрушение точно до мен.

13.

Вдигнах пушката с една ръка, но Разрушение я изби встрани и ме стисна за гърлото. Вдигна ме от земята, както ме държеше за врата.

Искри! Притежаваше увеличена физическа сила. Нито едно от моите досиета не споменаваше това. Така се паникьосах, че дори не изпитвах болка — само ужас.

Въпреки това смогнах да се пресегна и да залепя бомбата на Мизи за гърдите му. Разрушение не изчезна. Само погледна надолу, все едно му беше любопитно.

Борех се все по-неистово в хватката му, а той ме душеше. Теглех пръстите му в напразен опит за измъкване. Разрушение нехайно ритна пушката ми по покрива, после измъкна слушалката от ухото ми и я хвърли. Заопипва джобовете на якето ми, докато намери мобилния, и го стисна с два пръста.

Чух как мобилният изпука в джоба ми. Блъсках и се гърчех все по-неистово, борех се за въздух. Къде беше Мизи? Предполагаше се, че ми пази гърба. Искри! Проф би трябвало още да е в джунглата и да търси Разрушение, а Вал — да го поддържа. Ако не можех да се свържа с Тиа по мобилния…

Трябваше да се спася. Накарай го да изчезне, помислих си аз. Бомбата ще избухне. Ударих го по главата.

Той не обърна внимание на слабия ми удар.

— Значи ти си това — рече той умислено. — Тя говореше за теб. Наистина ли го уби? Един момък, дори не мъж?

Разрушение ме пусна. Паднах на колене на покрива. Гърлото ми пламна, когато поех нервна глътка въздух.

Разрушение приклекна до мен.

Прах от мазилката по раменете му, разсъждаваше част от мен. Когато се телепортира, той взема нещата, които докосва. Това говореше добре за бомбата.

— Е? Отговаряй, малкия.

— Да — промълвих аз. — Убих го. И теб ще убия.

Разрушение се усмихна.

— Гледай и корабите — прошепна той, — които, ако и големи, се водят от малкото кормило… Не скърби за края на дните, малкият. Помири се със създателя си. Днес ти прегръщаш светлината.

Той хвана ризата под тренчкота, разпра я и я захвърли заедно с бомбата. Странното беше, че гърдите му бяха превързани, като че ли наскоро беше оцелял от много тежко раняване.

Нямах време да разсъждавам за това. Искри! Ръката ми се стрелна към пистолета на Меган, но Разрушение ме улови за мишницата и ме вдигна във въздуха.

Светът около мен се завъртя, но не бях съвсем в несвяст и забелязах, когато той ме вдигна над водите. Погледнах надолу към тях и взех да се боря по-неистово.

— Страх те е от дълбочините, нали? — попита Разрушение. — Домът на самия левиатан? Е, всеки трябва да се изправи срещу страховете си, убиецо на богове. Не бих те пратил в неоткритата страна неподготвен. Благодаря ти, че съсече Стоманеното сърце. Със сигурност наградата ти ще бъде голяма.

После ме пусна.

Ударих черните води с плисък.

Почнах да блъскам в тази студена тъма, безсилен от това, че бях почти задушен, и без да знам накъде е горе. За щастие, успях да се задържа в съзнание и да изплувам на повърхността, оплетен и плюещ. Сграбчих тухлите на сградата, после — с дъх, излизащ с отчаяно свистене — започнах да се катеря към покрива, който беше на около половин етаж над мен.

Изтощен и със стичаща се от дрехите ми вода, преметнах ръка през ръба на покрива. За щастие, Разрушение се беше махнал. Вдигнах крака си над ръба и се издърпах нагоре. Защо ще ме пуска, а после…

Проблясък на светлина до мен. Разрушение. Той приклекна. В ръцете му имаше нещо метално. Белезници? С верига?

Топуз и верига, като в старите дни — каквито са носели затворниците. Искри! Що за човек би държал нещо такова под ръка, готов да го вземе? Заключи го за глезена ми.

— Имаш щит, който те предпазва от моята топлина — рече Разрушение. — Значи си подготвен за нея. Но не и за това, предполагам.

Изрита желязната топка през ръба на покрива. Изстенах при падането на топката. Тежестта ѝ изкълчи ставата на бедрото ми и заплаши да ме смъкне от покрива. Как да избягам? Без пушка, без бомба. Носех пистолета на Меган в кобура на хълбока си, ала пуснех ли се от ръба на покрива, за да го взема, желязната топка щеше да ме повлече във водата. Изпаднах в паника, пъшках, пръстите ми се плъзгаха по каменния покрив.

Разрушение се приведе близо до лицето ми.

— И видях ангел да слиза от небето — прошепна той — и държеше ключа на Бездната, а в ръката му имаше голяма верига…

При това той вдигна ръце и блъсна раменете ми, откъсвайки ме от покрива. Ноктите ми се отпраха, а кожата ми се одра в тухлите, докато падах. Пак паднах долу, този път с голяма тежест на крака ми — сякаш тъмните води се стремяха да ме погълнат.

Махах, докато потъвах, търсех нещо, което да спре спускането ми, и се хванах за перваза на един потопен прозорец.

Тъмнина навсякъде около мен.

Стисках перваза, а горе проблесна светлина. Разрушение си отиваше? Повърхността ми се струваше толкова далечна, макар че не можеше да е на повече от пет стъпки над мен.

Тъмнина. Тъмнина навсякъде!

Продължавах да стискам, но ръцете ми бяха слаби, а гърдите ми щяха да се пръснат за въздух. Притъмня ми. С ужас чувствах, че водите ме мачкат.

Тази ужасна дълбока чернота.

Не можех да дишам… Щях да…

Не!

Събрах сили и стрелнах ръка нагоре, за да стисна тухления перваз по-високо на стената. Набрах се към повърхността, ала в нощния мрак дори не знаех колко далече съм от въздуха. Тежестта под мен беше твърде голяма. Чернотата ме обкръжи.

Пръстите ми се плъзнаха.

Нещо цопна във водата до мен. Усетих как нещо ме докосва — пръсти върху крака ми.

Тежестта изчезна.

Не отделих време за мислене. Издърпах се нагоре край потопената постройка със сетни сили и изскочих на открито, поемайки рязко дъх. В един дълъг миг се притисках до страната на сградата, дишах дълбоко, треперех и не бях способен да мисля и изобщо да правя каквото и да е, освен да пирувам с кислорода.

Най-сетне се издърпах по онези около пет стъпки височина до покрива. Преметнах крак и се търкулнах върху камъните. Легнах по гръб, напълно разбит. Бях твърде слаб да се изправя, какво остава да взема оръжието си. Така че стана добре, дето Разрушение не се върна.

Лежах така известно време. Не съм сигурен колко. Накрая нещо задраска по покрива до мен. Стъпки?

— Дейвид? О, искри!

Отворих очи и открих, че Тиа е коленичила над мен. Ексел стоеше на няколко стъпки зад нея и се оглеждаше тревожно с автомат в ръце.

— Какво стана? — попита Тиа.

— Разрушение — отвърнах аз и закашлях. С помощта на Тиа се надигнах да седна. — Хвърли ме във водата с верига на крака. Аз… — Млъкнах и се вторачих в крака си. Кой ме спаси?

— Спаси те?

Погледнах неподвижните води. Никой не беше изплувал след мен, нали така?

— Мизи ли беше?

— Мизи е с нас — отговори Тиа и ми помогна да се изправя на крака. — Не знам за какво говориш. Можеш да ни осведомиш после.

— Какво стана с Разрушение? — попитах аз.

— Отиде си, засега — отговори Тиа.

— Как?

— Джон… — Тя млъкна и срещна погледа ми. Не го изрече, но аз разчетох смисъла.

Проф беше използвал силите си.

Тиа кимна по посока на лодката, която се поклащаше във водата наблизо. Мизи и Вал седяха вътре, ала от Проф нямаше и следа.

— Само секундичка. — Взех оръжието си, все още замаян от изпитанието. Близо до него намерих бомбата на Мизи, все още залепена за предницата на ризата на Разрушение. Нямаше да избухне, ако не се озовеше прекалено далеч от радио сигнала. Омотах я в останките от ризата и се отправих към малката лодка. Ексел ми подаде ръка и ми помогна да сляза вътре.

Настаних се до Мизи, която ме погледна и веднага сведе очи. Трудно ми беше да преценя заради тъмната ѝ кожа, но ми се стори, че се изчервява от неудобство. Защо не ми беше пазила гърба, както каза, че ще прави?

Вал запали малкия мотор. Явно вече не я беше грижа, че ще привлече внимание. Регалия беше установила къде сме и се беше появила пред нас. Нямаше смисъл да се крием.

Толкова по въпроса с пазенето на тишина, рекох си аз.

Докато се отдалечавахме от полесражението, забелязах как хората почват да надзъртат от укритията си. С широко отворени очи те наизлизаха при съборените палатки и по тлеещите покриви. Това тук беше само малка част от града, а и разрухата не беше пълна, ала все пак имах чувството, че сме се провалили. Да, бяхме изтласкали Разрушение, но само временно, при това единствено с помощта на силите на Проф.

Онова, което не разбирах, беше как го е направил. Как можеха силовите полета или разлагането на метала да отблъснат Разрушение?

От свитите пози на останалите можех да съдя, че и те се чувстват като мен — че тази вечер сме се провалили. Плавахме край разбитите покриви в мълчание.

Открих, че наблюдавам хората, които се бяха насъбрали. Повечето май не ни обръщаха внимание — навярно в хаоса те се бяха изпокрили и бяха пропуснали много от подробностите. Човек се научава да не надига глава, когато наблизо има Епични. Надявах се да им изглеждаме просто като група бегълци. Но наистина хванах някои да наблюдават преминаването ни. Някаква по-стара жена, която притискаше до гърдите си дете, кимна с нещо като уважение. Младеж, който надзърна през ръба на покрива близо до изгорелия мост, притеснен, все едно очакваше Разрушение да се върне всеки миг и да ни унищожи, задето сме дръзнали да му се противопоставим. Млада жена с червено яке с вдигната качулка ни наблюдаваше, застанала сред групичка ора, а дрехите ѝ бяха влажни… Влажни дрехи. Незабавно се съсредоточих и зърнах лицето ѝ под качулката, когато тя ме погледна.

Меган.

Задържа погледа ми само за миг. Меган беше… Зарево. След секунда тя се обърна и изчезна сред гражданите, изгуби се в нощта.

Значи наистина си тук, помислих аз и си припомних плисъка, усещането за нечии ръце върху крака ми секунди преди да бъда свободен.

— Благодаря ти — прошепнах аз.

— Това пък какво беше? — попита Тиа.

— Нищо — отвърнах аз, облегнах се в лодката и се усмихнах, въпреки изтощението.

14.

Продължихме напред в тъмнината и влязохме и част от града, която видимо беше по-слабо населена. И тук сградите стърчаха от водите като островчета, а из горните им етажи светеха плодове, но цветовете на боите бяха избледнели или липсваха, а между сградите нямаше мостове. Навярно тук те бяха твърде раздалечени.

Когато напуснахме онези части на града с ярките бои, наоколо притъмня още повече. Плаването през тези води в черната нощ, когато единствено луната ни даваше светлина, беше дълбоко обезпокоително. За щастие Вал и Ексел включиха мобилните си и те бяха достатъчно ярки, та да ни послужат за някакво осветление.

— И тъй, Мисури — заговори Вал откъм кърмата. — Имаш ли нещо против да ни обясниш защо допусна Дейвид да бъде нападнат — и почти убит — сам, без никакво подкрепление?

Мизи зяпаше пода на лодката. Моторът тихичко пърпореше зад нас.

— Ами… — продума тя най-сетне. — Имаше огън в сградата, върху която се намирах. Чух хората да викат. Опитах да помогна…

— Би трябвало да знаеш по-добре — отсече Вал. — Все ми повтаряш, че искаш да се учиш за примамка, а после правиш нещо такова.

— Съжалявам — окаяно изрече младата жена.

— Спаси ли ги? — попитах аз.

Мизи вдигна поглед към мен.

— Хората в сградата — додадох. Искри, как ме болеше вратът. Опитвах се да не издавам болката или изтощението си, докато Мизи ме гледаше.

— Аха — отговори тя. — Но те нямаха нужда от много спасяване. Всичко, което направих, беше да отключа една врата. Бяха влезли вътре да се скрият, а до техния етаж огньовете бяха догорели.

— Хубаво — казах аз.

Тиа ме изгледа.

— Тя не е трябвало да напуска поста си.

— Не казвам, че е трябвало, Тиа — отговорих аз и срещнах погледа ѝ. — Но нека сме честни. Не съм сигурен, че аз бих оставил хората да загинат от изгаряне. — Хвърлих поглед на Мизи. — Вероятно постъпката ти не е била правилна, но се обзалагам, че онези хора все пак са били щастливи от стореното. Пък и аз успях да се отърва, така че всичко свърши добре. Добра работа.

Подадох юмрука си да го чукне. Тя върна жеста колебливо и се усмихна.

Тиа въздъхна.

— Нашето бреме е понякога да взимаме трудни решения. Излагането на плана на опасност, за да се спаси един живот, може да причини смъртта на стотици. Запомнете това, и двамата.

— Разбира се — отговорих аз. — Обаче не трябва ли да поговорим за онова, което се случи току-що? Двама от най-могъщите и най-арогантните Епични в света работят заедно. Как, в името на Злочестие, Регалия е успяла да привлече не друг, а Разрушение?

— Лесно беше — каза Регалия. — Предложих да му позволя да разруши моя град.

Подскочих и припряно се отдръпнах от Епичната, която се образуваше от водата до лодката. Течността се топеше и приемаше нейната форма, изпълваше се с нейния цвят. Тя се настани със стъпало върху ръба на лодката и сключени в скута ръце. Другият ѝ крак все още се сливаше с водната повърхност до моторницата.

Във вида ѝ имаше нещо елегантно и достопочтено — като добра баба, която се е нагласила да посети големия град. Град, който тя явно планираше да разруши. Огледа ни и макар да стисках пушката си, не стрелях. Тя беше образ, творение от вода. Истинската Регалия можеше да е навсякъде.

Не, рекох си. Не навсякъде. Проекционните сили като нейните обикновено имаха много ограничен обхват.

Регалия ни изучаваше, а ъгълчетата на устните ѝ бяха обърнати надолу. Изглеждаше объркана от нещо.

— С какво си се захванала, Абигейл? — настоя Тиа.

Значи и ти си я познавала, помислих аз и я изгледах.

— Току-що ви казах. Ще разруша града.

— Защо?

— Така, скъпа. Ние това правим. — Регалия тръсна глава. — Съжалявам. Не мога повече да се владея.

— Я стига — отвърна Тиа. — Очакваш да повярвам, че именно ти си извън контрол? Какъв е истинският ти мотив? Защо ни привлече тук?

— Казах…

— Без игрички, Абигейл — сопна се Тиа. — Тази вечер нямам търпение за това. Ако ще плетеш лъжи, просто си тръгвай веднага и ми спести главоболието.

Регалия за миг мълчаливо сведе глава, после бавно се изправи. Движеше се целенасочен о и внимателно. Кацна на ръба на малката лодка и забелязах, че е леко прозрачна — през водата, от която беше направен образът ѝ се виждаше. Морето около лодката почна да ври и да се пени.

— За каква ме вземате? — тихо попита Регалия.

Пипала от вода нарушиха повърхността около нас. Ексел изруга, а аз се извъртях, превключих оръжието на автоматична стрелба и пуснах порой куршуми в най-близкото пипало. От него плисна вода, но то не спря да се движи.

Водните пипала шаваха около нас като пръстите на никакъв огромен звяр от дълбините. Едно ме хвана за врата, а друго се промъкна напред и улови китката ми в студена и неуместно солидна хватка.

Останалите завикаха и се разбързаха, понеже всички бяхме заловени. Ексел изпразни пистолета си в Регалия, преди да бъде подхванат и издигнат като брадат балон на връв от вода.

— Мислите ме за някаква незначителна Епична, с която можете да си играете? — меко попита Регалия. — Бъркате ме с някого, към когото можете да отправяте искания?

Бъхтех се в оковите си, когато пипалата вдигнаха цялата лодка, а ревът на външния мотор премина във вой и замлъкна при задействането на някаква система за изключване. Около нас се вихреха водни струи, превръщаха се в пръти и ни откъсваха от небето.

— Мога да прекърша вратовете ви като съчки — каза Регалия. — Мога да завлека тази лодка в най-дълбоките дълбини и да я затворя там, та и труповете ви никога да не видят дневна светлина. Този град ми принадлежи. Животът на хората тук е мой по право.

Извъртях се, за да я погледна. Предишната ми преценка, че прилича на баба, сега ми се стори смехотворна. Водни струи се виеха около нея, а тя се извисяваше над нас. Очите ѝ бяха широко отворени, а устните презрително извити. Ръцете ѝ бяха протегнати напред и приличните на нокти на хищник длани направляваха водата, като че Регалия беше някакъв безумен кукловод. Тя вече не бе блага матрона, а Висша Епична в пълен блясък.

И за миг не се усъмних, че е способна да направи точно каквото каза. С препускащо сърце погледнах Тиа, която беше съвършено спокойна.

Лесно беше човек да я подцени и да я вземе за някой от по-безобидните Възмездители. В този миг обаче тя не показваше и намек за страх, макар да беше омотана във водните пипала на Регалия. Тиа устоя на втренчения ѝ поглед, а в същото време стискаше нещо в ръка приличаше на бутилка за вода с нещо бяло вътре.

— Да не мислиш, че се боя от номерцата ти? — попита Регалия.

— Не — отвърна Тиа. — Но съм напълно сигурна, че се боиш от Джонатан.

За миг двете се измерваха с поглед. После изведнъж водните пипала паднаха, пуснаха ни в лодката, а тя пльосна обратно във водата. Паднах тежко и изстенах. Прогизнах от вода. Регалия въздъхна тихо и спусна ръце.

— Кажи на Джонатан, че съм уморена от хората и техния безсмислен живот. Чух Разрушение и съм съгласна с него. Ще унищожа всички във Възродения Вавилон. Не зная… колко дълго мога да се удържам. Това е всичко.

Тя внезапно изчезна — фигурата ѝ се превърна във вода, която рухна обратно върху океанската повърхност. Озовах се свит между Вал и Ексел. Сърцето ми блъскаше. Морето около лодката ни се укроти.

Тиа изтри водата от очите си и каза:

— Вал, заведи ни в базата. Веднага.

Валънтайн забърза към кърмата и запали мотора.

— Какъв е смисълът да се крием? — попитах аз тихо, когато отново потеглихме. — Тя може да вижда навсякъде, да бъде навсякъде.

— Регалия не е всевиждаща — отвърна Тиа. Изтъкваше този факт така настойчиво, както и Проф по-рано. — Видяхте ли колко объркана беше, когато се появи тук? Мислеше, че Джон е с нас и се изненада от отсъствието му.

— Аха — рече Ексел, протегна ръка и ми помогна да се наместя. Туловището му заемаше поне три места точно пред мен. — Успявахме да се скрием от нея почти две години… поне ние така мислим.

— Тиа — предупредително подзе Вал, — нещата в града току-що се промениха. Тя ни видя. Отсега нататък всичко ще бъде различно. Не съм сигурна, че вече мога да имам вяра на каквото и да е във Вавилар.

Ексел кимна, видимо притеснен, а аз си спомних думите му от по-рано. Във всеки момент тя може да ни наблюдава. Ние трябва да работим с тази мисъл… и с този страх. Е, сега знаехме, че ни гледа.

— Не е всевиждаща — повтори Тиа. — Не може да вижда вътре в сградите, например, освен ако там няма водна повърхност, през която да надникне.

— Но ако влезем в някоя сграда и не излезем — възразих аз, — това ще е точно указание за нея, че базата ни е вътре.

Другите нищо не казаха. Аз въздъхнах и се облегнах назад. Сблъсъкът с Регалия явно ги беше разтревожил. Е, можех да ги разбера. Защо обаче мълчанието им трябваше да засяга и мен?

Вал подкара лодката към някаква сграда, на която липсваше голяма част от фасадата. Постройката беше една от онези огромни офис сгради, характерни за Вавилар, затова отворът, през който спокойно минахме, беше само малка част от стената. Вал вкара лодката, Ексел извади грамадна кука и откачи нещо отстрани на стената. Чифт огромни черни завеси се спуснаха над отвора и ни откъснаха от света.

Вал и Ексел включиха мобилните си и осветиха полупотопеното помещение в бледо бяло сияние. Вал откара лодката настрани, близо до някакво стълбище. Наканих се да сляза и да тръгна нагоре по тях — нямах търпение да напусна лодката. Тиа обаче ме улови за ръката и поклати глава. Извади бутилката от вода, която държеше по-рано, с бялото вещество вътре. Раздруса я и я изсипа във водата. Другите извадиха подобни бутилки от сандък в задната част на лодката и също ги изсипаха. Мизи обърна във водата съдържанието на цяла хладилна чанта.

— Сапун? — попитах аз като видях мехурите.

— За миене на съдове — потвърди Вал. — Променя повърхностното напрежение на водата и така за нея става почти невъзможно да я контролира.

— Освен това пречи да вижда през водата — додаде Ексел.

— Прекрасно — отговорих. — Нейната слабост?

— Не и доколкото ни е известно — енергично каза Мизи. — Просто има ефект върху силите ѝ. По-скоро е като това да изсипеш кофа вода върху някой огнен Епичен и способностите му да почнат да съскат. Обаче е ииистински полезно.

— Полезно, но може би безсмислено — намеси се Вал, докато изтръскваше последната бутилка. — По-рано използвахме това само като предпазна мярка. Тиа, тя ни видя. Сигурна съм, че е идентифицирала всеки от нас.

— Ще се справим с това — отговори Тиа.

— Но…

— Загасете светлините — каза Тиа.

Вал, Мизи и Ексел се спогледаха. После изключиха мобилните си и мястото потъна в мрак. Стори ми се също добра предпазна мярка — ако Регалия успееше да погледне в това помещение, щеше да види само чернота.

Лодката ни се заклати и аз тревожно стиснах ръката на Мизи. Явно нещо ставаше вътре. Да не би отнякъде да течеше вода? Искри! Сградата ли потъваше? Или по-лошо — да не би Регалия да ни беше открила?

Лодката се успокои, но за миг тази неподвижност беше още по-плашеща. Сърцето ми блъскаше и аз си представих как отново се озовавам във водата с веригата на крака. Как потъвам в дълбините. Мизи ме дърпаше за ръката. Излизаше от лодката, обаче в неправилната посока. Във водата. Ама…

Чух, че стъпалото ѝ попадна върху нещо твърдо. Какво? Оставих се да ме изведат от лодката и се озовах върху нещо метално и хлъзгаво. Да не ме бяха обърнали? Не, вървяхме върху нещо, което се беше издигнало от водата вътре в помещението. Платформа?

Когато стигнахме до един люк и аз слязох пипнешком надолу, внезапно разбрах. Не беше платформа.

А подводница.

15.

Подвоумих се, застанал в тъмнината и стиснал стълбата към вътрешността на подводницата, която още не виждах. Не си бях давал сметка, че цялата тази работа с „водата“ ще е проблем за мен. Искам да кажа… половината свят е вода, нали така? А и ние сме наполовина от вода на всичкото отгоре. Затова би трябвало на влизане в подводницата да се чувствам като овца, която пада върху бала памук.

Да де, обаче не се чувствах така. Чувствах се като овца, която пада върху куп пирони. Мокри пирони. На дъното на океана. Но нямаше да допусна другите Възмездители да видят как се потя. Нищо че не можеха да ме видят в тъмното. Да ме чуят как се потя? Пфу. Както и да е. Преглътнах и пипнешком слязох в подводницата. Последни се чуха тежките стъпки на Ексел. Нещо тупна над нас и предположих, че той затваря люка и го запечатва.

Вътре беше тъмно като въглища в полунощ. Или пък като грозде в полунощ, или като каквото и да е в полунощ. Пипнешком се добрах до седалка, а машината почна да мърка и бавно потъна.

— Вземи — каза Мизи и тикна нещо в ръката ми. Кърпа. — Попий всичката вода, която може да си донесъл вътре.

Радостен, че имам какво да правя, аз изтрих седалката и пода, който беше постлан с килим. Последва нова кърпа и аз се подсуших възможно най-добре. Очевидно укриването от Регалия налагаше да сме сигурни, че наоколо няма открити водни повърхности.

— Окей? — попита Мизи след няколко минути.

— Всичко е наред — отговори Вал.

Мизи включи мобилния си и ни обля в светлина. Това ми позволи да огледам помещението. От двете му страни се редяха тапицирани с плюш оранжеви и сини винилови седалки под илюминатори, покрити с плътен черен плат. Разбрах, че въпреки очакванията ми, това не е военна подводница. Беше някакво превозно средство за разглеждане на забележителности, като онези, с които хората обикалят рифовете. Килимът на пода явно беше сложен по-късно, за да не се образуват локви по пода.

Ексел бдително търсеше пропусната от нас в тъмнината вода.

— Предполага се, че на Регалия ѝ трябват поне два пръста вода, за да може да вижда — обясни ми той. — Но предпочитаме да не рискуваме.

— Има ли значение? — попитах аз. — Не може ли просто да погледне под вълните и да ни намери?

— Не — отвърна Тиа. Тя се беше настанила на последната седалка, до нещо, което приличаше на тоалетна. Там беше окачен надпис „Бункер с експлозиви на Мизи. Влез с мир. Излез на парчета“. Дръжката беше счупена и вратата се люшкаше.

— Представи си, че се свързваш с мен по мобилния си — продължи Тиа. — Моето лице се появява на твоя екран, а твоето — на моя. Би ли могъл, ако поискаш, да обърнеш перспективата и да погледнеш вътре в моя мобилен?

— Не, разбира се.

— Защо не?

— Защото не става така. Мониторът е обърнат навън.

— Така действат и нейните сили — каза Тиа. — Водната повърхност, която има допир с въздуха, е като екран за нея и през нея тя може да вижда навън. Не може просто така да погледне в другата посока. Под повърхността ние оставаме невидими за нея.

— Но все още сме в нейната власт — подчерта Вал, която беше на седалката на водача отпред. — Тя издигна нивото на водата, за да потопи цял Манхатън. Да се пресегне в дълбините и да разкъса на парчета тази подводница за нея е нищо. По-рано разчитахме, че тя не знае, че сме тук долу.

— Би могла да ни убие горе, в лодката — възрази Тиа. — А тя ни пусна, което означава, че засега няма нужда от нашата смърт. Вече сме под повърхността и тя няма да знае къде да ни търси. За момента сме свободни.

Явно всички приемаха това. Най-малкото, нямаше смисъл от спорове. Докато плаваме — или каквото там прави човек в подводница — напред, аз се преместих на седалката точно до Тиа.

— Ти знаеш всичко за нейните сили — тихо подхванах аз.

— По-късно ще те информирам — отвърна Тиа.

— А информацията ще включва ли откъде знаеш всичко това?

— Ще оставя на Джон да реши какво трябва да се споделя — каза Тиа, после стана и отиде отпред, където заговори тихо с Вал.

Облегнах се и се помъчих да не мисля за това, че сме под водата. Навярно не можехме да се спуснем много дълбоко — това беше развлекателна подводница — но това не ме успокояваше кой знае колко. Какво щеше да стане, ако нещо се обърка? Ако подводницата протече? Ако просто спре да се движи и потъне на океанското дъно, а всички ние сме затворени вътре…

Размърдах се притеснено и нещо в джоба ми изшумоля. Свъсих се, бръкнах вътре и извадих мобилния. Или поне каквото беше останало от него.

— Леле — обади се Ексел и се настани до мен. — Как си направил това?

— Ядосах един Епичен.

— Дай го на Мизи — рече той и кимна към момичето. — Или ще го поправи, или ще ти даде нов. Но се чувствай предупреден: ако ти даде нещо, то може да е с известни… модификации.

Вдигнах въпросително вежда.

— Само добри и много полезни добавки — каза Мизи. Беше взела от мен бомбата и сега я обезвреждаше.

— Добре — обърнах се аз към Ексел. — Мизи се занимава с поправки и оборудване…

— И примамка — намеси се тя.

— … и други неща — продължих аз. — Вал е по операциите и поддръжката. Опитвам се да определя какво е твоето място в отряда. Ти не си примамка. С какво се занимаваш?

Ексел вдигна крака на седалката отсреща и се изтегна с гръб към покрития илюминатор.

— Предимно с нещата, които Вал не иска да прави — например да говори с хората.

— Аз говоря с хората — тросна се Вал от предната седалка.

— Ти им крещиш, скъпа — уточни Ексел.

— И това е форма на говорене. Пък и аз не само крещя.

— Да, от време на време ръмжиш — Ексел ми се усмихна. — Ние бяхме дълбоко внедрен отряд, Убиецо на Стоманеното сърце. Това означава много наблюдения и контакти с хората в града.

Кимнах. В този грамаден мъж имаше нещо обезоръжаващо — заради розовите бузи и гъстата кестенява брада. Жизнерадостно, дружелюбно.

— Освен това мога да те погреба — отбеляза той.

Дообрее…

— Ще изглеждаш хубаво в ковчега — продължи той. — Добра скелетна структура, стройно тяло. Малко памук под клепачите, малко балсамираща течност във вените и бум — готов си. Лошо е обаче, че си толкова блед. Белезите много ще личат. Нищо, което да не се поправя с малко грим, а?

— Ексел? — провикна се Вал отпред.

— Да, Вал?

— Престани да се държиш злокобно.

— Не е злокобно — възрази той. — Всеки умира, Вал. Като пренебрегваш този факт, той няма да стане по-малко истински!

Използвах случая да се поотместя от Ексел. Така се приближих до Мизи, която увиваше бомбата.

— Не му обръщай внимание — каза ми тя, докато Вал и Ексел продължаваха да бъбрят. — Навремето той беше погребален агент.

Кимнах, но не настоях за повече. Колкото по-малко знаехме ние, Възмездителите, за семействата и други такива неща на останалите, толкова по-малко можехме и да издадем, ако някой Епичен решеше да ни измъчва.

— Благодаря, че се застъпи за мен — тихо продължи Мизи. — Пред Тиа.

— Понякога тя е много сериозна. И двамата с Проф са такива. Обаче са добри хора. Тиа може да се оплаква колкото си ще, но се съмнявам, че на твое място някой от тях двамата би оставил онези хора да загинат. Ти постъпи правилно.

— Макар че те изложих на опасност?

— Измъкнах се, нали?

Мизи хвърли поглед към гърлото ми. Това ми припомни болката и аз се попипах. Болеше при дишане.

— Аааха — проточи тя. — Просто се държиш мило, но аз го оценявам. Не очаквах ти да си мил.

— Аз?

— Разбира се! — Тя явно възвръщаше малко от присъщата си напереност. — Убиецът на Стоманеното сърце, човекът, който придума Федрус да атакува Стоманеното сърце. Очаквах да си страховит, мрачен, „те убиха баща ми“, сериозен и всичко останало.

— Колко знаеш за мен? — изненадах се аз.

— Вероятно повече, отколкото би трябвало. От нас се очаква да сме потайни и така нататък, но не мога да не задавам въпроси, нали разбираш. И… добре де… може и да съм подслушвала, когато Сам каза на Вал какво планирате вие в Нюкаго…

Тя направи някаква извинителна гримаса и сви рамене.

— Е, повярвай ми, аз съм по-сериозен, отколкото изглеждам. Сериозен съм толкова, колкото лъвът е оранжев.

— Значи… средно сериозен? Понеже лъвът е по-скоро жълтеникав?

— Не, оранжев е. — Позамислих се. — Не е ли оранжев? Всъщност никога не съм виждал лъв.

— Май тигрите са оранжеви — каза Мизи. — Но само наполовина, защото имат черни ивици. Може би трябва да си сериозен, колкото е оранжев портокалът.

— Прекалено очевидно е — възразих аз. — Сериозен съм, колкото лъвът е жълтеникав.

Свърши ли работа? Или просто ми се изплъзна от езика?

Мизи вирна глава и ме погледна.

— Малко си странен.

— Не, виж сега, просто сравнението не се получи. Схванах. Сериозен съм като…

— Не, не, всичко е наред — отвърна Мизи с усмивка. — Харесва ми.

— Аха — намеси се през смях Ексел. — Ще запомня това с портокала за некролога ти.

Страхотно. Няколко часа в новия отряд и вече ги бях убедил, че Убиецът на Стоманеното сърце е очарователно чалнат. Облегнах се в седалката и въздъхнах.

Пътувахме някое време, около час или повече. Достатъчно, та да не съм сигурен дали още сме във Вавилар. Най-сетне подводницата забави. След миг цялата се залюля, а от външната ѝ страна щракнаха някакви клампи.

Където и да отивахме, бяхме пристигнали. Ексел стана и изрови кърпи. Кимна на Вал, която се качи по стълбата.

— Угасете светлините — каза тя.

Ние покорно угасихме. Чух как Вал отваря люка горе. Нахлу вода, но по звука разбрах, че Ексел бързо я е попил.

— Излизаме — прошепна ми Мизи. Пипнешком се добрах до стълбата и пуснах останалите да се качат преди мен. Чувах ги да бъбрят горе, затова щом Тиа приближи стълбата, знаех, че е последна.

— Проф? — попитах я тихичко.

— Другите не знаят какво точно се случи — прошепна тя. — Казах им, че Проф е извел Разрушение, че той самият е добре и ще ни настигне.

— А какво се случи всъщност?

В тъмнината Тиа не отговори.

— Тиа, тук само аз освен теб знам за Проф. Можеш да ме ползваш като ресурс. Мога да помогна.

— Точно сега Проф няма нужда нито от моята, нито от твоята помощ — отговори тя. — Просто му трябва време.

— Какво направи?

Тя тихо въздъхна.

— Умишлено се остави да го удари огнена вълна, нещо, от което нормален човек не би оцелял. Докато Разрушение стоеше над него и злорадстваше, Джон се прицели, скочи и грабна очилата му. Подсказването, че Разрушение е късоглед? Оказа се, че е добро.

— Хубаво.

— Джон каза, че онова същество е обезумяло от страх — прошепна Тиа. — Разрушение се телепортира и повече не се върна. Джон е в безопасност и всичко е наред. Затова можеш да престанеш да се тревожиш.

Оставих я да мине напред. Не всичко беше наред. Щом Проф се държеше настрани, значи се боеше от това как би действал в наше присъствие. Неохотно нарамих раницата и пушката и се качих в някаква стая, където беше тъмно като в рог.

— Дейвид, излезе ли? — долетя гласът на Вал в мрака.

— Аха.

— Насам.

Последвах гласа ѝ. Тя ме взе за ръката и ме въведе през врата, закрита с някаква черна завеса. Влезе след мен, после затвори вратата зад гърбовете ни и отвори друга пред нас. Навлезе светлина и аз успях най-сетне да видя скривалището, което служеше на Възмездителите за база във Вавилар.

Оказа се, че съвсем не е някаква дупка.

Беше голяма къща.

16.

Разкошни червени килими. Тъмен паркет. Фотьойли. Бар с кристални чаши, които отразяваха светлината от мобилния на Вал. Пространство. Много пространство.

Челюстта ми удари пода. Вратата, технически погледнато. Праснах се в нея, когато влязох в стаята и се обърнах в опит да се огледам на всички страни едновременно. Мястото приличаше на кралски дворец.

Не… не, приличаше на двореца на някой Епичен.

— Как… — Пристъпих в центъра на стаята. — Още ли сме под водата?

— Предимно — отвърна Вал. — Намираме се в подземния бункер на някакъв богаташ на Лонг Айлънд. Хауърд Райтън. Построил е бункера със собствена система за филтриране на въздуха в случай на ядрено замърсяване. — Тя метна раницата си на бара. — За негово нещастие, той е предвидил неправилния апокалипсис. Някакъв Епичен свалил самолета му, когато той се прибирал от Европа със семейството си.

Отново погледнах към късото преддверие, което водеше към дока за подводницата. Ексел затвори вратата и преддверието потъна в тъмнина. Имах смътното впечатление, че сме изплавали през пода на помещението, което навярно имаше някакъв механизъм за приставане. А как подводницата беше пристанала под бункер в земята?

— Склад — обясни Ексел, клатушкайки се край мен. — Бункерът на Райтън разполагал с голям склад за съхранение на провизии, изсечен отдолу. Сега складът е наводнен, а ние отворихме едната му страна и образувахме нещо като пещера, където можем да вкарваме подводницата. Проф проряза пода и инсталира механизма за приставане преди няколко години.

— Джон обича да има обезопасени места във всички градове, които може да посети — додаде Тиа и се настани на един от плюшените дивани с мобилния си. Той щеше да работи тук: мобилните работеха в стоманените катакомби на Нюкаго, затова бях съвсем сигурен, че могат да работят навсякъде. Честно казано, без моя мобилен се чувствах малко гол. Бях спестявал пари с години, докато работех във Фабриката, за да го купя. Сега пушката ми беше счупена и мобилният го нямаше и аз установих, че всъщност не притежавам много от този период в моя живот.

— А сега какво? — попитах.

— Сега чакаме Джон да приключи с разузнаването — отговори Тиа — и ще пратим някой да го вземе. Мисури, защо не покажеш на Дейвид неговата стая? — Което ще го разкара от главата ми засега, подсказваше тонът ѝ.

Метнах раницата през рамо, а Мисури кимна и заприпка по някакъв коридор, понесла фенерче. Внезапно осъзнах точно колко съм уморен. Макар да пътувахме дотук през нощта, все още не бях превключил напълно дните и нощите. През последните няколко месеца за мен беше новост да живея на светло и аз ѝ се наслаждавах.

Е, явно тъмнината пак се превръщаше в нещо нормално. Последвах Мизи извън големия салон по коридор, украсен с художествени фотографии на пръсната във въздуха цветна вода. Прецених, че това би трябвало да минава за модерно и шикозно. А на мен само ми напомни, че се намираме на дъното на океана.

— Не мога да повярвам колко е хубаво тук — казах аз и надникнах в някаква библиотека, където имаше повече книги, отколкото бях виждал през живота си. По стените в повечето стаи светеха малки аварийни лампи, затова заключих, че имаме захранване.

— Аааха — проточи Мизи. — Хубаво им беше на хората тук, на Лонг Айлънд, нали. Плажове, големи къщи. Като бях малка, идвахме тук и аз играех на пясъка и се питах какво ли е да живееш в някоя от тези големи къщи. — Тя прокара пръсти по стената, докато вървяхме. — Веднъж минах с подводницата покрай стария ми апартамент. Забавно.

— Тежко ли ти беше да го видиш сега?

— Ами. Едва помня дните преди изгрева на Злочестие. По-голямата част от живота ми мина в Цветното село.

— Къде?

— Кварталът в центъра. Добро място. Няма много банди. Обикновено има храна.

Последвах я нататък по коридора, а тя ми посочи една врата във вестибюла.

— Баня. Влез в първата врата и винаги затваряй. После мини през другата врата. Няма осветление; трябва да се движиш пипнешком. Има тоалетна и мивка. Това е единствената течаща вода тук. Никога не изнасяй нищо, дори чаша вода за пиене.

— Регалия?

Мизи кимна.

— Извън обхвата ѝ сме, но макар тя почти никога да не се движи, преценяваме, че е по-добре да сме сигурни. Ако накрая открие това място, мъртви сме.

Не бях сигурен. Както и Тиа изтъкна, Регалия можеше да ни убие горе, а не го стори. Явно сдържаше тъмнината, също като Проф.

— Бандите — казах аз и продължих да вървя нататък с Мизи. — Регалия се е отървала от тях?

— Да. Остана само бандата на Нютън, но дори и тя е доста мека напоследък, като за Епична.

— Значи Регалия е добра за града.

— Е, ако не се брои това, че го наводни, убивайки десетки хиляди при това. Но предполагам, че и сравнение с това каква беше, сега не е толкова лоша. Както кучето, което ръфа глезена ти, е по-приятно в сравнение с кучето, което преди това е ръфало главата ти.

— Хубаво сравнение — отбелязах аз.

— Но шокиращо лишено от лъвове — отвърна Мизи и влезе в друга просторна стая. Колко голямо беше това място? Стаята, в която влязохме, беше овална и имаше пиано — никога не бях виждал пиано, освен по филмите — и елегантни маси от другата страна. Таванът беше боядисан в черно и… Не. Не беше черно. Това беше вода.

Зяпнах и се свих, щом осъзнах, че таванът е изцяло от стъкло и гледа към тъмните води. Малък пасаж риби мина отвън и, кълна се, видях нещо по-едро да плава нататък. Сянка.

— Този тип е построил бомбоубежище с оберлихт?

— Петнадесет сантиметра акрил — отговори Мизи и затъмни фенерчето. — С капак от стоманена плоча, който се прибира. И преди да си попитал: не, Регалия не може да вижда през него. Първо, както подчертах, ние сме достатъчно далече от града, та да сме вън от обсега ѝ. Второ, на нея ѝ трябва открита водна повърхност. — Тя се поколеба. — Като заговорихме за това, ще ми се да можехме да го затворим. Проклетата плоча е запънала отворена там горе.

Минахме бързо през тази ужасна стая и се озовахме в поредния приятен коридор без прозорци. Малко по-нататък Мизи отвори една врата и ме подкани да вляза в огромна спалня.

Аз надзърнах вътре и попитах:

— С Ексел ли ще деля стаята?

— Да делиш ли? — учуди се Мизи. — Тук има дванадесет спални. Заеми две, ако искаш.

Подвоумих се. Гледах етажерките от тъмно дърво, дебелия червен килим и леглото, което беше като наистина грамадна препечена филия.

В Нюкаго цял живот спестявания отидоха почти напълно, за да разполагам със самостоятелен малък апартамент от една стая. А тази спалня беше поне четири пъти по-голяма.

Влязох и оставих раницата си на пода. Изглеждаше миниатюрна в просторната стая.

— Фенерчето е на масата там — каза Мизи и насочи светлината на мобилния си. — Тъкмо получихме доставка енергийни клетки от вашия приятел в Нюкаго.

Приближих до леглото и го побутнах.

— И хората спят на толкова меко?

— Е, разполагаш и с пода, ако си склонен на това. Ключовете за лампите не работят, но някои от контактите работят. Пробвай ги, за да заредиш мобилния. Би трябвало да намериш някой със захранване.

Вдигнах моя строшен мобилен.

— О. Добре — каза тя. — Ще стъкмя нещо ново за теб утре.

Пак заръчках завивките. Клепачите ми висваха като сърдити пияници, които се препъват по улицата в търсене на канавка, където да повърнат. Имах нужда от сън. Но имаше толкова много неща, които не знаех.

— Проф ви е сложил тук да наблюдавате, хора — обърнах се аз към Мизи и приседнах на леглото. — За доста време, нали?

— Ъхъ — рече Мизи и се облегна на вратата.

— Каза ли защо?

— Винаги съм смятала, че той искаше всяка информация за Регалия, до която може да се добере. За момента, когато решим да я нападнем.

— Съмнително. Преди Стоманеното сърце, Проф никога не беше нападал толкова важни Епични. Пък и Възмездителите почти никога не се занимават с дълго срочно наблюдение. Обикновено влизат в даден град и излизат след по-малко от два месеца, като оставят няколко трупа зад себе си.

— А ти знаеш толкова много за начина на действие на другите клетки на Възмездителите? — Каза го през смях, все едно беше някаква глупост.

— Аха — искрено отвърнах аз. — Доста много.

— Така ли е?

— Аз… малко се вманиачавам, когато се захвана с нещо — Но не зубрачески. Каквото и да приказва Меган. Друг път ще ти разкажа. Май ще заспя.

— Приятни сънища тогава — отговори Мизи. Обърна се и се отдалечи, а светлината си отиде с нея.

Проф е знаел, размишлявах аз, щом се покатерих в леглото. Не е ударил Регалия, понеже е знаел, че тя опитва да стане по-добра. Той трябва да се чуди… има ли начин всичко това да се получи. Да се заобиколят силите, развалящи хората, които ги използват. Прозинах се и разсъдих, че може би трябва да се преоблека…

Но сънят ме надви преди това.

Част трета

17.

Събудих се в тъмнина.

С пъшкане се размърдах в твърде пухкавото легло. Все едно плавах в бита сметана. Най-после успях да се добера до ръба на леглото и седнах, прокарвайки пръсти през косата си. По рефлекс се пресегнах за мобилния и заопипвах нощната масичка, докато не се досетих, че е счупен и съм го дал на Мизи.

За миг се почувствах изгубен. Колко беше часът? Колко дълго бях спал? Докато живеех в подземните улици, често се налагаше да разчитам на мобилния, за да разбера кое време е. Дневната светлина беше част от спомените, също като тревата в парковете и гласът на майка ми.

Измъкнах се от леглото, ритнах якето — което бях свалил в някакъв момент през нощта — и опипом намерих вратата. Коридорът беше светъл в едната посока, а в далечината се долавяха тихи гласове. Прозявайки се, тръгнах към светлината и накрая стигнах атриума — стаята с пианото и стъкления таван. Той грееше в мека синя светлина, която идеше отгоре.

Процеждащата се слънчева светлина ми разкри, че се намираме на петдесетина стъпки дълбочина. Водата беше по-тъмна, отколкото очаквах — не кристално синя, а с по-наситен матов цвят. В тази вода можеше да се крие какво ли не.

Сега чувах гласовете по-добре. Проф и Тиа. Прекосих атриума, като преднамерено вече не поглеждах нагоре, и намерих двамата в библиотеката.

— Звучеше, сякаш наистина води вътрешна борба, Джон — казваше Тиа, когато се приближих. — Очевидно е искала ти да си във Вавилар, следователно се оказа прав за това. Но тя можеше да ни убие, а не го направи. Мисля, че иска ти да я спреш.

Не ми се щеше да подслушвам, затова надзърнах в стаята. Проф стоеше до покритата с книги стена, опрял ръка на една етажерка, а Тиа се беше настанила зад писалище и пред нея имаше отворен лаптоп, заобиколен от книги. Държеше някаква напитка със сламка — прецених, че това е начин да пиеш, без да рискуваш Регалия да погледне през повърхността на течността. Доколкото познавах Тиа, питието беше кола.

Проф ми кимна, затова влязох.

— Струва ми се, че Тиа е права — казах аз. — Регалия се бори с използването на своите сили и се противи на развалата.

— Абигейл е коварна — отвърна Проф. — Ако смяташ, че знаеш какви са мотивите ѝ, навярно грешиш. — Той потропа с пръст по етажерката. — Повикай Ексел от разузнавателната му задача, Тиа, и подготви съвещателната зала. Време ни е да обсъдим план.

Тиа кимна, затвори компютъра и се изниза от библиотеката.

— План — рекох и пристъпих към Проф. — Искаш да кажеш, да убием Регалия.

Той кимна.

— След толкова продължително наблюдение просто ще излезеш и ще я убиеш?

— Колко хора загинаха вчера при нападението на Разрушение, Дейвид? Чу ли числата?

Поклатих глава.

— Осемдесет — каза Проф. — Осемдесет души, загинали от изгаряне само за няколко минути. Защото Регалия пусна това чудовище в града.

— Но тя се бори. Тя отбива онази тъмнина, която…

— Не се бори — сопна се Проф и мина край мен. — Грешиш. Върви да се приготвиш за срещата.

— Но…

— Дейвид — каза ми Проф от вратата, — преди десет месеца ти дойде при нас с молба и с аргументи. Убеди ме, че Стоманеното сърце трябва да бъде свален. Изслушах те, а сега искам ти да изслушаш мен. Регалия отиде твърде далече. Време е да я спрем.

— Вили сте приятели, нали? — попитах аз.

Той се извърна.

— Не мислиш ли, че поне си заслужава да помислим дали можем да я спасим, или не?

— Става въпрос за Меган, нали?

— Какво? Не…

— Не ме лъжи, синко — прекъсна ме Проф. — По отношение на Епичните ти си кръвожаден повече от всички хора. Виждал съм го у теб; и у двама ни го има.

Той се върна в стаята и приближи до мен. Човече, стига да поискаше, Проф можеше да надвисва над теб. Като надгробен камък, готов да падне върху покарало цвете. Постоя така, после въздъхна, пресегна се и сложи ръка на рамото ми.

— Прав си, Дейвид. Приятели бяхме. Но наистина ли мислиш, че трябва да възпра ръката си, само защото по една случайност харесвам Абигейл? Мислиш ли, че някогашната ни близост изкупва извършените от нея убийства?

— Ъъъ… Не. Но ако е под властта на силите си, може би вината не е нейна.

— Не става така, синко. Абигейл направи своя избор. Можеше да остане чиста. Не остана. — Той срещна погледа ми и аз видях в очите му искрени чувства. Не гняв. Изражението му бе твърде меко, мимиката му твърде болезнена. Това беше мъка.

Пусна рамото ми и тръгна да излиза.

— Може би тя наистина се противи на силите си, как то казваш. Ако е така, тогава подозирам, че дълбоката причина да ме подмами тук е, че тя търси някой, който може да я убие. Някой, който може да я спаси от нея самата. И аз това ще направя. Няма да е първият приятел, когото съм се принудил да убия.

Преди да успея да кажа каквото и да е, той излезе от стаята. Чух го как се движи по коридора. Облегнах се на стената. Чувствах се изцеден. В разговорите с Проф винаги имаше голяма дълбочина.

Най-после тръгнах да разбера как да взема душ. Оказа се, че трябва да го направя на тъмно и със студена вода. Нищо против и двете. Когато бях във Фабриката, ми разрешаваха да взимам душ веднъж на три дни. Оценявах всичко, което беше повече от това.

Половин час по-късно влязох в съвещателната зала — стая през няколко врати от спалнята ми. Едната стена беше изцяло от стъкло и гледаше във водата в залива. Приятно.

При това всички седяха с лице към нея. Не че ме беше страх; просто не исках да ми се напомня, че сме под всичката тази вода. Един малък пробив и щяхме да се издавим тук.

Ексел седеше във видимо удобно кресло и беше вдигнал краката си. Мизи си играеше с телефона, а Вал се подпираше на вратата със скръстени ръце. Латиноамериканката явно нямаше намерение да седне и да се отпусне. Приемаше живота сериозно — нещо, което аз ценях. Кимнахме си, когато влязох и седнах до Мизи.

— Как е горе в града? — попитах Ексел.

— Много погребения — отвърна той. — Присъствах на едно наистина хубаво, близо до центъра. Цветя по водите, прекрасен некролог. Ужасно балсамиране, но, струва ми се, не можем да ги виним при тази липса на ресурси.

— Разузнавал си на погребение? — попитах аз.

— Разбира се. По погребенията хората обичат да приказват. Моментът е емоционален. Забелязах някои от подчинените на Нютън да наблюдават отдалеч.

Мизи вдигна поглед от мобилния.

— Какво правеха?

— Само гледаха — отговори Ексел и поклати глава. — Честно ви казвам, не мога да разбера тази група. Може би в някакъв момент ще се наложи да се внедрим при тях…

— Съмнявам се, че в бандите на Нютън приемат дебели типове на четиридесетина години, Ексел — обади се Вал от вратата.

— Просто ще се престоря на готвач. Всяка организация се нуждае и от добри готвачи, и от добри погребални агенти. Двете важни постоянни величини в живота. Храната и смъртта.

Скоро влязоха Тиа и Проф. Той носеше статив под мишница. Тиа седна в последния останал стол, а Проф отвори статива и хартията точно пред приличния на аквариум прозорец. Прекрасно. Сега трябваше да зяпам водата през цялото време.

— Изобразителят още не е нагласен — каза Проф. — Затова ще го направим по старомодния начин. Мизи, ти си назад в йерархията. Поемаш работата на писар.

Мизи скочи от стола. Всъщност изглеждаше развълнувана от тази перспектива. Взе маркер и написа Как да убием Регалия — супер план на Възмездителите. Отгоре на някои букви изрисува сърчица.

Проф я погледа безизразно, после се залови за работа.

— С убийството на Стоманеното сърце ние, Възмездителите, дадохме обещание и трябва да го спазим. Могъщите Епични не са недосегаеми за нас. Регалия доказа, че не зачита човешкия живот. Ние сме единственият закон, който може да ѝ въздаде справедливост. Време е да я изкореним.

— Притеснявам се от това — каза Ексел и поклати глава. — Напоследък Регалия води мощна PR кампания. Хората в града не я обичат, но не я и мразят. Сигурен ли си, че това трябва да направим, Проф?

— През последните няколко месеца тя непрестанно праща убийци, които да унищожат моя отряд в Нюкаго — студено отговори Проф. — Сам също загина по нейна заповед. Лично е, Ексел. Добър PR или не, в този град тя убива хора наляво и надясно. Ние ще я съборим. Не подлежи на преговори.

Когато казваше това, Проф ме погледна.

Мизи написа на листа: Наистина важно и ние абсолютно трябва да го направим. Три големи стрелки сочеха към заглавието. След малко добави: Божичко, {m underline}почна{m} се! с по-дребни букви.

— Добре — обади се Вал откъм вратата. — Значи трябва да открием нейната слабост, нещо, което така и не успяхме да направим. Съмнявам се сапунът да е достатъчен.

Проф погледна към Тиа.

— Абигейл не е Висша Епична — обяви тя.

— Моля? — възкликна Ексел. — Разбира се, че е. Никога не съм срещал Епичен с нейната мощ. Тя вдигна нивото на водите в целия град, за да го залее. Премести милиони тонове вода и успява да я удържи!

— Не казах, че не е могъща — отговори Тиа. — Само че не е Висша Епична. Така се дефинират Епичните, които сили не позволяват те да бъдат убити по конвенционален начин.

Мизи написа на листа: Регалия абсолютно трябва да се хване на работа.

— А прогностичните ѝ сили? — попитах аз.

— Напълно раздути — отговори Тиа. — Едва клас F е, независимо какво е накарала хората да вярват за нея. Едва успява да разтълкува каквото вижда, а това определено не я издига до положението на Висш Епичен поради защитната си същност.

— Аз също теоретизирах по този въпрос в бележките си — потвърдих и закимах.

— Сигурни ли сте, че е вярно.

— Много.

Ексел вдигна ръка.

— Хъм, объркан съм. Някой друг да е объркан? Щото аз съм.

Мизи написа: Ексел трябва да внимава повече в работата си.

— Регалия — почнах да му обяснявам аз, — няма някаква форма на защитни сили, не и пряко. Това прави някого Висш Епичен. Кожата на Стоманеното сърце беше непробиваема; Ръкопляскащият завихряше въздуха около себе си и всичко, което можеше да го намушка или удари, се телепортираше от другата му страна; Зарево се преражда, когато я убият. Регалия не притежава нищо подобно.

— Абигейл е могъща — съгласи се Проф, — ала всъщност е доста крехка. Намерим ли я, можем да я убием.

Вярно беше. Установих, че мисля за Регалия така, както мислех за Стоманеното сърце. Не беше правилно. Убийството на Стоманеното сърце беше свързано единствено с неговата слабост. „Слабостта“, която щеше да сложи край на силите на Регалия, далеч не беше толкова важна, колкото да открием къде крие физическото си тяло.

— Следователно — заключи Тиа и отпи от колата, — това ще бъде сърцевината на нашия план. Трябва да локализираме Регалия. Казах ви, че обхватът на силите ѝ е малко под шест километра. Трябва да се възползваме от това сведение, за да определим къде се крие.

Мизи прилежно написа: Стъпка първа: намираме Регалия, след това напълно я взривяваме. Много и много.

— Вече съм се чудила — рече Вал, гледайки Тиа, — от къде знаеш толкова много за нейните сили? От лористите?

— Да — отвърна Тиа без да трепне. Искри, добра лъжкиня беше.

— Сигурни ли сте — попитах аз, — че няма повече?

Проф ме изгледа, а аз отвърнах на погледа му. Нямаше да изтърся направо неща, които ми беше доверил, но от това укриване от отряда ми призляваше. Останалите трябваше да знаят поне, че Проф и Регалия имат някаква история.

— Добре — неохотно отговори Тиа. — Вероятно всички трябва да знаете, че двамата с Джон познавахме Регалия през годините, след като тя стана Епична. Това беше преди Възмездителите.

— Какво? — възкликна Вал и пристъпи напред. — И не сте ми казали?

— Не беше важно — рече Тиа.

— Не беше важно ли? — настоя Вал. — Сам е мъртъв, Тиа!

— Казахме ви неща, за които смятахме, че можете да ги използвате срещу нея.

— Но… — подзе Вал.

— Спокойно, Валънтайн — намеси се Проф. — Пазили сме тайна от вас. Ще продължим да го правим, ако преценим, че това е най-доброто.

Вал кипеше, но скръсти ръце. Вече стоеше до моя стол. Не каза нищо, а Мизи написа: Стъпка втора: Вал да мине на безкофеиново кафе. Не бях сигурен какво значи това.

Вал пое дълбоко дъх и най-сетне седна.

Мизи продължи да пише: Стъпка трета: Мизи получава бисквитка.

— Може ли и аз да получа бисквитка? — попита Ексел.

— Не — сопна се Проф. — Тази среща не ни води никъде. Мизи, запиши… — Той млъкна, виждайки нейния лист за пръв път от началото на срещата. Забеляза, че го е изпълнила докрай със своите коментари.

Мизи се изчерви.

— Защо не седнеш? — каза ѝ Проф. — И без друго това сигурно не ни трябва.

Мизи забърза да седне със сведена глава.

— Нашият план — продължи Проф — трябва да е за локализирането на оперативната база на Регалия. Следва проникването вътре и убийството ѝ, за предпочитане — докато спи, за да не може да отвърне.

Стомахът ми се обърна. Да застреляме някого в главата, докато спи? Не изглеждаше много героично. Но не казах нищо. Останалите — също. Дълбоко в същността си ние бяхме убийци и това е то. Наистина ли да убием някого в съня му се различаваше от това да го вкараме в клопка и да го убием там?

— Предложения? — попита Проф.

— Сигурен ли си, че намирането на базата ѝ ще свърши работа? — попитах аз. — Стоманеното сърце много се движеше, всяка нощ спеше на различно място. Познавам много Епични, които поддържат различни резиденции, тъкмо за да не ги сполети нещо подобно.

— Регалия не е Стоманеното сърце — каза Проф. — Тя далеч не е толкова параноична. И обича удобствата. Би трябвало да е избрала едно място и да се е окопала там. Съмнявам се, че излиза често.

— Тя остарява — вметна Тиа. — Навремето, когато я познавахме, тя можеше да седи в един стол с дни и да приема посетители. Съгласна съм с интерпретацията на Джон. Абигейл по-скоро разполага с една база, много добре защитена, а не с десетина по-малки скривалища. Определено има и втори вариант, но няма да го използва, освен ако не е сигурна, че основната ѝ база е компрометирана.

— И преди съм разсъждавал за това — умислено рече Ексел. — Обсег от около шест километра означава, че тя може да е навсякъде във Вавилар и пак да има влияние тук. Базата ѝ може да се намира дори в стария Ню Джърси отсреща.

— Да — съгласи се Тиа, — но с всяка своя поява тя стеснява търсенето ни. Понеже може да изобразява проекции само на шест километра от базата си, където и да е тя, всеки път, когато се появи, ние научаваме повече за възможното ѝ положение.

Бавно закимах.

— Като катапулт, който изстрелва огромни гроздови зърна.

Всички ме погледнаха.

— Не, слушайте. Ако имате гроздов катапулт и той изстрелва зърната добре, но понякога ги запраща на различно разстояние, трябва да го оставите да стреля дълго време. И може би да го сложите върху някакъв спинер. После, когато се върнете, дори и някой да ви е задигнал катапулта, ще можете да разберете къде е бил — по модела, по който е изстрелвал зърната. Тук е същото. Само дето проекциите на Регалия са зърната, а базата ѝ е катапултът!

— Това е… почти смислено — каза Ексел.

— Може ли аз да стрелям с катапулта? — попита Мизи. — Звучи забавно.

— Без да броим колоритното описание — отбеляза Тиа, — това ще свърши работа, ако можем да съберем достатъчно данни за точките на появяванията. И далеч няма да ни трябват толкова много от… ъх… гроздовите зърна, които Дейвид спомена. Ето какво ще направим. Подбираме определени места и разиграваме ситуации, за които сме сигурни, че ще предизвикат Регалия да се появи чрез една от своите проекции. Появи ли се на това място, получаваме точка. Ако не се появи, може би мястото е вън от обхвата ѝ. Щом го направим достатъчно пъти, сигурна съм, че ще мога да определя мястото ѝ.

Кимнах с разбиране.

— Трябва да вдигнем малко шум в града и да видим дали ще успеем да накараме Регалия да излезе и да се свърже с нас.

— Именно — отвърна Тиа.

— А обхватът на другите ѝ сили? — попитах аз. — Щом е вдигнала нивото на водата около града, не можем ли да използваме предела на тези ѝ сили, за да я заковем?

Тиа погледна Проф.

— Способностите ѝ за манипулиране на водите са два вида — обясни той. — Малките пипала, които видя, и мощното „мятане“ на огромни водни маси. Пипалата стигат само докъдето тя вижда. Следователно, да, ако я забележим да ги ползва, ще ни свърши работа за плана. По-мащабните ѝ сили не ни казват много. Те приличат по-скоро на движението на прилива. Може да вдигне водата в огромен район и с голяма маса. Тази способност изисква по-малка точност и тя може да го прави от много по-голямо разстояние. Затова от очертанията на водите във Вавилар не можем да определим къде точно се крие.

— Като стана дума за това — намеси се Тиа, — ние сме съвсем сигурни, че Абигейл не знае, че сме установили предела на по-ограничените ѝ сили. Значи имаме предимство. Можем да ги използваме и да я намерим. Тънкостта ще бъде да открием начини да привлечем вниманието ѝ — толкова примамливи събития, че тя или ще дойде да се изправи срещу нас, или отсъствието ѝ ще ни даде основания да приемем, че не може.

— Безотказни начини за привличане на вниманието? — уточних аз.

— Да — отговори Тиа. — За предпочитане такива, че да не е очевидно какво правим.

— Е, лесна работа — заявих аз. — Удряме Епичните.

Останалите ме изгледаха.

— Вижте сега, и без друго ще се наложи да убием Разрушение — казах аз. — Регалия го използва като един вид насочен в главите ни пистолет, заплаха за целия град. Премахнем ли го, лишаваме я от основен инструмент — и затова един удар срещу него наистина може да я измъкне навън, за да опита да ни спре. Ако успеем, значи сме попречили на Регалия, прекратили сме убийствата и сме се сдобили с точка, която можем да ползваме, за да установим къде е базата ѝ. Плюс това, няма да изглеждаме подозрително, понеже правим каквото Възмездителите винаги правят.

— Той има право, Джон — отбеляза Тиа.

— Може би — отговори Проф. — Но не знаем къде ще удари Разрушение. Ще се наложи да реагираме и така ще ни е трудно да му заложим капан. Освен това ще ни е по-трудно да намерим място, което да ни даде информация за Регалия, ако тя се появи.

— Бихме могли да опитаме с Нютън тогава — предложи Ексел. — Тя и подчинените ѝ имат навика да патрулират из града, а патрулите им са предвидими. Нютън се превърна в един вид дясна ръка на Регалия. Ако тя е в опасност, Регалия със сигурност ще се появи.

— Само че — намеси се Вал — напоследък Нютън не е истинска заплаха. Бандите ѝ са овладени: може и да тормозят по малко, но не убиват хора. Съгласна съм с Убиеца на Стоманеното сърце. Разрушение е сериозен проблем. Не искам да виждам как Вавилар върви по пътя на Хюстън.

Проф се умисли, обърна се и загледа през трепкащата синя вода.

— Вал, твоят отряд разполага ли с оперативен план за премахването на Нютън?

— Да, обаче…

— Обаче?

— Планът зависеше от Сам и от спирила.

— Спирил ли? — попитах аз.

— Повреден е — отговори Вал. — Неизползваем.

От тона ѝ разбрах, че това е чувствителна тема.

— Работете с Тиа и Дейвид — каза ѝ Проф. — Преразгледайте плановете си и ми представете няколко сценария за премахването на Нютън. После измислете няколко и за Разрушение. Ще вървим по плана на Дейвид и ще използваме ударите срещу тези двамата, за да измъкнем Регалия. Дайте ми също така и списък на местата, където вашият отряд потвърдено е виждал образите на Регалия.

— Разбрано — отговори Вал. — Но нямаме много такива. Виждали сме я само веднъж или два пъти, ако не се брои миналата вечер.

— Дори две точки са достатъчна основа, от която да работим за локализирането ѝ — каза Тиа. — Ексел, поразузнай из града и събери всички слухове за появявания на Регалия и за случаи, когато явно е използвала силите си. Някои може и да не са достоверни, но може и да съумеем да направим карта, по която да действаме.

— Ще се срещам след два дни с хора, които може и да знаят нещо по въпроса — рече Ексел. — Можем да започнем оттам.

— Отлично — заключи Проф. — Заемайте се. Отрядът е свободен. Всички, освен теб — и посочи право към мен.

Тиа остана на стола си, другите излязоха, а аз установих, че се потя. Потиснах това чувство и се насилих да стана и да ида при Проф, който седеше до големия прозорец, пълен с безкрайна синя вода.

— Трябва да внимаваш, синко — тихо каза той. — Знаеш неща, които другите не знаят. Това е доверие от моя страна.

— Аз…

— И не мисли, че не забелязах как днес опита да отклониш разговора от убийството на Регалия към убийството на Разрушение.

— Нима отричаш, че е по-добре първо да ударим него?

— Не. Не спорих с теб, понеже ти беше прав. Разумно е първо да ударим Разрушение и може би Нютън и така да премахнем част от ресурсите на Регалия. Това ще ни помогне да я уловим. Но ти напомням, че тя е нашата първостепенна цел.

— Слушам.

— Свободен си.

Излязох от стаята, раздразнен, че бях толкова подчертано подбран за конското. Тръгнах по коридора и по някаква причина не можех да се отърся от мисълта за Електричната. Не за могъщата Епична, а за обикновената жена, лишена от силите, която ме гледаше с растящ ужас и пълно объркване. Никога не бях срещам трудности да убивам Епични. И сега нямаше да имам проблем, когато настанеше време. Това обаче не ме спираше да си представям лицето на Меган, вместо това на Електричната, когато натиснах спусъка.

Навремето мразех Епичните напълно. Осъзнах, че повече не мога да изпитвам това чувство. Не и след като познавах Проф, Меган и Едмънд. Може би затова възнегодувах срещу убийството на Регалия. Струваше ми се, че тя се мъчи да надвие същността си на Епична. И може би това значеше, че сме в състояние да я спасим.

Всички тези въпроси ме доведоха до опасни мисли. Какво би станало, ако заловим тук някой Епичен, както заловихме Едмънд в Нюкаго? Какво би станало, ако пленим някого като Нютън или Разрушение и после използваме слабостта му, за да неутрализираме трайно неговите сили? Колко време без използване на силите би било нужно, за да се превърне отново в обикновен човек? Ако Нютън или Разрушение не са под въздействието на силите си, дали ще ни помагат като Едмънд? И няма ли това на свой ред да докаже, че можем да направим същото и за Регалия? А след нея — за Меган?

Докато стигна до стаята си, установих, че обмислям тази идея отново и отново и тя ми харесва все повече.

18.

Тъкмо се свечеряваше, когато Мизи, Ексел и аз излязохме от подводницата в тъмната наводнена сграда. Стигнахме пипнешком до малката лодка на Възмездителите. Когато се настанихме, Мизи чукна един бутон на мобилния си и подводницата тихо се плъзна в дълбините.

Не бях сигурен колко е ефикасно това, за да се скрием от Регалия. Надявах се предпазните ни мерки да ѝ попречат поне да установи точното място на нашата база, дори и ако разбере за самата подводница. Хванахме греблата, включихме светлините на мобилните и се отправихме по една наводнена улица.

Беше вечер — два дни след срещата, на която се спряхме на плана за убийството на Регалия — и докато стигнем населените покриви, слънцето вече почна да залязва. Слязохме от лодката и Ексел подхвърли шише вода на някакъв старец, който наглеждаше няколко лодки, привързани наблизо. Чистата вода се намираше трудно в града; трябваше да се кара от потоци в Джърси. Една бутилка не струваше много, но беше достатъчно, та да функционира като основна валута за дребни услуги. Двамата тръгнаха да прекосяват покрива, ала аз се позабавих да гледам залеза. Повечето от живота ми мина в плен на тъмнината под властта на Стоманеното сърце. Защо хората във Вавилар излизаха само нощем? Те можеха отблизо да опознаят светлината, а избираха тъмнината. Не знаеха ли какви късметлии са?

Слънцето потъна като грамадна златиста буца масло, топяща се върху царевицата Ню Джърси. Или… чакайте малко. Онзи изоставен град приличаше повече на спанак, отколкото на царевица. Значи, слънцето потъна в спанака Ню Джърси.

И Вавилар оживя.

Графитите светнаха в живи, електрикови цветове. Една мозайка, останала незабелязана на слънчевата светлина, избухна право в краката ми: изображение на луната, подписано от някого с големи дебели бели букви в дъното. Трябваше да призная, че в мозайката имаше нещо изначално великолепно. В Нюкаго нямаше графити — там те бяха белег за бунт, а бунтът се наказваше със смърт. Разбира се, в Нюкаго и човъркането в носа можеше да се изкара признак за метеж.

Забързах след Мизи и Ексел. Чувствах се гол без пушката — нищо че носех пистолета на Меган и притежавах Възмездителския щит, ще рече, че Проф ми беше дарил малко от своето силово поле. Не бях сигурен защо Ексел и Мизи поискаха да изляза с тях на тази разузнавателна мисия. Не възразявах — приемах всичко, което можеше да ме изведе на въздух — но не беше ли Вал по-подходяща за срещи с информатори и тълкуване на техните сведения?

Повървяхме малко, преминавахме мостове и срещахме хора, които носеха кошници светещи плодове. Те ни кимаха свойски, което беше зловещо. Не се ли предполагаше хората да вървят със сведени очи и да се тревожат, че всеки срещнат може да е Епичен?

Знаех, че в тези мисли в главата ми има нещо дълбоко погрешно. След падането на Стоманеното сърце в Нюкаго прекарах месеци в опити да помогна за издигането на град, където хората няма да се боят през цялото време. А сега се притеснявах, че тук се държат открито и приятелски? Не можех обаче да променя чувствата си, а и инстинктите ми подсказваха, че с тукашните хора нещо не е наред. Прекосихме един нисък покрив и минахме край вавиларци, които си почиваха с крака във водата. Други мързелуваха, лежаха на гръб и похапваха от светещите плодове, все едно си нямаха никаква грижа на тоя свят. Нима не бяха чували какво е направил Разрушение в другия край на града едва онзи ден?

Докато минавахме по друг въжен мост, погледнах надолу и се изнервих, понеже група младежи плуваха под нас и се смееха. Не беше нужно хората тук да се държат смазано, както беше обичайно за Нюкаго, но една здравословна доза параноя не би навредила никому. Нали така?

Мизи видя как гледам плискащите се плувци.

— Какво? — попита тя.

— Изглеждат толкова…

— Безгрижни?

— Идиотски.

Мизи се ухили.

— Вавилар наистина вдъхновява едно отпуснато държание.

— От начина на живот е — съгласи се Ексел, който вървеше току пред нас и ни водеше при информаторите. — По-точно, от религията, ако искате да я наречете така, на Зората.

— Зората — повторих аз. — Това е Епичен, нали?

— Може би — вдигна рамене Ексел. — Всички приписват храната и светлината на „Зората“. Има голямо разминаване по въпроса кой или какво е Зората.

— Очевидно е Епичен — отвърнах аз и хвърлих поглед на съседната сграда, осветена иззад счупените прозорци от сияещите плодове. Но в моите записки нямаше нищо за такъв Епичен. Беше смущаващо да знам, че някак съм пропуснал толкова могъщ Епичен.

— Е, както и да е — продължи Ексел, — много хора тук са се научили просто да си живеят живота. Каква полза през цялото време да са в стрес заради Епичните? Нищо не може да се направи срещу тях. Много хора преценяват, че просто е по-добре да се наслаждават на живота и да приемат, че Епичните могат да ги убият утре.

— Това е глупаво — възразих аз.

Ексел се обърна да ме погледне и вдигна вежди.

— Ако приемеш Епичните — обясних аз, — значи те са победили. Ето това се обърка; ето затова никой не отвръща на ударите им.

— Сигурно е така. Предполагам. Но не е зле човек да се поотпусне, нали?

— Всякак е зле. Отпуснатите хора не вършат никаква работа.

Ексел сви рамене. Искри! Той говореше почти все едно вярва в тези глупости. Оставих разговорът да замре, макар безпокойството ми да не намаля. Не просто заради дружелюбно усмихнатите хора, с които се разминавахме. А заради това, че бях толкова уязвим, така открит. С всичките тези покриви и счупени прозорци един снайперист би ме улучил лесно. Щях да се радвам да се доберем до информаторите. Тези типове предпочитаха затворените врати и тайните стаи.

— И така — заговорих на Мизи, когато минахме по поредния покрив и стъпихме на поредния мост. От едната му страна седяха дечурлига, ритаха в унисон и се кикотеха, понеже караха моста бавно да се люлее. — Онзи ден на срещата Вал спомена нещо. Онзи… спирил?

— Беше на Сам — тихо отговори Мизи. — Специално оборудване, което купихме от Фабриката.

— Значи е оръжие?

— Един вид оръжие. Разработката е извлечена от Епични, така че да имитира техните сили. Спирилът манипулира вода; Сам го изстрелваше под себе си, то го издигаше във въздуха и му позволяваше лесно да се придвижва из града.

— Джет с водна струя…?

— Аха, нещо такова.

— Воден джет. И сега никой не го ползва? — Изумен бях. — Ами… нали разбираш… аз бих могъл…

— Повреден е — каза Мизи още преди да довърша. — Когато прибрахме Сам… — Наложи се да замълчи за малко. — Както и да е, когато върнахме Сам, спирилът беше останал без мотиватор.

— Което е?

Тя ме погледна както си вървяхме по моста; явно беше останала без думи.

— Мотиваторът? Знаеш ли, това кара технологията, основана на силите на Епичните, да работи.

Свих рамене. Тази технология беше нова за мен, откакто се присъединих към Възмездителите. Наред с неща като моя щит и изцелителя — които бяха фалшиви — ние разполагахме с технология, която не произлизаше от силите на Проф. Предполагаше се, че първоначално е разработена на основата на генетичен материал от труповете на Епични. Когато ги убивахме, ние често събирахме клетки и ги ползвахме като ценна валута при сделките си с търговците на оръжие.

— Ами закачете му ново мотиваторче, а.

— Не става така — разсмя се Мизи. — Наистина ли нищо не знаеш за това?

— Мизи — обади се Ексел отпред. — Дейвид е примамка. Времето му минава в стрелба по Епични, а не в майсторене на неща в работилницата. За целта имаме хора като теб.

— Доообре — отвърна Мизи и извъртя очи. — Благодаря ти. Страхотна лекция. Поздравления. Дейвид, мотиваторите са резултат от проучване на Епични и всеки мотиватор е свързан с код към отделно устройство. — Звучеше развълнувано: очевидно беше чела много за тези неща. — Помолихме Фабриката за заместител, но това може да отнеме доста време.

— Добре. Когато поправим това нещо, аз пръв ще го изпробвам.

Ексел се разсмя.

— Сигурен ли си, че искаш да го направиш, Дейвид? Използването на спирила включва и много плуване.

— Мога да плувам.

Ексел се обърна да ме погледне и вдигна вежди.

— Нещо против да обсъдим как гледаше водата на път към града? Изглеждаше, все едно смяташ, че ще те ухапе.

— Струва ми се, че и пистолетите са опасни — отвърнах аз, — но и сега нося пистолет.

— Щом казваш — рече той, обърна се и ни поведе напред.

Следвах го посърнал. Как беше разбрал за мен и водата? Толкова очевидно ли беше за всички? Дори аз не знаех, докато не се озовах в този наводнен град.

Припомних си усещането, че потъвам… как водата се затваря около мен… тъмнината и откровената паника при нахлуването на водата в носа и устата ми. И…

Потреперих. Освен това, не обитаваха ли акулите тези води? Защо плувците не се бояха? Те са смахнати, казах си. Те не се боят и от Епичните. Е, нямах намерение да бъда изяден от акула, обаче наистина трябваше да се науча да плувам. Трябваше да направя нещо по въпроса с акулите. Шипове на стъпалата?

Най-сетне спряхме в долния край на мост, който се издигаше високо в небето към един сияещ покрив.

— Пристигнахме — обяви Ексел и започна стръмното изкачване. Последвах го с любопитство. Навярно щяхме да намерим информаторите, скрити в джунглите в тази сграда. Докато вървяхме нагоре, дочух особен шум. Музика ли беше?

Наистина. Обгърна ме, щом се приближих — звукът на барабаните и струнните. Насам-нататък се движеха неонови форми в напръскани със спрей дрехи, а под музиката се носеха разговори.

Спрях на моста и накарах Мизи да спре точно пред мен.

— Какво е това? — попитах аз.

— Парти.

— И вашите информатори са тук?

— Информатори ли? Какви ги говориш?

— Хората, с които Ексел идва да се срещне. За да купи информация.

— Да купи… Дейвид — Ексел, ти и аз ще се смесим с народа на това парти и ще си поприказваме. Ще видим какво можем да разберем.

Ох.

— Добре ли си? — попита тя.

— Да, разбира се, много ясно, добре съм. — Продължих напред и минах край нея по моста към покрива.

Парти. Какво щях да правя аз на парти? Имах усещането, че щеше да ми е много по-хубаво във водата при акулите.

19.

Стоях на ръба на грамадния покрив, съсредоточено вдишвах и издишвах и се борех с леката паника, а Мизи и Ексел влязоха на партито.

Хора със светещи боядисани дрехи се движеха насам-натам във френетична бъркотия; някои танцуваха, други се гощаваха с разнообразните плодове, които бяха натрупани върху маси по краищата на покрива. Музиката се стоварваше върху всички ни — покоряващи звуци на ударни и струнни инструменти.

Приличаше на метеж. Ритмичен и добре снабден метеж.

И повечето от присъстващите бяха на моята възраст. Разбира се, познавах други тийнейджъри. Имаше ги много във Фабриката в Нюкаго, където живеех и работех от деветгодишен. Но Фабриката не устройваше партита, ако не се броят кино вечерите, когато гледахме стари филми. И аз не общувах много с другите. Свободното ми време беше посветено на бележките ми върху Епичните и плановете ми да погубя Стоманеното сърце. Не бях зубър, знайте. Просто бях от онзи тип момчета, които прекарват много време насаме със себе си и са съсредоточени върху един поглъщащ ги интерес.

— Хайде! — каза Мизи, която се появи от партито като семка, изплюта от устата на светещ тиквен фенер. Хвана ме за ръката и ме завлече в хаоса.

Вихрушката от светлина и звук ме обгърна. Нали на парти хората разговаряха? Аз едва чувах себе си насред това нещо тук при всичкия шум и музика. Тръгнах след Мизи и тя ме отведе до една от масите с храна, наобиколена от групичка вавиларци в боядисани дрехи.

Установих, че ръката ми е в джоба на якето и стиска пистолета на Меган. Да съм притиснат между тези тела беше още по-зле, отколкото да съм уязвим на открито. С толкова много хора наоколо не можех да държа всички под око и да следя за пистолети или ножове.

Мизи ме разположи пред масата и се включи в разговора на група по-големи тийнейджъри.

— Това — обяви тя и вдигна ръце, за да ме представи, все едно бях нова пералня със сушилня — е моят приятел Дейвид Чарлстън. Той не е от града.

— Нима! — възкликна един от хората около масата, високо момче със синя коса. — Никога нямаше да позная по скучните му дрехи и тъпата физиономия.

Начаса го намразих.

Мизи го ръгна в рамото и се ухили.

— Това е Калака — рече ми тя, после посочи другите трима — момиче, момче, момиче — по ред. — Инфинити, Марко и Лулу. — На практика трябваше да крещи, за да надвика шума.

— И откъде си, новако? — попита Калака и си взе светещ плодов сок. Не изглеждаше безопасно. — Предполагам, от някое малко местенце, като гледам ококорените ти очи и смачканото изражение.

— Аха — отвърнах. — Малко.

— Дрехите ти наистина са скучни — каза едно от момичетата, Инфинити. Тя беше руса и отракана. Взе кутия с нещо изпод масата и я разтърси. Спрей. — Ето, можем да поправим това.

Отскочих назад и рязко вдигнах лявата си ръка, докато с дясната стиснах по-стабилно пистолета в джоба. Всички останали в този смахнат град можеха да обикалят и да светят колкото си искат, обаче аз нямах намерение да ставам по-лесна мишена в нощта. Четиримата се свиха и ококорени се дръпнаха от мен. Мизи ме взе за ръката.

— Всичко е наред, Дейвид. Те са приятели. Отпусни се.

Пак тази дума. Отпусни се.

— Просто не искам никакъв спрей върху себе си — отвърнах аз и се помъчих да се успокоя.

— Твоят приятел е странен, Мизи — отбеляза Марко. Той беше нисък, а кестенявата му коса беше толкова къдрава, че изглеждаше като залепен за главата му мъх. Облегна се небрежно на масата и завъртя чашата си с два пръста.

— Харесва ми — обяви Лулу и ме огледа. — Тих тип. Висок, задълбочен, страстен.

Задълбочен?

Чакайте малко… страстен?

Съсредоточих се върху нея. Беше заоблена, с тъмна кожа, пищна черна коса, която улавяше светлината. Ходенето по партита беше свързано преди всичко с това човек да се запознава с момичета, нали така? Създадях ли добро впечатление, можех да я попитам за Зората или Регалия.

— Такаа — каза Мизи, облегна се на масата и открадна питието на Марко. — Някой да е виждал Стив наоколо?

— Не мисля, че е тук — отговори Калака. — Поне не съм чувал да шамаросват някого наблизо.

— Струва ми се, че беше там — каза Инфинити и гласът ѝ омекна. — Онзи ден. В града.

— Лоша работа — отбеляза Марко.

Другите кимнаха.

— Е — рече Калака. — Тогава май е добре да вдигнем чаши за стария Стив. Колкото и да беше мазен, ако Епичните са го пипнали, заслужава си подходящо сбогуване.

Марко посегна да си върне напитката, обаче Мизи се извърна настрани, чукна чашата в тази на Калака и отпи. Инфинити и Лулу също вдигнаха чаши. Сведоха глави, а Марко грабна малко светещо грозде от една чиния на масата и се върна. Аз също наведох глава. Не познавах тоя Стив, но той беше убит от Епичен. Това донякъде го правеше мой човек. Марко почна да мята зърната по останалите от групата. Хванах едно. Гроздето, от несветещия вид, беше голяма рядкост в Нюкаго. Във Фабриката не гладувахме, но повечето от храната беше такава, каквато трае дълго. Плодовете бяха за богаташите.

Метнах зърното в устата си. Вкусът му беше фантастичен.

— Тази вечер музиката си я бива — прецени Марко.

— Едсо задобрява — каза Инфинити и се ухили. — Според мен освиркванията свършиха работа.

— Чакайте — прекъснах ги аз. — Не се ли тревожите за Разрушение? След онова, което причини на приятеля ви? Просто ще пийнете и ще продължите напред?

— Че какво трябва да направим? — попита Марко. — Трябва да продължим да живеем.

— Епичните може да дойдат — съгласи се Калака. — Могат да те отнесат днес, могат да те отнесат утре. Но това важи и за сърдечния удар. Няма смисъл да не се веселим днес, докато можем.

— Снощи някой стреля по онзи — предпазливо подзе Мизи. — Някои хора отвърнаха.

— Идиоти — отсече Калака. — Само влошават нещата.

— Аха — съгласи се Инфинити. — Половината мъртви можеха още да са живи, ако оставяхме Епичните да правят каквото искат. Накрая винаги се отегчават и се махат.

Останалите закимаха, а Марко изруга под нос „проклетите Възмездители“.

Примигнах. Това някаква тъпа шега ли беше? Не, нямаше смях. Забелязах обаче, че Мизи видимо се отпусна. Явно макар и да бяхме отвърнали на удара, никой не я беше разпознал. Не се изненадах: в хаоса, причинен от Разрушение, новините какво точно се е случило и кой е бил замесен, надали щяха да са достоверни.

Групата продължи да обсъжда музиката, а аз просто си стоях и се чувствах неловко и потиснато. При подобно отношение не беше чудно, че Епичните побеждават. Поне им е приятно, отбеляза част от ума ми. Може би няма какво да направят. Защо ги съдиш толкова строго?

Просто смятах, че щом някои се стараем толкова много, всички би трябвало поне да признават работата ни. Ние се борехме за свободата на хора като тези тук. Ние бяхме техните герои. Нали?

В хода на разговора, Лулу се присламчи към мен с чаша светещ син сок в ръка.

— Скучно е — каза тя, като се надигна и се приведе близо до мен, за да говори в ухото ми. — Да потанцуваме, хубавецо.

Хубавец?

Дори не смогнах да отговоря, а Лулу вече подаваше чашата си на Марко и ме влачеше. Мизи леко ми помаха, но иначе ме изостави напълно, докато Лулу ме мъкнеше през тълпата. Към дансинга.

Предполагам, че така бихте го нарекли. Като че ли всички имаха буболечки под дрехите си и наистина много се стараеха да се отърват от тях. По филмите бях виждал танци и те ми се струваха много по-… координирани от това.

Лулу ме замъкна в центъра и аз не смятах да призная, че никога преди не бях танцувал. Затова се размърдах и направих всичко по силите си да се слея с останалите като подражавах на движенията им. Макар да се чувствах като кексче в чиния за пържоли, останалите танцьори бяха толкова погълнати от заниманието си, че може би нямаше да ме забележат.

— Ей! — провикна се Лулу. — Добър си!

Така ли?

Тя беше по-добра, все се движеше, явно предусещаше музиката и се носеше с нея. По средата на едно движение тя се хвърли към мен, обгърна ме с ръце и се придърпа близо. Беше неочаквано, но не и неприятно. Очакваше ли се от мен някак да се движа заедно с нея? Доста разсейващо беше да е така близо до мен. Тя едва ме познаваше. Възможно ли е тя да е убиец?, чудеше се част от мен.

Не. Тя беше просто обикновено момиче. И явно ме харесваше, което беше удивително. Единственият ми истински опит с момичета беше с Меган. Как се очакваше да реагирам на момиче, което не изглеждаше като че иска да ме застреля?

Малка част от мен преценяваше, че би трябвало да я питам за Зората и Регалия, но щеше да стане прекалено очевидно, нали? Реших, че засега ще е най-добре да се държа естествено, а по-късно да се помъча да я накарам да се разкрие пред мен.

Затова само танцувах. Лулу ме нарече мълчалив. Това можех да го докарам, нали така. Продължихме да танцуваме — достатъчно дълго, та по челото ми да потече пот, докато се мъчех да отгатна правилните движения. Не личеше да има някаква формула; Лулу ту ме обикаляше, ту се притискаше много близо до мен, за да можем да танцуваме заедно. Минаха няколко песни — всяка беше различна, но въпреки това някак еднаква с останалите.

Явно всички други много се забавляваха. За мен беше стресиращо. Исках да го направя както трябва и да не издавам, че не съм го правил никога преди. Лулу беше привлекателна: топло лице, разкошни коси, заоблена, точно където трябва. Не беше Меган, ни най-малко, но беше тук. И беше близо. Трябваше ли да говоря с нея? Да ѝ кажа, че е хубава?

Понечих да ѝ кажа нещо, но коментарът замря на устните ми. В този миг открих, че наистина не искам да говоря с друго момиче. Глупаво беше — Меган беше Епична. През цялото време, което прекара с Възмездителите, тя навярно се беше преструвала. Беше ни лъгала. Аз дори не я познавах наистина. Но все още имаше възможност да е била искрена, нали? Съмнявах се, че Лулу носи гранати в сутиена си, колкото и да беше пищен. Надали познаваше оръжията колкото Меган. Не беше достатъчно корава да побеждава Епични, а и усмивката ѝ беше твърде подканваща. А Меган беше трудна за разгадаване, трудно беше човек да я накара да се усмихне. И затова всички усилия си струваха, когато тя се усмихнеше. Престани, казах си аз. Проф е прав. Трябва да избиеш Меган от главата си. Радвай се на това, което имаш сега.

Някакъв тип наблизо улови Лулу за ръката и я дръпна при себе си. Тя се разсмя, а тълпата възвря от ангажиращата музика. Ей така. И вече я нямаше.

Спрях на място. Затърсих сред тълпата полусветещи фигури и най-сетне отново видях Лулу. Танцуваше с някой друг. Искри. Очакваше ли да я последвам? Това някакво изпитание ли беше? Или отхвърляне? Защо в училището към Фабриката не преподаваха такива важни уроци, например как да се държим на парти?

Както си стоях там и се чувствах глупаво сам на дансинга, зърнах нещо друго. Едно лице, което ми се стори, че познавам. Азиатка, с пънк облекло, като от едно време. И…

Това беше Нютън. Водачката на бандите във Вавилар. Епична. Стоеше встрани от дансинга, до отрупана маса с плодове, която осветяваше лицето ѝ.

О, благодаря ти, помислих аз и ме заля вълна на облекчение. Танците бяха стресиращи, но с полубогове убийци можех да се справя.

С ръка върху пистолета в джоба тръгнах през тълпата, за да видя по-добре.

20.

Бързо измъкнах от паметта си всичко, което знаех за Нютън. Пренасочване на силата, помислих си аз. Това е основната ѝ способност. Ударете Нютън и никаква част от енергията няма да премине към нея, а ще се отрази и ще се върне при вас. Освен това можеше да се движи с нечовешка бързина. В бележките ми имаше и нещо за произхода и семейството ѝ, но не успях да си спомня. За миг помислих дали да не се обадя на Тиа, но при воя на музиката не бях сигурен, че ще ме чуе — или аз нея.

Нютън почна да обикаля по периметъра на дансинга, без да бърза. Никакви супер скорости за момента. Поддържах крачка, проврях се през пресата от тела и се добрах до място, където тълпата не беше толкова гъста.

Нютън ходеше като човек, който знае, че притежава най-големия пищов — уверена, безгрижна. Нямаше и следа от спрей по иначе крещящото ѝ облекло: кожено яке, огромни обици във формата на кръст, пиърсинг на носа и устната. Къса пурпурна коса. Изглеждаше на около осемнадесет, но си спомних, че нещо във възрастта ѝ беше измамно. Би могла да убие всички на това парти, помислих аз и изстинах. Без последици. Никой дори няма да я разпитва. Тя е Епична. В правото си е.

Какво правеше тя тук? Защо само се разхождаше и гледаше? Разбира се, нямах нищо против, че не е заета с масово убийство — но би трябвало да има някакъв план. Измъкнах новия мобилен, който Мизи ми беше дала. Струва ми се, тя каза…

Да, заредила беше снимките на всички известни членове на бандата на Нютън. Някои от тях бяха низши Епични и исках да съм подготвен. Прегледах ги бързо, като с едно око не изпусках Нютън. Дали някой друг от екипа ѝ беше тук? Не видях никого. Дали беше повече, или по-малко вероятно да си е наумила нещо? Понечих да се приближа, но нечия ръка ме улови за рамото.

— Дейвид? — попита Мизи. — Искри, какво правиш?

Свалих мобилния и се обърнах, като извъртях и Мизи, да не би Нютън да погледне към нас.

— Епична. Точно пред нас.

— Аха, това е Нютън — отвърна Мизи. — Защо я следиш? Намисли ли си предсмъртно желание?

— Защо е тук? — попитах аз и се приведох, за да чувам Мизи.

— Защото има парти.

— Знам, че има парти. Но защо тя е тук?

— Ъхх. За партито.

Млъкнах. Епичните ходеха по партита?

Знаех, логично, че понякога Епичните се смесваха с по-долните от тях. В Нюкаго фаворитите на Стоманеното сърце служеха на Епичните, работеха за тях, а по-привлекателните дори излизаха с тях. Просто не очаквах някоя като Нютън… да се размотава. Епичните бяха чудовища. Машини за убиване.

Не, казах си, докато гледах Нютън да се приближава до бара, където я обслужиха незабавно. Създания като Разрушение са машини за убиване. Другите Епични са различни. Желанието на Стоманеното сърце беше да управлява град, да има поданици, които да го боготворят. Повелителят на нощта се срещаше с търговци на оръжие и си водеше асистенти. Мнозина Епични се държаха като нормални хора, като се изключи пълната липса на морал.

Тези типове убиваха не защото им беше приятно, а защото се дразнеха. Или, като Смъртоносното посочване — Епичният, който нападна банката в деня, когато баща ми загина — убиваха, защото според тях това просто беше по-лесно от алтернативите.

Нютън получи питието си и се облегна на бара да гледа тълпата. Погледът ѝ мина край мен и Мизи без да спре. Или Регалия не ни беше описала, или Нютън нямаше нищо против присъствието на Възмездители на партито.

Вавиларците ѝ даваха път и отклоняваха очи щом тя погледнеше към тях. Не се кланяха и не показваха други видими признаци на подчинение, но явно знаеха коя е. Тя беше като лъв сред газели; просто лъвът в момента не беше гладен.

— Хайде — каза Мизи и ме насочи отново към дансинга.

— Какво знаеш за нея? — попитах аз. — Имам предвид миналото ѝ. Коя е била преди Злочестие. — За щастие, песента в момента не беше толкова оглушителна, колкото бяха предишните. Ритъмът беше по-бавен и нямаше толкова шум.

— Юнми Парк — отговори Мизи. — Това е истинското ѝ име. Много отдавна, преди всичко това да се случи, тя беше обикновена черна овца. Малолетна престъпница с преуспели родители, които не знаеха какво да правят с нея.

— Значи и тогава е била зла? — попитах аз.

Мизи почна да танцува — не неистово или, хмм, примамливо като Лулу. Съвсем прости движения. Танцът навярно беше добра идея, понеже не искахме да се открояваме. Последвах примера ѝ.

— Аааха. Определено зла. Извърши убийство, така че при изгрева на Злочестие вече беше в затвора за малолетни престъпници. И после бам. Супер сили. Трябва да е било ужасно да си надзирател в центъра за задържане през този ден, казвам ти. Но защо има значение каква е била?

— Искам да знам какъв процент от Епичните са били зли, преди да се сдобият със силите си — отговорих аз. — Освен това опитвам да свържа слабостите им със събития от тяхното минало.

— Никой ли не е опитвал това досега?

— Много хора са опитвали. Но повечето от тях не са разполагали с такова ниво на разследване, каквото аз успях да събера, или с достъп до Епичните, какъвто работата с Възмездителите ми дава. Връзката, ако има такава, не е очевидна. Но аз мисля, че я има. Просто трябва да намеря правилната гледна точка…

Потанцувахме още няколко минути. Можех да се справя с този танц. Изискваше по-малко махане на крайници.

— Как беше? — попита Мизи. — Да убиеш Стоманеното сърце.

— Ами, разположихме се на Солджър Фийлд — започнах аз. — Все още не бяхме разбрали каква е слабостта му, но все пак трябваше да опитаме. Затова установихме периметър и…

— Не — прекъсна ме Мизи. — Какво беше усещането? Разбираш ли, вътрешното ти усещане. Какво беше?

— Това свързано ли е някак със сегашната ти работа? — попитах умислено аз.

Мизи се изчерви и се извърна.

— Опа. Лична информация. Пипна ме.

Намерението ми не беше да я притеснявам. Просто ми се беше сторило, че пропускам нещо. Бях съсредоточен върху настоящата задача, а не върху неща от сорта на светски разговори и лични отношения.

— Прекрасно беше — казах аз.

Мизи отново ме погледна.

— Винаги чувам, че отмъщението не си струва — продължих. — Че когато най-сетне се добереш до онова, което преследваш, откриваш, че преживяването не ти носи задоволство и те потиска. Това са камара проклети глупости. Когато убих онова чудовище, усещането беше страхотно, Мизи. Отмъстих за баща ми и освободих Нюкаго. Никога не съм се чувствал по-добре.

Мизи кимна.

Е, не ѝ казах, че убийството на Стоманеното сърце ме накара да се чудя какво ще правя после. Внезапното и крайно премахване на моята всепоглъщаща цел… ами все едно бях поничка и някой беше изтеглил от мен целия конфитюр. Но можех да се напълня с нов конфитюр. Само дето ръцете ми щяха да станат малко лепкави.

Бях се заел с убиването на други Епични като Митоза и Електричната. А това носеше своите проблеми. Бях общувал с Епични, даже се бях влюбил в една. Вече не можех да виждам всички тях единствено като чудовища. Погледът на Електричната, когато я застрелях, още ме преследваше. Тя изглеждаше толкова нормална, толкова уплашена.

— Ти приемаш всичко това наистина сериозно, нали? — попита ме Мизи.

— Нима не е така с всички ни?

— Аааха. Ти си малко по-различен — тя се усмихна. — Обаче това ми харесва. Един Възмездител би трябвало да е като теб.

А не като мен, явно това означаваха последните думи.

— Радвам се, че имаш свой живот, Мизи — отговорих аз и махнах към партито. — Радвам се, че имаш приятели. Ти не искаш да си като мен. Партита, истински живот… в известен смисъл за това се борим. Да върнем този свят.

— Макар че Вавилар е фалшив, както вие смятате? Че този град и всичко в него е маска за някакъв план, замислен от Регалия?

— Дори и така да е.

Мизи се усмихна и продължи да се полюлява напред-назад в ритъм. Наистина беше сладка. Не като Лулу, която беше натрапчиво привлекателна. Просто… беше приятно Мизи да е наблизо. Сериозна, забавна. Истинска.

Цял живот се бях държал настрани от хора като нея. Не исках да се привързвам или поне така си казвах. Наистина бях толкова съсредоточен, че някак всички ме намираха особен и страняха от мен. А Мизи… тя ме смяташе за герой.

Бих могъл да харесвам такова нещо. Не се интересувах от Мизи — не по онзи начин, особено когато Меган беше в мислите ми — обаче установих, че копнея за приятелство с хора на моята възраст.

Мизи явно се разсея от нещо. Може би мислеше също като мен. Или…

— Трябва повече да приличам на теб — каза тя. — Прекалено доверчива съм.

— Харесвам те такава, каквато си.

— Не, такава, каквато съм, аз дори един Епичен не съм убила. Този път ще е различно. Ще постъпя като теб. Ще намеря това чудовище.

— Това чудовище ли? — попитах аз.

— Зарево. Онази, която уби Сам.

Ох.

Меган далеч не беше чудовище, обаче не можех да обясня това на Мизи. Не и докато не разполагах с някакво доказателство. Засега само смених темата.

— И така, какво узна от твоите приятели? Ние сме тук, за да разузнаваме, нали така? Някакви податки, които биха могли да ни доведат до… каквото търсим? — Не исках да го казвам на глас, нищо че с тази музика и при липсата на открито водно пространство в близост Регалия надали ни шпионираше.

— Продължавам да търся. Научих обаче нещичко интересно. Като че ли Регалия привлича учени.

— Учени ли? — свъсих се аз.

— Аха. Всякакви умници явно. Марко чул, че един хирург от Грейт Фолс — от личните служители на Отхвърляне — се е преселил тук. Странно е, понеже в града нямаме много образовани професионалисти. Вавилар привлича главно хора, които харесват безплатната храна и фатализма, а не учени.

Хъ.

— Провери дали напоследък в града са пристигнали и други специалисти. Счетоводители. Военни.

— Защо.

— Просто хрумване — отвърнах аз.

— Добре. Заемам се отново с разузнаването — каза Мизи. Подвоуми се и додаде. — При тебе наистина всичко е работа?

Ни най-малко. Обаче кимнах.

— Ще намеря Епичната, която уби Сам — завърши Мизи. — И ще я убия.

Искри. Налагаше се да изчистя името на Меган, при това бързо. Мизи кимна на себе си и излезе от дансинга с решително изражение.

Възможно най-незабележимо проверих Нютън. Тя все още се подпираше на бара, отпиваше от питието и се открояваше като китарист от пънк група сред мариачи. По-нататък край импровизирания бар — направен беше главно от стари дървени сандъци — Ексел си бъбреше с група жени. Те се смееха на приказките му и явно всички много се интересуваха от него. Искри. Ексел — любимец на жените? Поне той се придържаше към плана. Поиграх си с мисълта да потърся Лулу и да я попитам дали някога е виждала Регалия. Но открих, че се отправям към моста в края на сградата и по-нататък в нощта. Исках за малко да остана насаме с мислите си.

21.

Вавилар почваше да ми харесва. Вярно, всичките цветове бяха крещящи, но не можех да не се възхищавам поне мъничко. Особено в сравнение с пустошта, която лежеше между него и Нюкаго. Всяка светеща линия, която багреше стените и покривите, беше белег за нещо човешко. Навсякъде около мен — смес между първобитни пещерни рисунки и модерна технология, изпръскана от тенекиена кутийка и жужаща от живот.

Тръгнах по моста. Не беше онзи, по който дойдохме. Отведе ме до един тих покрив, където имаше само няколко изоставени на вид палатки и сайванти. Явно хората предпочитаха по-близките до водата покриви. Този тук беше малко висок. Не бях сигурен защо повечето хора не живеят вътре в сградите. Нямаше ли да е по-безопасно? Разбира се, там беше джунгла — влажно, сенчесто и видимо неестествено. Може би покривите бяха просто място, което хората можеха да завземат.

Повървях малко. Навярно трябваше да се тревожа за опасностите, но — искри — Регалия ни беше уловила в хватката си, а после ни пусна. Тук не беше Нюкаго, където Стоманеното сърце щеше да ни убие, докато мигнем, стига да ни намереше. Това тук беше сложно. Хора и Епични живееха в странна екосистема, където хората приемаха, че могат да умрат във всеки момент. И продължаваха да устройват партита. Партита, които самите Епични можеха да решат да посетят.

В Нюкаго беше много по-смислено. Стоманеното сърце на върха, по-дребните Епични под него, фаворитите — на тяхна служба. Останалите се криехме по ъглите. А какъв беше смисълът на този град? Регалия води на каишка бандите в града, рекох си. И някак спечелва верността на могъщи Епични. Дава на обикновените хора всичката храна, която искат, и в момента е привлякла поне един високообразован специалист.

Всичко това говореше за някой, който планира да постъпи като Стоманеното сърце и да създаде мощен град-държава. Регалия беше направила града гостоприемен, за да привлече хора отвън, после беше спечелила лоялността на няколко Епични, за да изгради аристокрация. Но ако случаят беше такъв, защо пусна Разрушение? Защо така строи град — налага закони, работи за мир — само за да го разруши? Нямаше смисъл.

Стъпки.

Когато човек растеше из подземните улици на Нюкаго, понаучаваше някои неща. Първото беше да скочи в момента, когато помисли, че някой се прокрадва към него. Ако имаше късмет, оказваше се крадец. Ако нямаше, умираше.

Отстъпих към страната на един дъсчен сайвант, приклекнах и се прикрих от поглед. Иззад мен сияеше синя боя. Идиот, рекох си. Това не е Нюкаго. Тук е нормално хората да се размотават. Сигурно нямаше нужда да се крия така бързо. Надзърнах.

И видях как Нютън крачи през покрива. Мина почти в пълна тишина, а тъмната ѝ фигура се открои на фона на боядисания със спрей под. Не личеше да ме е забелязала. Пак се свих. Изпотих се. Къде ли отиваше? Поколебах се за кратко, прецених възможностите си и отново се подадох, за да видя как прекосява покрива.

После тръгнах след нея.

Това е глупаво, мислеше част от мен. Нямах подготовка, нито план за неутрализиране на силите ѝ. Тя беше Висша Епична — нейните сили активно я предпазваха. Ако проследяването ми минеше зле, нямаше да мога просто да я застрелям, понеже куршумите ми щяха да отскочат и да се върнат при мен.

Ала тя беше пряко свързана с Регалия. Каквото и да се случваше всъщност в този град, Нютън щеше да е част от него и наблюдението можеше да ми даде ценна информация. Движех се ниско и се криех зад старите съборетини, докато я следвах. Когато трябваше да минавам на открито, правех го бързо, и Нютън само веднъж избърза доста напред. Всички постройки в района бяха с приблизително еднаква височина и бяха издигнати много нагъсто; дори не се налагаше да се ползват мостове за минаването от една на друга, макар там, където разликата беше повече от няколко стъпки, действително да имаше рампи.

Движех се в крачка с нея и така минах край няколко души, които се подпираха на стената на иначе изоставената сграда. Дрехите им сияеха от зелената боя и те ме изгледаха странно, преди да стрелнат с очи Нютън.

После припряно тръгнаха да се крият. Искри. Радвах се, че имат някакъв разум, но не исках внезапното им движение да я сепне. Скрих се зад една паднала стена.

Нютън се насочи към някакъв дълъг въжен мост. Искри, трудно щеше да е да мина незабелязано тук. Как щях да я проследя? Вместо да мине по моста обаче, Нютън скочи от края на сградата. Свъсих се, после поех дълбоко дъх и се прокраднах до ръба на покрива. Долу имаше балконче с отворена врата, която водеше вътре в сградата.

Много хубаво. Вътре в сградата. Където видимостта ми щеше да е ограничена и можех да се натъкна на клопка. Разбира се. Преметнах се през ръба и внимателно се спуснах на балкона. След това надникнах през вратата.

Светещите плодове вътре бяха обрани наскоро, навярно за партито през няколко покрива оттук. Затова вътре беше тъмно и само няколко недозрели плода излъчваха призрачна светлина. Миришеше на влага — онзи странен дъх на растения и пръст, който бе така различен от първичната стомана в Нюкаго.

Далечно прошумоляване подсказа в каква посока е отишла Нютън. Покатерих се през счупената врата и я последвах предпазливо. Както личеше от леглото, обрасло със сипнали се по пода ластари, помещението беше спалня. Надзърнах през вратата и видях тясно антре. Не, не спалня… хотелска стая.

Помещенията бяха претъпкани — поначало стаите не бяха големи, а и обраслият с дървета коридор не помагаше. Как вирееха растенията тук? Прокрадвах се напред, пълзейки върху коренищата, когато един увиснал недозрял плод ме удари отстрани по главата.

И почна да мига.

Начаса спрях, извърнах глава и се вторачих в странния плод. Приличаше на круша и примигваше като неоновите знаци от старите филми. Какво…?

— Бяха на партито — съобщи женски глас.

Искри! Чуваше се от стаята точно пред мен. Почти щях да пропълзя край нея, видим през отворената врата. Престанах да обръщам внимание на плода, промъкнах се и заслушах.

— Трима от тях. Убиецът на Стоманеното сърце си тръгна пръв и аз го последвах, но го изгубих.

Нютън ли говореше?

— Ти го изгуби? — Този дълбок глас ми беше познат. Разрушение. — Мислех си, че не правиш така.

— Не правя. — В тона ѝ личеше безсилен гняв. — Сякаш изчезна.

Искри. Усетих как тръпки плъзват по ръцете и се сипват през тялото ми. Нютън ме е следила?

Надникнах в стаята. Вътре листата бяха разчистени и растенията бяха отрязани. Така се отваряше малка хотелска стая с използваеми легло и бюро. Дори стъклото на единия прозорец беше непокътнато, нищо че другото беше счупено. Вътре беше тъмно, но около прозореца имаше спрей и неговата светлина беше достатъчна тъкмо колкото да видя Разрушение. Облечен в дългия си черен тренчкот, той стоеше със сключени зад гърба ръце и гледаше през прозореца към града, пълен с неонови бои и веселящи се хора. Нютън се подпираше на стената и въртеше в ръка катана.

Какво общо имаше между хората в този град и мечовете?

— Не трябваше да го оставяш да ти се изплъзне — рече Разрушение.

— Защото ти така добре си свърши работата с убийството му? — заяде се Нютън. — В разрез със заповедите, бих добавила.

— Не следвам заповедите на никого, бил той смъртен или Епичен — тихо каза Разрушение. — Аз съм пречистващият огън.

— Аха. Както кажеш, грознико.

Разрушение вдигна ръка настрани почти небрежно. Държеше дългоцевен пистолет. Разбира се, имаше .357. Запуших си ушите, тъкмо когато той натисна спусъка.

Куршумът се отклони. Всъщност успях да видя как става, което не бях очаквал. Малък проблясък светлина от Нютън и чекмеджето в бюрото до Разрушение експлодира и пръсна дървени трески. Пънкарката стоеше права и видимо се раздразни, когато Разрушение изстреля още пет куршума по нея. Всички отскочиха, без да я наранят.

Наблюдавах като омагьосан и разумът ми се изпари. Каква невероятна сила. Хокъм в Бостън използваше пренасочването, но обикновено отскочилите от него куршуми се разпадаха във въздуха. Тук куршумите наистина променяха посоката си и се изстрелваха обратно далеч от Нютън. Как не падаха при тази внезапна промяна в траекторията?

От това, което виждах, разбрах, че не летят добре. Предназначението на куршумите не беше да летят назад.

Разрушение свали пистолета.

— Какво те прихваща? — попита Нютън.

— Като говоря и предупреждавам, кой ли ще ме чуе? — подзе безстрастно Разрушение. — Виж, ухото им е необрязано и те не могат да чуят.

— Ти си луд.

— А ти си много добра с меча — отвърна тихо Разрушение. — Възхищавам се на умението ти.

Умислих се. Какво? Явно и за Нютън забележката беше странна, понеже тя спря, свали катаната и го зяпна.

— Приключи ли със стрелбата по мен? — попита тя най-сетне. Звучеше разтревожено. Радвах се да чуя, че не само аз намирам Разрушение във висша степен изнервящ. — Понеже искам да се връщам. Гладна съм, а храната на онова парти беше жалка. Само домашни плодове.

Разрушение не я погледна. Прошепна нещо и аз се напрегнах да го чуя. Приведох се напред.

— Развалени — шепнеше Разрушение. — Всички хора са развалени. Семето на Епичните е у всеки от тях. И затова всички трябва да умрат. Смъртни и безсмъртни. Всички са…

Подхлъзнах се.

Макар бързо да възвърнах равновесие, ботушите ми скръцнаха на някаква кора. Разрушение се обърна, а Нютън се изправи и вдигна катаната в здрава хватка.

Разрушение погледна право към мен.

Ала явно не ме видя.

Свъси се, погледна край мястото, където се свивах, и поклати глава. Отиде при Нютън, взе я за ръката и двамата се телепортираха. Светкавица, която остави блестящи силуети, а те се разпаднаха и изчезнаха.

Наместих се. По лицето ми се лееше пот, а сърцето ми блъскаше. Някак бях успял да се откача от Нютън, без дори да знам, че някой ме следи. Не приемах, че пъргавото ми отдръпване от пътя е било достатъчно, нито че тя преднамерено ме е следила. А сега — това.

— Добре, Меган — казах аз. — Знам, че си тук.

Мълчание.

— У мен е твоят пистолет — продължих аз и извадих оръжието. — Наистина отлична изработка. P226, с направена по поръчка каучукова ръкохватка, жлебове за пръстите, малко износен отстрани. Явно много време си го напасвала към ръката си.

Мълчание.

Отидох до прозореца и подадох пистолета навън.

— Вероятно също така потъва наистина добре. Срамота ще е…

— Ако го пуснеш, идиот такъв — чу се гласът на Меган от коридора, — ще ти издера лицето.

22.

Меган! Искри, хубаво беше да чуя гласа ѝ. Последния път, когато това се случи, тя беше насочила оръжие срещу мен.

Меган излезе от сенките в коридора. Изглеждаше прекрасно.

Първия път, когато я видях — много отдавна, при опита ми да се присъединя към Възмездителите — тя беше облечена в тясна червена рокля, златистите ѝ коси се сипеха по раменете ѝ. Фините ѝ черти бяха подчертани с руж и сенки и завършени с панделка яркочервено червило на устните ѝ. Сега носеше грубо военно яке и джинси, косите ѝ бяха прибрани в удобна опашка. И тя беше много по-красива. Това беше истинската Меган, онази с един кобур под мишницата и втори — на хълбока.

Видът ѝ ми донесе спомени. За гонитбата през Нюкаго, за стрелбата и взривяващите се коптери. За отчаяното бягство с Меган на ръце, последвано от невъзможно спасение. Умря и без това. Но не завинаги, както бях установил. Не можех да сдържа усмивката си при вида ѝ. Меган на свой ред вдигна деветмилиметров пистолет право към гърдите ми. Е, това поне ми беше познато.

— Забелязал си, че се намесвам — каза тя. — Което значи, че съм станала предвидима. Или че ти знаеш твърде много. Винаги си знаел твърде много.

Сведох очи към оръжието. Човек никога не свиква да има насочено оръжие към него. Всъщност, колкото повече знае за оръжията, толкова по-смущаващо е да се изправи срещу тях. Знае точно какво могат да му причинят — и знае, че професионалист като Меган не насочва оръжие към някого, без да е готов да стреля.

— Хъмм… и аз се радвам да те видя — казах аз и внимателно прибрах ръката, в която държах нейния пистолет, от прозореца, после пуснах пистолета на пода с незаплашително движение и леко го ритнах към нея. — Не съм въоръжен. Можеш да го свалиш, Меган. Искам само да поговорим.

— Би трябвало да те застрелям — отговори тя. Без да ме изпуска от прицел, тя се наведе да вземе втория пистолет от пода с лявата си ръка, после го плъзна в джоба си.

— И какъв ще е смисълът? — попитах аз. — След като оня ден ме спаси от удавяне, а тази вечер отново ме спаси, когато Нютън ме следеше? Благодаря ти и за двата пъти, между другото.

— Нютън и Разрушение смятат, че си опасен.

— А ти… не си съгласна?

— О, опасен си. Само че не както те или ти мислите. Ти си опасен, защото караш хората да ти вярват, Дейвид. Караш ги да изслушват смахнатите ти идеи. За нещастие, светът не може да бъде такъв, какъвто ти искаш да бъде. Ти няма да свалиш Епичните.

— Ние свалихме Стоманеното сърце.

— С помощта на двама Епични — сряза ме Меган. — Колко време бихте оцелели ти и отрядът в Нюкаго без щитовете на Проф и способностите му да лекува? Искри! Тук, във Вавилар, сте едва от няколко дни и ти вече щеше да си мъртъв без моята помощ. Не можеш да се пребориш с тях, Дейвид.

— Добре — отвърнах аз и пристъпих напред, въпреки пистолета, който още беше насочен към мен. — Бих казал, че твоите примери доказват единствено, че можем да се борим с Епичните. Стига да разполагаме с помощта на други Епични.

Изражението ѝ се промени, устните ѝ се изопнаха и очите ѝ станаха по-твърди.

— Даваш си сметка, че Федрус ще се обърне против нас. Наели сте лъва да ви пази от вълците, но и той, и те ще ви изядат с радост, когато храната им свърши.

— Аз…

— Не знаеш какво е отвътре! Не трябва да ни вярваш. На никого от нас. Дори толкова малко нещо като това, което направих сега, за да те защитя от онези двамата, заплашва да ме разруши. — Тя помълча. — Вече няма да получиш помощ от мен.

Обърна се да тръгне обратно по коридора.

— Меган! — казах аз, внезапно обзет от паника. Бях дошъл чак тук, за да я намеря. Не можех сега да я оставя да си иде! Забързах по коридора след нея.

Тя крачеше далеч от мен, тъмен силует, който едва се виждаше в светлината на няколкото увиснали плода.

— Липсваше ми — казах аз.

Тя не спря.

Не така си бях представял срещата ни. Не се предполагаше тя да е за Проф или за Епичните, а за нея. И за мен.

Трябваше да кажа нещо. Нещо романтично! Нещо, което да я помете.

— Ти си като картоф! — викнах след нея. — В минно поле.

Меган застина. После се обърна рязко към мен. Лицето ѝ се освети от един недозрял плод.

— Картоф — с равен глас изрече тя. — И това е най-доброто, на което си способен? Сериозно?

— Има смисъл. Слушай. Крачиш през минно поле и се притесняваш да не се взривиш. И после стъпваш върху нещо и се мислиш „Мъртъв съм“. А се оказва просто картоф. И си толкова облекчен да намериш нещо толкова чудесно, когато си очаквал нещо толкова чудовищно. Това си ти. За мен.

— Картоф.

— Разбира се. Пържени картофки? Картофено пюре? Кой не обича картофи?

— Сума ти хора. Защо не мога да съм нещо сладко, кейк например?

— Защото кейкът не расте в минно поле. Очевидно е.

Тя ме погледа няколко секунди, после приседна върху някакво обрасло коренище.

Искри. Май плачеше. Идиот! Казах си аз и забързах през листака. Романтично. Очакваше се да си романтичен, слонце! Картофите не бяха романтични. Трябваше да пробвам с морков.

Стигнах до Меган в полутъмния коридор и се поколебах, несигурен дали бих дръзнал да я докосна. Тя вдигна поглед към мен и макар наистина да имаше сълзи в ъгълчетата на очите ѝ, тя не плачеше. Смееше се.

— Ти, Дейвид Чарлстън, си пълен глупак. Щеше ми се да не си толкова сладък при това.

— Ъъъ… благодаря — отговорих аз.

Тя въздъхна и се намести върху грамадното коренище. Сви крака и седна, опряла гръб в извивката на дървесния ствол. Това приличаше на покана, така че седнах пред нея, свих колене и се облегнах на стената. Виждах достатъчно добре, въпреки че цялото място беше призрачно с тези сенчести лиани и странни растения.

— Не знаеш какво е, Дейвид — прошепна тя.

— Кажи ми тогава.

Тя спря очи върху мен. После извърна поглед нагоре.

— Все едно отново си дете. Помниш, когато си наистина малък и всичко се върти около теб? Нищо освен твоите нужди и желания няма значение. Не е възможно да мислиш за другите — те просто не влизат в ума ти. Другите хора са дразнител, причинител на безсилие. Само ти се пречкат.

— По-рано ти устояваше на това.

— Не, не устоявах. При Възмездителите бях принудена да не използвам силите си. Не устоявах на промените. Никога не ги изпитвах.

— Значи пак прави така.

Тя поклати глава.

— И по-рано едва успявах. По времето, когато ме убиха, на практика полудявах от необходимостта да използвам силите си. Бях почнала да си намирам оправдания и това ме променяше.

— Сега изглеждаш добре.

Тя си поигра с пистолета. Щракаше затвора и продължаваше да гледа нагоре.

— Около теб е по-лесно. Не знам защо.

Е, това поне беше нещо. Накара ме да се замисля.

— Може би има нещо общо с твоята слабост.

Тя ме изгледа остро.

— Само помисли — предпазливо подхванах аз, понеже не исках да развалям нещата в момента. — Може да се окаже важно.

— Смяташ, че това ме кара да се държа като себе си — сопна се тя. — Мислиш, че когато съм с теб, това някак задейства слабостта ми и така отново ставам нормална. Нещата не стават така, Дейвид. Ако твоето присъствие неутрализираше силите ми, нямаше да мога да те спасявам или да се скрия сред Възмездителите. Искри! Ако случаят беше такъв, всеки път, когато се задействаше слабостта му, всеки Епичен щеше да си казва: „Е, какво, по дяволите? Защо съм зъл? Хайде, момчета, да се разбираме прекрасно и да идем заедно на боулинг или нещо подобно.“

— Е, не е нужно да се заяждаш толкова.

Тя притисна носа си със свободната ръка.

— Дори не би трябвало да съм тук с теб. Какви ги върша?

— Разговаряш с приятел — отвърнах аз. — Сигурно напоследък имаш нужда от това.

Тя ме погледна, после пак отклони очи.

— Не се налага да разговаряме точно за това — продължих аз. — Или за Нюкаго, или за Възмездителите, или за каквото и да е от този сорт. Просто говори с мен, Меган. Това 24/7 ли е?

Тя вдигна пистолета.

— Аха.

— Трето поколение?

— Второ поколение, компакт, девет милиметров — измърмори тя. — Повече ми харесват като усещане от третото поколение, обаче много трудно се намират части за проклетата джаджа. Трябва да използвам нещо малко. Не мога да допусна останалите да узнаят, че ми трябва пистолет. Тук това се приема за слабост.

— Какво? Наистина ли?

Меган кимна.

— Епичните убиват по някакъв бляскав начин чрез своите сили. Ние обичаме да се хвалим. Трябва да стана истински добра с пистолета, за да мога понякога при убиването на хора да фалшифицирам силите си.

— Олеле. Значи, когато се сражавахме със Случайност навремето и ти го улучи от въздуха…

— Аха. Няма измама. Аз не притежавам хипер рефлекси или нещо от сорта. Аз съм доста жалък Епичен.

— Ъ… ти се върна от мъртвите. За твое сведение, това съвсем не е жалко.

Тя се усмихна.

— Имаш ли някаква представа колко е скапано да станеш Висш Епичен заради превъплъщението? Смъртта боли. И изличава много от спомените ми от времето непосредствено преди събитието. Помня само умирането, болката и черното ледено нищо. Будя се на следващата сутрин и болката и ужасът владеят мислите ми. — Тя потрепери. — По-добре да имам силово поле или нещо, което да ме пази.

— Да, обаче ако силовите ти полета се окажат Винсин, умираш завинаги. Превъплъщението е по-сигурна работа.

— Винсин ли? Като марката оръжия?

— Аха, те…

— Постоянно засичат — довърши Меган и кимна. — И са точни горе-долу колкото слепец, който пикае по време на земетресение.

— Олеле… — продумах аз.

Тя се намуси.

— Това беше страхотна метафора.

— Ох, моля ти се.

— Трябва да си я запиша — продължих аз, пренебрегвайки оплакванията ѝ. Изрових новия си мобилен и записах. Когато свърших и вдигнах поглед към нея, ти се усмихваше.

— Какво? — попитах аз.

— Май не се справяме много добре с това да не говорим за Епични — отговори Меган. — Съжалявам.

— Предполагам, че това можеше да се очаква. Искам да кажа, нали си такава. Освен че си прекрасна. Прекрасна си като…

— Картоф?

— … като слепец, който пикае по време на земетресение — прочетох аз от екрана на мобилния. — Хъм. Не върши добра работа в тази ситуация, нали?

— Не. Не твърде.

— Значи трябва да намеря друго място да го ползвам — ухилих се аз и прибрах мобилния. Изправих се и ѝ подадох ръка.

Меган се подвоуми, после извади нещо от джоба си и го пъхна в ръката ми. Малък черен предмет, като батерия за мобилен. Аз се свъсих.

— Подадох ръка, за да ти помогна да станеш.

— Знам — отговори Меган и се изправи. — Не обичам да ми помагат.

— Това какво е? — попитах аз и вдигнах малкия плосък четириъгълник.

— Питай Федрус — отговори тя.

Като стана, Меган се озова точно пред мен, много близо. Беше висока, почти колкото мен.

— Никога не съм срещал друга като теб — казах и свалих ръката си.

— Това ли каза на онази подскачаща купчина цици и дупе, с която танцува на партито?

Аз потръпнах.

— Ти си, ъъъ, видяла това?

— Аха.

— Преследвачка.

— Възмездителите дойдоха в моя град. В интерес на Епичните е да им водим сметка.

— Тогава знаеш, че не бях на партито за удоволствие.

— Ще призная — каза Меган и пристъпи по-близо, — че ми беше трудно да преценя дали се мъчиш да смажеш рояк ядосани буболечки в краката си или просто истински не те бива в танците.

Тази стъпка я доведе близо до мен. Наистина близо. Тя ме погледна в очите.

Сега или никога.

С лудешки разтуптяно сърце, аз затворих очи и се приведох. Веднага усетих нещо студено в слепоочието си. Отворих очи и открих, че Меган се е навела, устните ѝ са точно до моите, обаче после е вдигнала пистолета и го е притиснала до слепоочието ми.

— Пак го правиш — каза тя, почти с ръмжене. — Изкривяваш истината, караш хората да се съгласяват с твоята лудост. Това нещо между нас няма да се получи.

— Ние ще направим така, че да се получи.

— Може би аз не го искам. Може би искам да съм корава. Може би не искам да харесвам хората. Може би никога не съм искала да харесвам хората, дори преди изгрева на Злочестие.

Задържах погледа ѝ без да обръщам внимание на пистолета до главата ми. Усмихнах се.

— Ба — рече тя и го махна. Закрачи по коридора и перна папратите. — Не ме следвай. Трябва да помисля.

Останах на място, макар и да я гледах как се отдалечава. Попипах приличния на батерия предмет, който ми беше дала, и изпитах сладко задоволство. Понеже, когато Меган си тръгна, погледнах пистолета ѝ. Този път го беше насочила към мен с вдигнат предпазител. Ако това не беше истинска любов, не знам какво беше.

23.

Ексел привърза спирила към мен. Беше по-тънък, отколкото очаквах; единствените обемисти части бяха две големи, прилични на кутии, тръби, които се прикрепваха за прасците ми. Отзад на дясната ми ръка излизаше дюза колкото обикновен маркуч. Беше закрепена за черна ръкавица с гривна на китката. Устройството малко пречеше на движението на китката ми. На лявата ми ръка имаше друг вид ръкавица, с няколко странни устройства откъм гърба. Формата им беше приблизително като на два фишека монети. Побутнах ги.

— На твое място бих избягвал да си играя с тях — каза Ексел приятелски. — Освен ако не искаш да избързаш с погребението. Случайно знам едно местенце във Вавилар, където целогодишно продават лилии.

— Странен човек си ти — отвърнах аз, обаче свалих ръце до тялото си заради неговото предупреждение.

— Мизи? — попита Ексел.

— Изглежда добре — установи тя, като ме обиколи и инспектира. Коленичи и подръпна жицата, която вървеше от стъпалото ми към задния дял. Явно знаеше много за подобни неща, особено за технологиите, извлечени от Епичните. Когато се върнах с дадения ми от Меган мотиватор — и обясних, че съм проследил Нютън и тя го е изпуснала — Мизи беше онази, която го прекара през тестовете и определи дали всичко е наред.

Тримата се намирахме върху един покрив в северен Вавилар, далеч от населените участъци. Тук сградите стърчаха от водата доста нарядко. Между тях нямаше мостове. Освен това беше ден и повечето хора спяха.

Със спирила носех водолазен костюм и подчертано не обръщах внимание колко ме изнервя това. Преди да се съгласи да ме съоръжи със спирила, Мизи беше настояла да ми предаде някои основни движения от плуването. От срещата ми с Меган беше минала близо седмица. Ставах доста добър в плуването. Е, доста добър в това да не се паникьосвам при влизане във водата. Предполагах, че това е главната част от битката.

Все още не бях измислил дизайна на шиповете за крака, с които да възпирам възможните атаки на акули. Надявах се да не ми потрябват. Проф беше от другата страна на покрива и оглеждаше. Носеше черната си лабораторна престилка с очила в джобовете. Не повярва на лъжата ми, че съм намерил мотиватора в стаята, след като съм шпионирал Нютън и Разрушение. Изкушавах се да му кажа за Меган. Скоро щях да намеря време. Когато Мизи, Вал или Ексел не бяха наоколо. Не мислех, че ще реагират добре, ако чуят, че съм имал приятен разговор с Епичната, за която се приемаше, че е убила техния приятел. Не го е направила тя, казах си за хиляден път, когато Мизи подръпна здраво лентата на предмишницата ми. Нищо, че разполагаше с мотиватора за спирила.

— Добре — каза Мизи най-сетне. — Готово!

— Поздравления — рече Ексел. — Сега носиш най-опасното съоръжение, което притежаваме.

— Къде са останалите тръби? — попитах озадачено аз. Тръбите и ръкавиците бяха свързани чрез разни жици — които бяха здраво прикрепени към ръцете и краката ми — към кръглото устройство на гърба ми, в което Мизи сложи мотиватора.

— Не са нужни тръби — каза тя.

— Никакви? Никакви помпи, маркучи…

— Не.

— Съвсем сигурен съм, че в това няма никакъв смисъл.

— А аз съм съвсем сигурна, че ти носиш едно откачено, извлечено от Епичните, оръжие — отвърна Мизи. — Тензорите изпаряват метала. В сравнение с тях това тук е като разходка в парка. При положение, че местният ни парк е напълно потопен под водата…

Вдигнах дясната си длан и я свих в юмрук. Водолазният костюм, който покриваше ръката ми, изхрущя при движението. Обяснението на Мизи ме разтревожи. Не трябваше ли да знаем как всъщност работят нещата? Естествено, и аз не разбирах как работят компютрите или мобилните, и това не ме притесняваше. Те обаче не притежаваха мистериозни мотиватори и не бяха разработени след проучването на клетките на мъртви Епични.

И, доколкото ми беше известно, не противоречаха на физичните закони.

Това навярно бяха въпроси за някой друг ден. Засега трябваше да се съсредоточа върху задачата: да се науча как да ползвам спирила.

— И как работи?

— Това — подзе Мизи, взе лявата ми ръка и перна едно копче, — е поточният лъч.

— Поточен лъч? — попитах сухо.

— Аз го назовах така — радостно отвърна Мизи.

Проучих ръкавицата. Едно от приличните на фишеци с монети устройства на гърба донякъде наподобяваше лазерен показалец. Стъпих на ръба на покрива, насочих лявата си ръка към водата долу и я свих в юмрук.

От ръката ми се изстреля яркочервен лазер. Дори на дневна светлина, дори при липсата на дим или някакво запрашаване във въздуха, успях да видя лъча ясно. Апаратът на гърба ми зажужа.

— Поточният лъч извлича вода — каза Ексел и ме плясна по рамото. — Или… хмм, телепортира водата при теб, или нещо подобно.

— Шегуваш се.

— Не.

— Виж сега, трябва да внимаваш — продължи Мизи, — тъй като другата ти ръка ще контролира потока. Ти трябва да…

Свих дясната ръка в юмрук. От краката ми изригнаха струи вода, вдигнаха ме във въздуха и ме хвърлиха от ръба на покрива. Извиках и заразмахвах ръце. Поточният лъч се изви към небето, после изключи, понеже ръката ми вече не беше в юмрук. Струите веднага престанаха.

Светът се завъртя около мен, капките вода пръснаха навсякъде, после силата на океана ме удари, когато се стоварих върху него. Ударът беше страхотен, въпреки силовото поле на Проф, което ме предпазваше. Солената вода пръсна в устата ми и нахълта в носа ми. В един кратък и ужасяващ миг умът ми беше убеден, че се давя и ще умра.

Започнах да блъскам, припомняйки си онзи път, когато тежестта на глезена ми ме завлече надолу. Паниката ми се придружаваше от един по-дълбок и древен страх — първичният страх от удавяне, примесен със страх какво ли ме дебне там, в дълбините. Преборих се да изляза на повърхността, почнах да плюя и неумело заплувах към покрива. Хванах се за един отчасти потопен прозоречен перваз и изтрих лице. Опитах да си поема дъх и да успокоя нервите си. Дори и с водолазния костюм ми беше студено.

Отгоре избухна смях. Ексел. Той се пресегна и аз го хванах и го оставих да ми помогне да изляза от водата. Седнах на ръба на покрива и придърпах крака. Нямаше причина да давам на акулите, за които бях убеден, че са долу, какво да дъвчат.

— Добре. Работи! — каза Ексел.

— Нека да проверя нивата на притока — намеси се Мизи и коленичи до мен. Днес беше облечена в джинси и блуза с къдрички по края. Зад нея и Ексел с мрачно изражение и скръстени ръце стоеше Проф.

— Сър? — викнах му аз.

— Продължавай да се упражняваш — отвърна той. — Аз трябва да се погрижа за някои неща. Ексел и Мизи, можете ли да се оправите с това?

— Разбира се — отговори Ексел. — Аз бях треньор на Сам първите няколко пъти. Никога обаче не съм го опитвал лично.

Разумно. Представях си какви сериозни струи бяха нужни, за да вдигнат Ексел.

Проф стъпи в нашата лодка, привързана до покрива, и извади весло.

— Свържете се по мобилния с Вал, когато поискате да ви приберем — заръча той. После се отправи към скривалището на подводницата.

— Какво го прихваща напоследък? — попита Ексел.

— Прихваща ли го? — обади се иззад мен Мизи, която бърникаше устройството на гърба ми. — Доколкото мога да преценя, той винаги си е такъв. Начумерен. Мрачен. Загадъчен.

По гласа ѝ познах, че се изчервява, а тя се приведе още малко.

— Вярно — рече Ексел. — В последно време обаче загадъчността върви с повечко чумерене. — Той поклати глава и се настани до мен. — Дейвид, когато боравиш със спирила, трябва да държиш поточния лъч насочен към водата. В момента, когато го отклониш, ще загубиш достъп до пропеланта, а това ще те запрати долу.

— Добре де — отвърнах аз. — Поне кацането ще е меко, нали? — Кимнах по посока на водата.

— Никога не си пльосвал по корем, а? — попита Ексел.

— Какво по корем?

Ексел се почеса по челото с месести пръсти.

— Окей, Дейвид. Водата не се свива. Ако я удариш с висока скорост, особено с голяма част от тялото си наведнъж, ще имаш чувството, че си ударил нещо твърдо. Ако паднеш от тридесетина метра, чупиш кости. Може би умираш.

Звучеше странно, но не беше особено важно, докато разполагах със силовото поле на Проф, което ме пазеше, замаскирано като малка електронна кутийка на колана на водолазния костюм. Понеже Проф често разпределяше силата между няколко Възмездителя наведнъж, силовото поле щеше да отслабне с времето. Така в него можеха да проникнат фокусирани точки на натиск, например куршуми. Но падането във водата не би трябвало да е проблем.

— Тридесетина метра, така ли? Тази джаджа може да ме издигне толкова високо?

Ексел кимна.

— И още по-високо. Сам не можеше да достигне върховете на най-високите небостъргачи, но достигаше много от средните.

Мизи спря да бърника по гърба ми.

— Намалих потоците — обясни тя. — Така можеш да се упражняваш първоначално без толкова голяма сила.

— Нямам нужда от глезене.

Ексел ме погледна сериозно, после положи ръка на рамото ми.

— Дейвид, аз се шегувам със смъртта. Рискове на професията — научаваш се да се смееш на смъртта, когато тя те обгражда отвсякъде. Но ние вече загубихме примамката от отряда. Няма ли да е глупаво да загубим следващия човек на този пост по време на упражнение? Онова, което стана преди малко, лесно можеше да свърши с излитането ти във въздуха, последвано от падане по лице върху покрива с висока скорост.

Почувствах се глупаво. Поех дълбоко въздух.

— Разбира се. Имате право. — Защитата на Проф беше добра, но не безпогрешна. — В началото ще действам лекичко.

— Тогава се изправи, Убиецо на Стоманеното сърце, застани с гръб и да се заемаме.

24.

Оказа се, че трудността при използването на спирила не е заради мощта му. След половин час работа накарахме Мизи да увеличи мощността на водните струи, понеже така те даваха по-добра основа.

Трудността беше с равновесието. Да се мъчиш да останеш стабилен с две движещи се струи вода, които излизат от краката ти, беше като да се мъчиш да крепиш тенджера с жаби върху два полусварени спагета. И аз трябваше да правя това, като през цялото време лявата ми ръка е насочена към водата, за да не загубя мощност. За щастие, можех да ползвам дясната ръка за стабилизиране. На нея беше привързано нещо, което Мизи наричаше ръчен двигател. С него можех да изстрелвам струи вода, за да балансирам, обаче аз обикновено прекалявах с компенсирането.

Цялата работа беше доста сложна. Лявата ръка с поточния лъч трябваше да стои насочена към водата. С отваряне и затваряне дясната ръка нагаждаше мощността на струите, които излизаха от стъпалата ми, а палецът ѝ контролираше силата на ръчния двигател.

Но не можех да го ползвам за стабилизиране, ако забравех да го насоча накъдето падах. А когато човек опитва да жонглира в ума си с всичко дотук, това беше по-лесно да се каже, отколкото да се направи.

Най-после успях да полетя стабилно на петнадесетина стъпки над водата. Носех се така, използвайки ръчния двигател, за да изстрелвам струя назад и да не падна, когато се катурвах в тази посока.

— Хубаво! — провикна се Ексел отдолу. — Като да ходиш с гъвкави кокили, а? Така го описваше Сам.

Е, стига човек да иска пешеходни сравнения. Загубих равновесие и рухнах във водата, отпуснах дясната ръка и спрях струите. Излязох плюейки, но се оставих да поплувам малко. Ексел и Мизи стояха над мен и гледаха надолу.

Повторното падане беше дразнещо, ала нямаше да се оставя да ме обезсърчи. С тензорите трябваше да се упражнявам със седмици, преди да ги овладея.

Нещо докосна крака ми.

Знаех, че сигурно е просто някакъв боклук, който се движи по ленивото течение, но сгърчих крака и инстинктивно свих юмрук. Затова, когато от краката ми се изстреля вода, аз се понесох назад като катер от плът. Почти веднага отпуснах ръката си, изненадан от лекотата, с която се придвижих.

Обърнах се с лице напред и крака назад, за да съм по корем, и пак пробвах струите. Усилих, докато се понесох с прилична скорост — горе-долу както видях Мизи да плува в деня преди да почне да ми дава указания. Проверих дали очилата и тапите за нос са сигурно нагласени.

После увеличих скоростта.

По някаква причина, макар краката ми да сочеха право назад, това ме изхвърли от водата и полетях точно над повърхността. Стана бързо. Минаха едва няколко секунди, преди да падна отново по лице.

Охо, рекох си, изплувах и отново излетях с плясък от водата. Отпуснах ръка, забавих ускорението и се изправих. Малката сила от струите ме издигна над водата някъде до кръста. Около мен водата вреше в подобен на поничка пръстен.

Доста бързо се бях върнал. Можех ли да се движа още по-бързо? Оставих се пак да потъна, после извадих крака и пуснах струите с пълна сила. Полетях с лицето напред като торпедо. Водата пръскаше от мен, а аз се движех нагоре-надолу, развълнуван от скоростта. Бях овладял това скоростно плуване доста по-бързо от летенето; толкова ми беше забавно, че почти забравих, че съм във водата. Най-сетне доплувах до другите и спрях струите.

Горе Мизи се мъчеше да си поеме дъх.

— Това — подхвана тя с просълзени очи — беше едно от най-смехотворните неща, които съм виждала.

— Всъщност искаше да кажеш „удивителни“ — изръмжах аз. — Видя ли колко бързо се движа?

— Приличаше на морска свиня.

— На удивителна морска свиня?

— Разбира се — отвърна тя през смях.

Ексел също се усмихваше до нея. Приклекна и се пресегна да ми помогне да изляза от водата, обаче аз задействах струите и се изстрелях под ъгъл. Успях да се приземя на покрива до тях, без да падна по лице, нищо че за целта ми трябваше много ръкомахане. Мизи пак се разсмя и ми метна хавлия. Настаних се на един от столовете. Треперех. Може и да беше пролет, но въздухът още беше хладен. Приех чаша горещ чай от Ексел, който се настани до мен и си сложи слушалката. Аз го последвах.

— Тази вода — заговорих тихо, по маниера на вавиларските Възмездители — не ми се струва толкова студена, колкото би трябвало да бъде. — Треперейки на открито, осъзнах, че във водата ми беше по-топло.

— Наистина — отговори Ексел. — А в южните части на Вавилар е още по-студена. Има течения, които се движат по улиците и носят тропическа топлина през цялата година, дори посред зима.

— Това звучи… — подхванах аз и млъкнах.

— Невъзможно? — предложи Ексел.

— Аха. Обаче си давам сметка колко глупаво звучи при всичко останало, което се случва в този град.

Ексел кимна. Поседяхме така. Аз дъвчех сандвича, който бях изровил от раницата си.

— Е, свършихме ли за днес? — попита Ексел.

— Не — отвърнах аз и се натъпках с последната хапка от сандвича. — Тук сме само от час или два. Искам да овладея това нещо. Само ми дайте да си почина минутка и пак се заемам.

Мизи седна и провери мобилния си.

— Вал казва, че точно сега Нютън е в Ийстбъро. Никакво движение насам. Не личи да са ни забелязали.

Кимнах и отпих от чая, докато обмислях. Чаят беше по-сладък, отколкото бях свикнал.

— Ще трябва да разберем каква е слабостта ѝ, стига да можем.

— Предпочитам да разберем слабостта на Разрушение — вметна Ексел. — Той ме плаши.

— Така и трябва.

Цялата ми седмица мина в мисли за Меган, ала навярно трябваше през повечето време да оставя Разрушение да занимава ума ми. Защо внезапно беше решил да изпари Хюстън? И много скоро след това още два града? Какво се беше променило и защо бях сбъркал за периода на телепортиранията му?

Измъкнах новия мобилен и потърсих в дигитализираната версия на моите бележки. Не се различаваше много от стария, но някои от подобренията на Мизи — например бавно зареждащият слънчев панел на гърба — изглеждаха полезни.

Спрях се на снимка на Разрушение, направена в Хюстън само няколко дни преди той да го унищожи. Бях изтъргувал половината от купоните си за две седмици, за да купя от едно момче във Фабриката тази снимка. То я беше получило от приятел. На снимката Разрушение седеше насред някакъв градски площад със скръстени крака и се обливаше в слънчева светлина със затворени очи и вдигнато към небето лице. Няколко дни по-късно Хюстън изчезна. Това ме шокира, понеже очаквах Разрушение да остане император на града с години, като Стоманеното сърце в Чикаго. Нищо от прочетеното за него не ме бе подготвило за това събитие.

Бележките ми за него се бяха оказали погрешни. Дълбоко погрешни, не само за силите му, но и за мотивите и намеренията му. Помислих малко, после намерих номера на Вал и натиснах бутона за повикване.

— Да — отговори тя тихо.

— Мизи казва, че още си на разузнаване.

— Аха. Какво ти трябва?

— Някой виждал ли е Разрушение да седи навън, на слънце? Искам да кажа, тук, в града?

— Не знам — отговори Вал. — За него се носят много слухове, но няма конкретна информация.

Погледнах Ексел, който седеше до мен. Той сви рамене и предложи:

— Мога да пробвам да науча още, ако искаш.

— Благодаря. Вал, просто си дръж очите отворени, става ли? Струва ми се, че Разрушение има нужда да се зарежда така. Поне го правеше в другите градове, преди да ги унищожи. Ще трябва да знаем, ако започне да прави така и тук.

— Разбрано — отговори Вал и прекъсна.

— Прекалено много се тревожим за него — каза Мизи. Тя седеше на ръба на покрива и лениво мяташе парченца тухла във водата.

Ексел тихичко се засмя и каза по линията.

— Е, той е онзи, който вероятно ще опита да стопи града, Мисури.

— Сигурно. Ами Зарево? — Мизи беше отправила поглед над водите, а челото ѝ беше нетипично навъсено. Ядосано. — Тя уби Сам. Тя се внедри сред Възмездителите и ни предаде. Тя също е огнен Епичен, като Разрушение. Защо не обсъждаме как да убием нея?

Огнен Епичен. Съвсем сигурен бях, че тя всъщност не е такава. Беше някакъв вид илюзионист. Честно казано обаче, не знаех мащабите на нещата, които можеше да прави. В образите, които създаваше, имаше нещо особено, ала не можех да го напипам.

— Какво ви каза Проф за Зарево? — полюбопитствах аз.

Мизи сви рамене.

— Имам досието ѝ от Възмездителите. Те обаче са мислели, че „тя“ е „той“. Огнена Епична; около нея има аура от пламък, която топи куршумите. Може да лети и да изстрелва огън.

Всъщност нищо от това не беше истина и Проф знаеше. Защо не беше казал на отряда, че Меган всъщност е илюзионист и няма способности за манипулиране на огъня? Със сигурност нямаше да го обясня. Не и когато не знаех защо Проф мълчи. Пък и щом Мизи се беше захванала с Меган, по-безопасно беше този отряд да не знае истинската ѝ същност.

— В досието обаче не се казва нищо за слабостта ѝ — продължи Мизи и ме погледна с надежда.

— Нямам представа каква е — казах аз. — Когато беше с нас, не изглеждаше лоша…

— Хубавичко ви е преметнала — съчувствено отговори Мизи. — Да, предполагам, че трябва да сме извадили късмет, задето не е опитала това с нас. Щеше да е още по-трудно, ако първо беше станала наша приятелка, а после да започне да ни избива. — Все още изглеждаше гневна, когато си донесе чаша чай.

Станах и оставих кърпата. Спирилът все още беше закачен за мен, джетовете бяха отзад на прасците ми, а ръкавиците — на ръцете ми.

— Ще поупражня още малко тази работа с плуването — казах аз.

— Само внимавай за хора — отвърна Ексел. — Не бива да те виждат. Не бихме искали да развалим репутацията на Възмездителите с такова глупашко държание.

— Иии, иии — пропя Мизи като делфин.

— Страхотно — рекох и се постарах да не се изчервя. — Благодаря ви. Много ме окуражихте. — Свалих слушалката и я пъхнах в непромокаемия джоб на водолазния костюм, после си сложих очилата и тапите за нос.

Скочих обратно във водата и обиколих покрива няколко пъти. Забавно беше, нищо че беше във вода. Пък и предполагах, че се движа достатъчно бързо, та акулите да не ме пипнат. Накрая прецених, че съм му хванал цаката, извърнах се от покрива и се отправих в откритите води на някогашния Сентръл парк. Сега представляваше обширно пространство, където нищо не нарушаваше повърхността — което беше отлично за мен, понеже означаваше, че не рискувам да се стрелна във водата и да се ударя в някой едва потопен покрив или стълб.

Почти свих дясната си ръка в юмрук и набрах скорост, после взех да плискам във водата — изскачах и се потапях отново и отново. В началото беше вълнуващо, после стана еднообразно. Насилих се да продължа напред. Трябваше да се усъвършенствам с този уред — предимството щеше да ни бъде нужно.

Явно силовото поле на Проф ме пазеше. Предполагах, че без неговата помощ главата и лицето ми щяха да получат повече удари. А така едва ги усещах. След като прекосих целия парк за минути, изскочих от повърхността, изстрелях се право нагоре, после успях да балансирам върху струите и да остана на място на двадесетина стъпки над океана. Като почнах да се накланям, вдигнах ръка и използвах по-малката струя на гърба на дясната ръкавица — онази, която се контролираше с палеца — за да се върна на място.

Развълнуван от това, че успях да запазя равновесие, аз се усмихнах и по случайност прекалих с корекцията с ръчния двигател. Стоварих се обратно в океана, но вече свиквах с това. Знаех как да отпусна мощността и постепенно да се насоча нагоре под ъгъл. Излязох от водата и за миг се оставих да се нося, доволен от напредъка.

После си спомних къде се намирам. Тъпата вода ми разваляше удоволствието от плуването. Изстрелях се настрани, където на повърхността се подаваше един малък покрив, и се покатерих върху него. Седнах и спуснах крака — почти не ме беше грижа, че са във водата — за да си почина.

След миг Регалия се появи пред мен.

25.

Скочих на крака, когато образът ѝ се избистри от една издигнала се фигура от вода. Веднага посегнах за пистолета си. Разбира се, не го носех. Не че щеше да има полза от него.

Знаехме, че тя може би наблюдава — във Вавилар човек винаги трябваше да предполага това. Можехме да излезем извън обсега ѝ, за да се упражнявам, но какъв щеше да е смисълът? Тя вече знаеше за спирила, пък и бяхме уверени, че не иска да ни убие. Поне не веднага.

Регалия стъпи на покрива, все още свързана с морето с едно водно пипало. Държеше изящна чаена чаша и когато приседна, зад нея се оформи стол от вода. Както и преди, беше в делови костюм и блуза. Белите ѝ коси бяха прибрани на кок. Тъмната ѝ афроамериканска кожа беше съсухрена и набраздена от бръчки.

— О, стой спокойно — каза ми тя над чашата чай. — Няма да те нараня. Само искам хубаво да те огледам.

Поколебах се. Можех да си представя тази жена като съдийка по телевизията — достолепна, но строга. В гласа ѝ звучеше тона на мъдра майка, която е принудена да се намеси в дребните разпри на незрелите си деца.

Била е и проповедник, припомних си аз от моите записки. Не ми ли цитираше Разрушение от писанието? Каква беше връзката тук?

Възмездителят в мен искаше да скочи във водата и да се махне с най-голяма бързина. Това беше една много опасна Епична. Никога не бях общувал така със Стоманеното сърце; държахме се много далеч от него до момента, когато капанът ни щракна.

Ала Регалия владееше водите. Скочех ли, щях да съм още повече в нейната власт.

Тя не иска да те убие, повторих си аз. Виж какво можеш да научиш. Действах противно на инстинктите си, но това ми се стори най-доброто.

— Как Джонатан е убил Епичния, който е притежавал тези сили? — попита Регалия и кимна към краката ми. — Знаеш, че за създаването на такива уреди обикновено е нужно да бъде убит някой Епичен. Във връзка с тези струи, винаги съм се питала как са успели Епичните да го направят.

Запазих мълчание.

— Борите се с нас — продължи Регалия. — Твърдите, че ни мразите. И въпреки това носите нашите кожи на гърбовете си. Онова, което наистина ненавиждате, е, че не можете да ни опитомите, както човек е опитомил зверовете. И затова ни убивате.

— Смееш да ми говориш за убийство? — попитах аз. — След онова, което направи, канейки Разрушение в този град?

Регалия ме изучаваше с безизразно лице. Остави чашата си настрани и тя се стопи, понеже вече не беше част от проекцията. Където и да се намираше в действителност, Регалия седеше на този стол, затова се постарах да запомня как изглежда. Беше просто дървен стол, без украси отстрани или на гърба, но може би щеше да ни подскаже къде е базата ѝ.

— Казвал ли ти е Джонатан какъв е? — попита Регалия.

— Твой приятел — отвърнах мъгляво. — Отпреди много години.

— Да — усмихна се тя. — И двамата бяхме направени Епични приблизително по едно и също време. — Наблюдаваше ме. — Не си изненадан да го чуеш? Значи знаеш. Предполагах, че той още поддържа преструвката.

— Знаеш ли — изстрелях в отговор, — че ако един Епичен не използва силите си, се връща към старата си същност? Ти нямаш нужда да те убием, Регалия. Просто спри да използваш силите си.

— Ах, само да беше толкова просто… — Тя поклати глава, като че наивността ми я забавляваше, после кимна по посока на водите в Залива Сентръл парк. Те се нагънаха и зашаваха. На повърхността се образуваха вълнички, които се меняха бързо като изражението на дете, заловено в плаващи пясъци от бонбони.

— Добре се учиш с този уред — продължи Регалия. — Наблюдавах упражненията на другия човек и на него му трябваше много повече време, за да привикне с тази сила. Твоите способности явно са вродени.

— Регалия — подхванах аз и пристъпих напред. — Абигейл. Не е нужно да бъдеш такава.

Ти…

— Не се дръж, все едно ме познаваш, млади човече — прекъсна ме Регалия тихо, но твърдо.

Заковах се на място.

— Ти си убил Стоманеното сърце — продължи тя. — Само заради това би трябвало да те унищожа. Останали са ни толкова малко цивилизовани места, а ти събори онзи, който не само притежаваше власт, но и развиваше здравеопазването? Дързост пред боговете, дете. Ако се намираше в моя съд, щях да се постарая да се озовеш в затвора до живот. Ако беше сред моето паство, щях да направя нещо още по-тежко.

— В случай, че не си забелязала — отвърнах аз, — Нюкаго върви отлично и без Стоманеното сърце. Точно както Вавилар би вървял отлично без теб. Нима не затова повика Проф тук? Защото искаш той да те убие?

Тя помълча и аз осъзнах, че може би съм казал твърде много. Дали не бях издал, че Проф е наясно с плана ѝ? Ала ако тя наистина искаше Проф да я спре, щеше да очаква той да е разбрал, нали? Наистина трябваше да внимавам повече. Регалия беше не само Епична; тя беше и юрист. Това беше като да сипваш къри на прах в лютив сос. Можеше да ме омотае с приказки. Но как можех да измъкна информация от нея, без да кажа нищо? Взех мигновено решение и скочих от покрива. Задействах спирила и полетях през водите на Залива Сентръл парк. Изскочих от водата след няколко минути и се приземих на един покрив далече на север от предишния.

— Съзнаваш колко нелепо изглеждаш, докато правиш това — каза Регалия и се издигна от водата, още преди новата ѝ форма да се е очертала напълно.

Аз викнах и се престорих на разтревожен. Напуснах сградата и се отправих по-далеч на север, докато не стигнах до най-северния край на залива. Изтощен, отново излязох от водата и седнах на един покрив. От челото ми се стичаше вода.

— Привърши ли вече? — попита Регалия, а столът ѝ отново се оформи от водата точно пред мен. Тя взе чашата чай.

— Мога да се появявам където пожелая, глупаво момче. Изненадана съм, че Джонатан не ти го е обяснил.

Не където пожелаеш, помислих аз. Имаш ограничен обсег.

А и тя току-що ми даде още две точки, които щяха да помогнат на Тиа да определи мястото ѝ. Плъзнах се от покрива във водата с намерението да плувам още веднъж и да проверя ще ме последва ли.

— Наистина си добър с уреда — отбеляза Регалия. Познаваше ли Наводняващия, Епичния, от когото произлизат тези сили? Аз го създадох, знай.

Спрях във водата до сградата, застинал като бръмбар, който току-що е открил, че майка му е изядена от богомолка.

Регалия отпи от чая.

— Какво каза? — попитах аз.

— О, значи това те интересува, така ли? Истинското му име беше Георги, дребен уличен бандит от Орландо. Изглеждаше обещаващ. Аз го направих Епичен.

— Не говори нелепици — отвърнах аз през смях. Никой не можеше да прави Епични. Разбира се, от време на време се появяваха нови. Макар повечето да съществуваха от около година след изгрева на Злочестие, знаех няколко забележителни Епични, които едва напоследък бяха проявили силите си. Но никой не знаеше защо или как.

— Толкова си убеден в отрицанието — поклати глава Регалия. — Мислиш ли, че знаеш много за света, Дейвид Чарлстън? Знаеш как работи всичко?

Престанах да се смея, но и за миг не ѝ повярвах. Някак играеше с мен. А каква беше играта ѝ?

— Питай Разрушение следващия път, когато го видиш — нехайно рече Регалия. — Стига да оживееш достатъчно дълго. Питай го какво направих с неговите сили, колко по-могъщи са те, въпреки онова, което отнех от него.

Озадачено вдигнах поглед към нея.

— Отнела си от него? — Какво искаше да каже с това? Какво би „отнела“ от един Епичен? И освен това, да не би да загатваше, че е увеличила силите на Разрушение? Това ли беше причината за липсата на забавяне между неговите телепортации?

— Не можеш да се бориш с мен — продължи тя. — Сториш ли го, накрая ще умреш, сам. Ще се бориш за въздух в някоя от тези сгради-джунгли, на стъпка от свободата. Последното, което ще видиш, ще е гола стена, върху която някой е разлял кафе. Окаян и жалък край. Помисли върху това.

Тя изчезна.

Качих се на покрива, отрих малко вода от очите си и седнах. Преживяването беше решително сюрреалистично. Докато си почивах, мислех върху казаното от Регалия. Много беше и колкото повече мислех, толкова по-тревожно ставаше.

Накрая скочих обратно във водата и доплувах при другите.

26.

Два дни по-късно стоях сам в библиотеката на нашата подводна база и гледах картата на Тиа. Точките, където бях видял Регалия, бяха отбелязани с червени карфици и малки удивителни знаци, надраскани върху хартията. Усмихнах се при спомена за вълнението на Тиа, когато постави карфиците. Макар математическата част на нейната работа да не ми беше особено интересна, крайният резултат определено беше.

Понечих да изляза, но се спрях. Във Фабриката се справях сносно с математиката, нищо че предметът не ми харесваше. Не можех да си позволя да мързелувам, само защото някой друг държеше нещата в ръцете си. Исках аз самият да знам. Насилих се да се върна и да разбера анотациите на Тиа. От онова, което успях да схвана накрая, моите точки бяха помогнали доста, но ни трябваха още данни от югоизточната част на града, преди наистина да определим къде е централната база на Регалия.

Излязох от библиотеката доволен. Нямах какво да правя. Което беше странно. В Нюкаго винаги имаше с какво да запълвам времето си, преди всичко заради Ейбрахам и Коуди. Видеха ли ме да мързелувам, двамата ми даваха работа — да чистя оръжия, да нося сандъци, да се упражнявам с тензорите. Каквото и да е.

Тук не ставаше така. Долу не можех да се упражнявам със спирила. А горе можех да излизам само при предварително планирани експедиции. Освен това, тялото ме болеше от часовете, които вече бях прекарал в плуване със спирила из града. Силовото поле на Проф ме пазеше от контузии, но не можеше да опази мускулите ми от напрягане.

Надзърнах при Тиа — вратата беше открехната — и от съсредоточения ѝ вид и шестте празни опаковки кола до стола ѝ разбрах, че не трябва да я безпокоя. Мизи беше в работилницата и с помощта на Вал поправяше една от моторниците. Когато влязох да си поговорим, Вал веднага ми се смръщи студено. Заковах се на прага, изтръпнал от погледа ѝ. През последните няколко дни Вал явно беше в още по-лошо настроение от нормалното. Мизи лекичко сви рамене, шавна с ръка и поиска от Вал гаечен ключ. Искри. Обърнах се и ги оставих. Сега какво? Трябваше да правя нещо. Въздъхнах и се отправих обратно към стаята си, където отново можех да се заровя в моите записки за Епичните. Подминах стаята на Тиа и се изненадах, когато тя подвикна:

— Дейвид?

Подвоумих се на вратата, после я бутнах.

— Аха?

— Откъде знаеше? — попита Тиа с наведена над лаптопа глава. Разярено пишеше нещо. — За Електричната.

Електричната. Епичната, която убихме, точно преди да тръгнем от Нюкаго. Нетърпеливо пристъпих напред.

— Намерила си още нещо? За миналото ѝ?

— Току-що узнах истината за нейните баба и дядо — отговори Тиа с кимване. — Опитали са да я убият.

— Тъжно, обаче…

— Отровили са напитката ѝ.

— Куул-ейд?

— Генерична, но достатъчно подобна. Старците били странна двойка. Обсебени от култове и стари истории. Било е подражателско убийство или опит за убийство, по примера на някаква по-стара трагедия в Южна Америка. Важното е, че Електричната — по-скоро, Емилин — била достатъчно голяма по онова време, за да разбере, че е била отровена. Изпълзяла на улицата, когато гърлото и устата ѝ почнали да горят, и някакъв минувач я откарал в болницата. След години станала Епична, а слабостта ѝ…

— Беше нещото, което почти я е убило — довърших развълнувано аз. — Това е връзка, Тиа.

— Може да е съвпадение.

— Не го вярваш — възразих аз. И как би могла? Това беше още една връзка, реална — като при Митоза, но още по-обещаваща. Оттам ли произлизаха слабостите на Епичните? От неща, които почти са ги убили?

Но как би могла слабата рок музика почти да убие някого, чудех се аз. Може би по време на турне? Някакъв инцидент. Трябваше да научим повече.

— Мисля, че съвпадението е възможно — отговори Тиа и най-сетне ме погледна в очите. — Обаче мисля също, че си заслужава разследването. Добра работа. Как се досети?

— В това трябва да има някаква логика, Тиа. Силите, слабостите, Епичните… кой бива избран.

— Не знам, Дейвид. Наистина ли трябва да има някакво разумно основание? В стари времена, щом връхлитало някое бедствие, всеки опитвал да го обясни, да намери причина. Нечии грехове. Гневни богове. Но природата невинаги ни предоставя причина, не и от вида, който ние искаме.

— Ще провериш, нали? — попитах аз. — Като при Митоза е. Най-малкото е подобно. Вероятно можем да намерим връзка със Стоманеното сърце и неговата слабост. Само човек, който не се боеше от него, можеше да го нарани. Възможно е в миналото да е бил почти убит от някого, който…

— Ще го проверя — спря ме Тиа. — Обещавам.

— Струва ми се, че не гориш от желание — настоях аз. Как можеше да е толкова скептична? Това беше вълнуващо! Революционно!

— Мислех, че сме над това. В началото лористите прекараха години в търсене на връзка между слабостите на Епичните. Решихме, че няма. — Тя помълча малко. — Но ми се струва, че времената бяха тежки. Комуникацията беше трудна, правителството се разпадаше. Тогава направихме и други грешки. Май няма да се изненадам да открия, че някои от решенията ни са били прибързани. — Тиа въздъхна. — Ще проверя по-задълбочено, макар Злочестие да ми е свидетел, че покрай Регалия напоследък нямам време.

— Мога да помогна — отговорих аз и пристъпих напред.

— Знам, че можеш. Ще те държа в течение на разкритията си.

Останах на мястото си. Бях решен да не си тръгна така лесно.

— Това беше отпращане.

— Аз…

— Хората, с които работя, са много потайни — прекъсна ме Тиа. — Намекнах им, че ти трябва да бъдеш допуснат до нашите редици, но ако го сториш, ще трябва да се откажеш от операциите. Достъпът до нашите знания означава да не поемаш рискове, за да не бъдеш пленен и разпитван.

Раздразнено изсумтях. Копнеех за възможността някой ден да се запозная с лористите на Тиа. Но нямаше да се откажа да действам като примамка, не и докато имаше Епични за убиване. Пък и без това да си лорист звучеше като зубърска работа.

С въздишка излязох от библиотеката. За съжаление това ме изправи пред същия проблем като преди. Какво да правя със себе си? Тиа нямаше да ме допусне до проучването, а Вал не искаше да се навъртам наоколо.

Кой би помислил, че животът в прекрасна подводна база може да е толкова скучен?

Бавно се отправих към моята стая. Коридорът беше тих, ако не се броят някакви далечни шумове, които отекваха откъм тъмния му дял. Смътни и драскащи, те ми се сториха като звън на микровълнова след приготвянето на полуготова пица. Подминах вратите една след друга и накрая стигнах до стаята на Ексел. Той беше оставил вратата широко отворена, а стаята беше облепена открай докрай с плакати с интересни сгради. Архитектурен маниак? Не бих го предположил, но пък всякакви предположения за Ексел ме затрудняваха.

Той самият изпълваше един грамаден стол до малка масичка, върху която беше разположена някаква старовремска машинария. Кимна ми и продължи да бърника машината. Тя издаваше жужене.

За пръв път този ден се почувствах добре дошъл. Влязох и седнах до него.

— Радио? — отгатнах аз, когато той взе да настройва честотите.

— И по-точно, скенер — отговори той.

— Нямам представа какво значи това.

— Просто ми позволява да търся сигнали, предимно местни, и да проверя мога ли да ги чувам.

— Колко… старомодно — рекох.

— Е, може би не толкова, колкото си мислиш. Това не е истинското радио, а само контролен механизъм. Потопени сме достатъчно дълбоко под водата, та да не мога да улавям добър сигнал тук. Истинското радио е скрито горе.

— И все пак — радио? — аз почуках по новия си мобилен. — Разполагаме с нещо по-добро.

— А повечето хора горе — не — развеселено отвърна Ексел. — Да не мислиш, че хората, които се веселят и мързелуват в този град, разполагат със средства за мобилни? При това от Фабриката?

Замислих се. В Нюкаго мобилните бяха нещо обичайно, понеже Стоманеното сърце имаше сделка с Фабриката. Макар да изглеждаше алтруистично от негова страна, истината беше по-проста. Когато всички имаха мобилни, той можеше да им налага „програми за подчинение“ и други предупреждения, за да ги държи под строй. Очевидно Регалия не разполагаше с нищо подобно.

— Радио — рече Ексел и почука по приемника. — Някои неща просто работят. В простотата има елегантност. Ако бях горе и водех относително нормален живот, бих предпочел радио пред мобилен. Мога да поправя радиото; знам как работи. Само Злочестие знае какво става вътре в разните модерни джаджи.

— А как се захранва радиото? — попитах аз.

Ексел поклати глава.

— Тук, във Вавилар, радиото просто работи.

— Искаш да кажеш…

— Няма обяснение — отвърна той и сви грамадните си рамене. — Нищо друго не работи без източник на енергия. Миксери, часовници, каквото и да пробваш. Не ще да работи. А радиото се включва, даже и да няма батерии вътре.

Потреперих. Това ме уплаши повече и от странните светлини в мрака. Радио с призрачно захранване? Какво ставаше в този град?

Ексел явно не се тревожеше. Настрои радиото на друга честота, извади писалката си, приведе се и почна да пише. Примъкнах стола си по-наблизо. Доколкото успях да разбера, просто слушаше случайни разговори на хората в града. Взе няколко бележки и смени честотата. Послуша новата честота известно време, без да записва, и мина на следващата, където вече дращеше енергично.

Наистина знаеше какво прави. Бележките му бяха спретнати и ефикасни. Явно следеше дали някои хора не разговарят кодирано. Взех един от листовете му от масата. Ексел ме изгледа, но не ме спря.

Като че ли следеше и за споменавания на Регалия и разкази за нейно непосредствено появяване. Разполагаше главно със слухове, но аз останах впечатлен от подробните му записки и от заключенията, които правеше. Някои бележки сочеха, че честотата е била заглушена или пълна със статичен шум, но той успяваше да пресъздаде цели разговори. Думите, които действително беше чул, бяха подчертани, а останалото беше допълнено.

Вдигнах поглед от листа.

— Ти си погребален агент — подзех скептично.

— Трето поколение — с гордост отговори той. — Присъствах на балсамацията на родния ми дядо. Саморъчно подпъхнах памук под клепачите му.

— А това в училището за погребални агенти ли го преподават? — попитах аз и вдигнах листа.

— Не — ухили се Ексел. — Това го научих в ЦРУ.

— Ти си шпионин? — потресено възкликнах аз.

— Ей, даже и в ЦРУ им трябваха погребални агенти.

— Ъъ, не, не мисля, че са им трябвали.

— Повече, отколкото си мислиш — отговори Ексел и настрои приемника на друга честота. — Едно време имаше стотици като мен. Разбира се, не всички бяха погребални агенти, но нещо подобно. Хора, които имаха нормален живот, обикновена работа, и бяха разположени на места, където можеха да направят по някоя добрина тук и там. С години преподавах погребални науки в Сеул, а нощем с моя екип слушахме радиото. Всички си представят, че шпионите са от типа „коктейли и папийонка“, но всъщност нямаше много такива. Повечето бяхме средностатистически хора.

— Ти? Средностатистически?

— В разумните граници на вероятното — рече Ексел.

Открих, че се усмихвам.

— Не те разбирам, Ексел — казах и взех друг лист от купчината. — Онзи ден почти ми се стори, че симпатизираш на безделниците, които се тълпят в този град.

— Наистина им симпатизирам. Би ми харесвало да не правя нищо. Хората никога не отиват на война заради „безделниците“.

— Казва бившият шпионин.

— Бивш? — отвърна Ексел и размаха молив към мен.

— Ексел, ако никой не променя света, ако никой не работи да го направи по-добър, ние ще изпаднем в застой.

— Мога да преживея застоя, ако означава да няма война. Да няма убийства.

Не бях сигурен, че съм съгласен. Може и да бях наивен, понеже не бях преживял нито една война между хора. Животът ми мина под знака на конфликта с Епичните. Обаче предполагах, че светът щеше да е доста скучен, ако всичко, което хората правеха, беше да си стоят същите.

— Добре де, няма значение — продължи Ексел. — Това не може да стане. Сега работата ми е да направя всичко по силите си, та хората да могат да живеят както намерят за добре. Ако това означава да се пекат на слънце и да не се тревожат, добре за тях. Поне някой в тоя окаян свят се радва на живота.

Продължи да пише. Можех да поспоря още, но открих, че няма да е от сърце. Ако това го мотивираше да се бори с Епичните, така да е. Всеки от нас си имаше свои причини.

Оставих вниманието ми да се привлече към страница с бележки по една специфична тема: Зората, митичният Епичен, който уж накарал растенията да растат и боята да свети. Страницата на Ексел беше пълна с бележки за хора, които обсъждат Зората, молят му се или ругаят с неговото име.

Разбирах защо хората толкова се интересуват от Зората. Вавилар не можеше да съществува без него, който и да беше той. Но, според докладите, той беше в този град дълго преди идването на Регалия. Смеех ли да се надявам да е истина съществуването на така добронамерен Епичен? Епичен, който не убиваше, който дори не властваше, а караше храната да расте и светлината да свети? Кой създаваше този рай в сградите в стария Манхатън?

— Ексел — казах аз и вдигнах поглед от листа. — Ти живееш тук от известно време.

— Откак Проф ни нареди да се внедрим — отвърна грамадният мъж.

— Мислиш ли, че Зората е истинска личност?

Той потропа за малко с молива върху бележника, после го остави и се пресегна да вземе изпод стола опаковка портокалова напитка. С връзки човек можеше да си я достави от Шарлът, също като колата. Там имаше един Епичен, който много обичаше газираните напитки и плащаше за поддръжката на машините.

— Видял си бележките ми — отговори Ексел и кимна към листа, който гледах. — Тази страница е само една от многото. Отварям си ушите за споменавания на Зората още от самото си идване тук. Той е истински. Твърде много хора говорят за него, та да не е.

— Много хора говорят за Бог — отвърнах аз. — Или поне говореха.

— Защото и той е истински. Предполагам, че не си вярващ.

Не бях сигурен. Бръкнах под блузата си и извадих подаръка от Ейбрахам. Стилизираното S, което беше символ на Верните. В какво вярвах? С години моята „религия“ беше смъртта на Стоманеното сърце. Боготворях тази цел така страстно, както всеки старовремски монах в манастир.

— Е, аз никога не съм бил от типа на мисионерите и смятам, че Бог може да е тема за разговор някой друг път — каза Ексел. — Но що се отнася до Зората, имам разумно основание да съм убеден, че е истински.

— Хората тук го боготворят.

— Добре, те може и да са чалнати — отговори Ексел и надигна напитката си. — Обаче са мирно племе, нали? Значи, тяхна си работа.

— А техният Епичен? Зората мирен ли е?

— Така изглежда.

Танцувах около въпроса. Трябваше да кажа какво точно имам предвид. Приведох се напред.

— Ексел, мислиш ли, че е възможно Епичните да са добри.

— Разбира се. Всички имаме свободна воля. Това е божествено право.

Седнах умислено.

— Виждам, че не си съгласен.

— Всъщност, съгласен съм — отговорих аз. Трябваше да вярвам, че е възможно Епичните да са добри. Заради Меган. — Искам да намеря начин да привлека някои Епични на наша страна, но Проф ме мисли за глупак. — Прекарах ръка през косата си. — През половината време смятам, че е прав.

— Е, Джонатан Федрус е велик човек. Мъдър човек. Но веднъж го видях да губи на покер. Тоест, имаме емпирично доказателство, че той не знае всичко.

Усмихнах се.

— Мисля, че твоята цел е достойна, Убиецо на Стоманеното сърце. — Ексел се поизправи в стола и ме погледна в очите. — Не мисля, че можем някога сами да победим Епичните. Ще ни трябва много повече огнева мощ. Може би всичко, от което светът се нуждае, са няколко Епични, който открито да се противопоставят на останалите. Нищо толкова драматично, колкото религията на Верните. Никакви мистични пришествия на благодатни ангелски Епични. Само един-двама, които са готови да кажат „Ей, това не е правилно“. Ако всеки, включително Епичните, знае, че има друга възможност, това навярно ще промени всичко.

Кимнах.

— Благодаря ти.

— За какво ми благодариш? Че ти избърборих несвързаните си мисли?

— Точно така. Имах нужда да поговоря с някого. Тиа е прекалено заета, а Вал явно ме мрази.

— Ами. Ти просто ѝ напомняш за Сам. Спирилът беше негова рожба, нали знаеш.

Е, това май обясняваше нещата, нищо че не беше честно.

— Аз…

— Чакай малко — каза Ексел и вдигна ръка. — Слушай.

Насочих вниманието си към радиото и се съсредоточих да разбера думите. Докато разговаряхме, статичният шум беше постоянен, но не си бях дал сметка, че в дълбочина се чуват смътни гласове.

— … аха, виждам го — каза един глас. — Просто си седи на покрива в Търтъл Бей.

— Прави ли нещо? — попита втори глас. Честотата пращеше от статичен шум.

— Не. — Първи глас. — Очите му са затворени. Лицето му е обърнато към небето.

— Разкарай се оттам, Майлс. — Втори глас. Уплашен. — Той е опасен. Преди две седмици уби много хора.

— Аха. — Първи глас. — Ама защо просто си седи…?

Ексел вдигна поглед към мен.

— Разрушение? — попита той.

Аз кимнах. Призля ми.

— Ти предположи, че ще го направи — продължи Ексел. — Добро предположение.

— Ще ми се да не бях прав — отвърнах аз, блъснах стола си назад и станах. — Трябва да намеря Проф.

Разрушение беше почнал да трупа слънчева светлина, както беше направил в Хюстън, Албъкърки и накрая в Сан Диего.

Ако бях прав, градът нямаше да преживее следващата му стъпка.

27.

Намерих Проф в заседателната зала, онази с голямата стена-прозорец, гледаща към океана. Днес водите бяха по-бистри от последния път, когато бях тук, и успях да видя далечни сенки, тъмни и четвъртити. Това бяха сгради. Призрачен силует на град под водата.

Проф, облечен в черната си престилка, стоеше с ръце зад гърба и гледаше навън в дълбините.

— Проф? — повиках го аз и се завтекох в стаята. — Ексел току-що прихвана един разговор. Някой е забелязал Разрушение. Той складира енергия.

Проф продължи да се взира в дълбините.

— Като в Хюстън — подсетих го аз. — В дните преди да разруши целия град. Сър?

Проф кимна по посока на потопения град.

— Никога не си идвал тук преди градът да потъне, нали?

— Не — отговорих аз и опитах да не обръщам внимание на ужасния прозорец, през който той гледаше.

— Редовно идвах в града. На театър, на пазар, понякога само на разходка. Струваше ми се, че най-скромните закусвални в Манхатън предлагат по-добра храна от най-добрите ресторанти у дома. А най-хубавите места… А, спомням си как миришеше…

— Ъм, да. Разрушение?

Той кимна отривисто и се извърна от прозореца.

— Тогава да вървим да видим.

— Да видим?

— Ти и аз — каза Проф и закрачи. — Ние сме примамка. Ако има опасност, ние отиваме да проверим.

Хукнах след него. Нямаше да споря. Всяко извинение да изляза от базата беше добро. Но Проф не се държеше по присъщия си начин. Той обичаше да планира. В Нюкаго рядко тръгвахме без внимателно обмисляне, дори на разузнавателна мисия.

Излязохме в коридора и минахме покрай стаята, където работеха Вал и Мизи.

— Взимам подводницата — съобщи им той, без даже да ги погледне. Избързах да го настигна, хвърлих поглед назад и свих рамене. Мизи, объркана, беше подала глава през вратата след нас.

Забързах и изтичах пред Проф да взема пушката си от шкафа с оръжията. Подвоумих се и освен нея грабнах и раницата със спирила.

— Не би трябвало това да ти е нужно — отбеляза Проф на минаване край мен.

— Значи мислиш да не го взимам?

— Не, разбира се.

Метнах раницата през рамо и настигнах Проф, когато той влезе в тъмнината на помещението с дока. Тук следвахме опънати въжета, които да ни насочват по пътя към подводницата. Защо ли, питах се аз, се чувствам като куче, току-що погълнало ръчна граната? Нямаше от какво да се притеснявам, това бе Проф. Големият Джон Федрус. Излизахме заедно на разузнавателна мисия. Би трябвало да съм въодушевен. Проф отвори люка на подводницата и се покатерихме. Щом слязохме, аз заключих люка, а Проф включи бледожълто аварийно осветление. Махна ми напред, за да седна на мястото на втория пилот, и задейства машината. Секунди по-късно се движехме из спокойните дълбини и аз трябваше да гледам през още един прозорец — челото на съда — още повече вода.

— Така… нужно ли ти е да знаеш накъде вървим? — попитах най-накрая.

— Да.

Лицето му беше призрачно огряно от жълтата светлина.

— Е, чухме ги да произнасят думите „Търтъл Бей“.

Проф направи бавен завой с подводницата.

— Мисури ми казва, че ставаш добър със спирила.

— Даа. Искам да кажа, упражнявам се. Не ме бива толкова, та да кажа, че съм добър, но най-накрая може и да стана.

Мобилният ми изписука тихо. Потръпнах, после го издърпах.

Новият имаше различно копче за изключване на звука, а аз винаги забравях да го натисна. Използваше старата ми конфигурация, тъй че всеки, който я познаваше, можеше да се свърже с мен, но съобщението на екрана беше от някой, когото не разпознах.

Окей, да си говорим — гласеше то.

— Това е добре — продължи Проф. — Тензорите няма да ти бъдат от особена полза тук.

— Не знам — отвърнах аз и опитах да отгатна кой ми изпраща съобщение. — Когато се биехме в сградата с офисите, можеше да се окаже от полза да се промъкнеш неочаквано през някоя стена.

— Спирилът ще е по-полезен — рече Проф. — Засега се съсредоточи върху него. Не искаме да смесваме силите. Може да причини интерференция.

Интерференция? Каква интерференция? Не бях чувал за нещо подобно. Разбира се, не знаех много за тази технология, но ако такава интерференция бе проблем, не би ли засегнала и силовото поле, което Проф ми даваше?

Мобилният избръмча отново. Бях изключил звука, но не бях спрял вибрациите. Там ли си, Колене? — пишеше в съобщението.

Сърцето ми подскочи.

Меган? — набрах аз в отговор.

Кой друг да бъде, слонце такъв?

Проф ме изгледа:

— Какво става?

— Ексел ми пише съобщения — излъгах аз. — С още информация как да намерим Разрушение.

Проф кимна и отново насочи поглед напред. Бързо пратих съобщение на Ексел с въпроса дали има повече информация къде е Разрушение — за всеки случай, ако Проф го попиташе по-късно.

Мобилният ми светна почти веднага и съобщи, че някой друг е видял Разрушение. Последва упътване към сградата.

През това време Меган отново прати съобщение.

Наистина имам нужда да говоря с теб за нещо.

Времето не е много подходящо, отговорих аз.

Супер. Чудесно.

От сбития отговор ми призля. Отблъсквах я, след като по-рано практически я бях умолявал да говори с мен? Хвърлих поглед към Проф. Изглеждаше погълнат от навигирането и подводницата не се движеше бързо. Вероятно имах много време.

Колко подозрително щеше да бъде?

Е, може би мога да отделя малко време за чат. Натиснах ИЗПРАТИ.

Нямаше отговор.

Искри. Защо всичко трябваше да става наведнъж? Чаках за отговор, двигателите на подводницата се въртяха, по бузите ми се стичаше пот. Седнал отпред, човек можеше да види как пред него се е прострял целият подводен свят и като че преминава в безкрайност. От мисленето за цялото това нищо косата ми настръхна.

Приведох се над мобилния и изпратих друго съобщение до Меган.

Знаеш ли защо Регалия твърди, че може да създава Епични?

Този път отговорът дойде почти веднага:

Какво е казала?

Каза ми, че е превърнала някого в Епичен, отвърнах аз. Явно смяташе, че това ще ме уплаши. Май искаше да реша, че не можем да отвръщаме, понеже тя може да изпраща срещу нас нескончаема върволица Епични.

Ти какво ѝ каза? — попита Меган.

Не си спомням точно. Сякаш ѝ се изсмях.

Никога не си бил особено умен, Колене. Тази жена е опасна.

Но в един момент тя направо ни държеше в ръката си! — продължих аз. — И ни остави да се измъкнем. Не мисля, че ни иска мъртви. Както и да е, защо според теб би казала нещо тъй смехотворно? Наистина ли е смятала, че аз бих повярвал, че тя може да превърне някого в Епичен?

Известно време Меган не отговаряше.

Наистина трябва да се срещнем, най-накрая ми написа тя. Къде си ти?

Запътил съм се право към града, обясних аз.

Чудесно.

Проф е с мен, добавих аз.

О.

Можеш да се видиш и с двама ни, писах аз. Да кажеш каквото имаш. Той ще те изслуша.

По-сложно е, възрази Меган. Аз шпионирах за Стоманеното сърце и се внедрих в екипа на Проф. Стане ли дума за безценните му Възмездители, Федрус заприличва на майка-мечка с малките ѝ.

А? — продължих аз. — Не, не е така.

Какво?

Не мисля, че това сравнение е добро, Меган. Проф е мъжки, значи не може да бъде майка-мечка.

Дейвид, ти си абсолютен и съвършен слонце.

Можех да дочуя усмивката в тона ѝ. Искри, тя ми липсваше.

Но все пак съм симпатичен, нали? — контрирах аз.

Пауза, по време на която усетих как се потя.

Щеше ми се да е толкова лесно, появи се съобщението ѝ най-накрая. Наистина много ми се ще.

Може да стане, продължих аз. Все още ли искаш да се срещнем?

Ами Федрус?

Ще намеря начин да се откача от него — написах аз, когато Проф започна да извежда подводницата към повърхността. Ще ти пиша по-късно. После пъхнах мобилния в джоба си.

— Пристигнахме ли? — попитах аз.

— Почти — отговори Проф.

— Твърде тих беше при това плаване.

— Опитвах да реша дали да те върна в Нюкаго или не.

Думите ме удариха като куршум от Специален 44 калибър. Примигнах и затърсих какво да отговоря.

— Но… когато дойдохме тук, ти каза, че ме водиш, защото ти трябвам.

— Синко — кротко произнесе Проф, — ако си мислиш, че не мога да убивам Епични без теб, то явно имаш ниско мнение за моите умения. Реша ли, че не бива да бъдеш част от тази операция, приключваш. Точка.

— Но защо ще решаваш така?

Известно време Проф управляваше мълчаливо и бавно прекарваше подводницата покрай голямо парче носещи се по водата отломки — приличаше на количка за хотдог.

— Ти си добър за примамка, Дейвид — обясни Проф. — Мислиш бързо и решаваш проблеми. Имаш отлични инстинкти под огън. Дързък си и агресивен.

— Моля?

— И си точно такъв тип човек, какъвто през годините избягвах да вземам.

Намръщих се.

— Не си ли забелязал? — попита Проф.

След като го спомена… Помислих си за Коуди, и за Ексел, за Ейбрахам, и за Мизи. Дори и Вал, до известна степен. Не бяха пищовлии, от вида „стреляй“. Бяха сдържани, внимателни, действаха неприбързано.

— Забелязал съм — отвърнах аз. — Но не го бях схващал досега.

— Възмездителите не са армия — продължи Проф. — Дори не сме поделение на специалните части. Ние залагаме капани. Ние сме търпеливи и консервативни. Ти не си нито едно от тези неща. Ти си фишек, ти винаги ни подтикваш да действаме, да променим плана. Това е посвоему добре. Ти мислиш в голям мащаб, синко. За постигането на големи цели трябват хора с големи мечти.

Той се обърна към мен; подводницата се носеше бавно и нямаше нужда от управлението му.

— Но не мога да не мисля — поде той, — че нямаш намерение да се придържаш към плана. Искаш да защитиш Регалия и изпитваш симпатии към един предател. Ти имаш аспирации. Затова ще ми кажеш веднага нещата, които криеш от мен. И тогава ще решим какво да правим с теб.

— Сега? — запитах аз.

— Сега.

Проф ме погледна в очите.

— Карай направо.

28.

Той се втренчи в мен и аз се изпотих. Искри, този човек можеше да бъде сериозен. Искаше да се преструва, че това е тиха, внимателна група — и наистина, тя беше такава. Ако не броим него. Той беше като мен. Винаги е бил.

И затова разбирах колко наистина сериозен е той. Облизах устни.

— Планирам да заловя един от Епичните на Регалия — започнах аз. — Когато ударим Нютън, искам да опитам да я неутрализирам, вместо да я убивам — и после искам да я заловя. Както направихме с Едмънд в Нюкаго.

Проф ме изгледа за един момент, после като че се отпусна, все едно нещата не са толкова зле, колкото е очаквал.

— Какъв е смисълът?

— Така, ние знаем, че Регалия е двулична. Планира нещо повече от това, което сме успели да отгатнем.

— Възможно е.

— Вероятно е. Ти си казвал, че е хитра. Загатвал си, че е много внимателна и много умна. Искри, Проф, ти трябва да се притесняваш, че тя дори и сега разиграва всички ни.

Той се извърна от мен.

— Ще призная, че това ми е минавало през ума. Абигейл има навика да… поставя хората, включително и мен, на места, където ги иска.

— Да, тя те познава. Знае какво ще направиш.

Въодушевлението ми нарасна — май можеше и да съм се измъкнал от лошо положение.

— Следователно няма да очаква да опиташ отвличане. Твърде е дръзко и въобще не съответства на методологията на Възмездителите. Помисли си обаче какво може да донесе това! Нютън може да знае какво е намислила Регалия — поне ще знае как Регалия набира тези други Епични.

— Съмнявам се, че ще научим много — възрази Проф. — Абигейл не споделяше такава информация.

— Е, в най-лошия случай Нютън може да ни посочи местата, в които Регалия се е появявала пред нея — настоях аз. — Което ще ни помогне за картата ни. Има и шанс тя да знае повече. Нали?

Проф тупна по лоста за управление на подводницата; мехуроподобният прозорец пред него светеше с прецедената светлина отгоре.

— А как планираш да я накараш да говори? Изтезания?

— Хм, всъщност се надявах, че като ѝ пречим да използва силите си… разбираш ли… ще я направим добра или нещо такова.

Той вирна вежда към мен.

— Това стана с Едмънд — отбранително продължих аз.

— Едмънд не е бил убиец преди трансформацията си.

Да, това беше истина.

— Освен това — подзе Проф — Едмънд е добър, понеже дарява силите си — като мен. Той не е „станал добър“. Преди всичко той просто не е бил зъл. Ти имаше предвид, но не пожела да го кажеш от страх да не ме ядосаш, че Зарево изглеждаше добра, когато беше с нас. Надяваш се, че като попречиш на Нютън да използва силите си, ще можеш да докажеш, че същото нещо при Зарево ще върне Меган при теб.

— Може би — потвърдих аз и се сринах в стола си.

— Притеснявах се, че тъкмо нещо такова обмисляш — довърши Проф. — Би могъл да изложиш на опасност целия екип, преследвайки собствените си цели, Дейвид. Не можеш ли да го видиш?

— Мога — отвърнах аз.

— Това ли е всичко? — попита ме Проф. — Няма други потайни заговори?

Изстинах. Меган.

— Това е всичко — чух се да казвам аз.

— Е, смятам, че не е толкова зле — и Проф пусна въздишка.

— Значи оставам във Вавилар?

— Засега — отговори Проф. — Злочестие. Ти или си точно това, от което Възмездителите се нуждаят и са се нуждаели в продължение на години… или си въплъщение на безразсъдния героизъм, който сме имали мъдростта да избягваме. Все още не мога да реша.

Насочи подводницата право към потопена постройка с дупка в страната. Много приличаше на мястото, където стояхме на док, но беше различна сграда. Влязохме през отвора като голяма пуканка, хлътнала в пастта на разлагащо се животно. Във вътрешността Проф натисна лоста и изпусна струя веро във водата, за да отслаби повърхностното напрежение и да попречи на силите на Регалия. Изключи светлините и ни изкара на повърхността.

Излязохме опипом, намерихме въжетата и те ни преведоха през коварно, наполовина потопено под водата мостче до стълба. Не можех да видя кой знае какво; такава беше и целта.

— Нагоре по стъпалата — прошепна Проф по линията. — Проучихме сградата за потенциална база преди да намерим другата. Мястото е неизползвано, достатъчно далеч от кварталите е и към него не водят мостове. Горната част на зданието се състои от частни офиси, които би трябвало да дават добър изглед към въпросния покрив.

— Разбрано — обадих се аз; държах пушката в едната ръка и раницата на другото рамо и напипах вратата.

— Ще се върна в подводницата, за да съм готов да се измъкна бързо — обясни Проф. — Нещо в цялата тази работа не ми харесва. Имай готовност да бягаш; ще оставя входа отворен.

Замълча и усетих как ръката му стиска рамото ми.

— Не прави никакви глупости.

— Не се притеснявай — нашепнах аз по връзката. — Аз съм експерт по глупостите.

— Ти си…

— Просто мога да забелязвам глупостта, понеже я познавам твърде добре. Както един екстерминатор познава гадините и може да забележи къде са били, нали? Аз съм такъв. Глупинатор.

— Не произнасяй отново тази дума — рече Проф.

Е, за мен имаше смисъл. Той ме пусна, аз отворих вратата и пристъпих. След като я затворих, привързах мобилния на рамото си и включих светлината. Стълбата водеше нагоре през тъмен, влажен, полуизгнил наклон. Като забравеното стълбище, което можеш да видиш в някой стар филм на ужасите. Само дето хората в тези филми не бяха въоръжени с автоматична пушка Готшалк с електронно-компресирани пълнители и прибор за нощно виждане. Усмихнах се, изключих мобилния, вдигнах пушката и задействах нощното виждане. Според Проф мястото било изоставено, но най-добре беше човек да се увери.

Изкачвах стълбите внимателно с пушка на рамо. Все още не бях напълно доволен от Готшалк. Старата ми пушка беше по-добра. Вярно, че от време на време засичаше. Не беше и автоматична, а и най-малко веднъж месечно прицелът ѝ трябваше да се настройва. А и… е, просто си беше по-добра. Това е.

Меган би се изсмяла на това, помислих си аз. Сантименталности за несъмнено по-лошо оръжие? Само глупак би направил това. Работата е, че приказваме така, но май всички ставаме сантиментални покрай оръжието си. Посегнах към хълбока си и внезапно разбрах, че не ми харесва повече да не нося пистолета на Меган. Трябваше да се снабдя с някакъв заместител.

На върха на дългата стълба влязох в някога добре обзаведена приемна. Сега обрасла с вездесъщата растителност на Вавилар, тя беше цялата в мрак и лиани. Никакви прозорци не пускаха светлина в стаята и въпреки че от дърветата капеха плодове и застилаха пода, те не светеха. Това ставаше само след падането на нощта.

Запридвижвах се внимателно напред и настъпвах стари отчети за разходи и други книжа. Стаята вонеше ужасно — на гнило и плесен. Вървях и се усетих странно ядосан на Проф. Какво искаше да каже с „безразсъдния героизъм?“ Не трябваше ли да бъдем герои? Баща ми бе очаквал героите. Вярвал беше в тях. Умря, защото вярваше в Стоманеното сърце.

В това отношение беше глупав. Но по някакъв начин осъзнавах как все повече искам да бъда същият глупак. Нямаше да се чувствам виновен, че опитвам да помагам на хората. Проф можеше да говори каквото си иска, но дълбоко вътре той чувстваше същото. Съгласи се да отстрани Стоманеното сърце, защото схвана, че Възмездителите не са достатъчно видими. Той щеше да вземе правилните решения. Щеше да спаси този град.

Проф бе герой. Епичният, който се сражава за човечеството. Просто трябваше да го признае. И…

Нещо изхрущя под крака ми.

Замръзнах и отново огледах стаичката през прицела.

Нищо. Свалих оръжието и включих светлината си. Какво, в името на сянката на Злочестие…?

Настъпих купчинка малки неща, израсли от лианата в основата на едно от дърветата. Странните растителни пипала излизаха изпод кората, като мустаците на маскиран човек. Трябваше да погледна по-отблизо какво виждам, понеже можех да се закълна, че на върховете им има… бисквитки. Да, бисквитки. Коленичих и известно време се порових из тях. Издърпах късче хартия.

Бисквитки с късметчета, помислих си аз. Растат от дървото.

Развих хартийката и прочетох думите.

Помогнете ми.

Страхотно. Отново бях във филма на ужасите.

Обезпокоено отстъпих и поставих оръжието в позиция. Отново огледах стаята и светнах с мобилния си в сенчестите ъгли зад стволовете на дърветата. Нищо не скочи върху мен.

Когато се убедих, че съм сам, наведох се пак към бисквитките, затърсих из тях и прочетох други хартийки. На всичките пишеше Помогнете ми или Тя ме държи в плен.

— Дейвид? — прозвуча гласът на Тиа в слушалката ми. — На позиция ли си вече?

Подскочих почти до тавана.

— Ъъ, не още — отвърнах аз и натъпках част от хартийките и парченцата бисквита в джоба си.

— Току-що се натъкнах на нещо. Ъъ… някой някога да е докладвал за бисквитки, които растат от плодните дървета?

Тишина по линията.

— Бисквитки? — попита Тиа. — Дейвид, да не ти е зле нещо?

— Е, напоследък имам малко лошо храносмилане — отбелязах аз и тръгнах към другата врата на стаята, зад някакво разлагащо се секретарско бюро. — Но не мисля, че то ме кара да си въобразявам бисквитки. Обикновено лошото храносмилане причинява точно илюзии за чийзкейк.

— Ха-ха — сухо изрече Тиа.

— Вземи образец — нареди Проф. — Продължавай напред.

— Изпълнено — отговорих аз, заслушах се на вратата, после я блъснах и проверих всеки ъгъл на съседната стая. Беше празна, но два широки прозореца хвърляха светлина върху мен. Представляваше директорски кабинет, застлан с нападали книги и метални дрънкулки — като малките неща с топчета, при които вдигаш едното и то дразнещо изщраква в останалите. Тук растяха само две дървета, по едно от всяка страна на стаята, и пускаха ластари по библиотеките на всяка стена.

Продължих напред, стъпвах през отломките, правех всичко по силите си да се движа приведен и доближих големите прозорци. Сградата беше усамотена, посред океана. В основата ѝ се разбиваха вълни и водата долу се пенеше. В далечината, през някакъв залив, други постройки стърчаха над повърхността на океана. Самият Вавилар.

Застанах на колене, оставих раницата настрана и подадох дулото на пушката през счупено място на прозореца. С око на прицела избрах увеличение до десет пъти. Работеше прекрасно — спокойно можех да виждам на петстотин метра; всъщност, обзалагам се, че можех да докарам до две хиляди метра с достатъчно подробности.

Искри. Не бях произвеждал такива изстрели. Биваше ме с пушката, но не бях трениран снайперист. Не вярвах Готшалк изобщо да има обсег за такъв изстрел, при все че прицелът беше чудесен да надзърташ насам-натам.

— На позиция съм — обадих се аз. — Коя е сградата?

— Виждаш ли оная с острия връх? — включи се Ексел по линията. — До двата плоски покрива?

— Аха — отговорих аз и увеличих образа. Разстоянието си го биваше, но не беше проблем за отличното увеличение на оръжието.

А ето го и него.

29.

Разрушение изглеждаше като в двата случая, в които го бях виждал, само дето си беше свалил ризата, черния тренчкот и очилата и те лежаха захвърлени на покрива до меча му. Превързаните му гърди бяха голи, седеше със скръстени крака, лицето с козята брадичка извърнато към небето, затворил очи. Стойката му бе спокойна, като на човек, който прави сутрешната си йога.

Голямата разлика между днес и предишното ни виждане бе, че той сияеше силно отвътре, все едно нещо гореше току под кожата му.

Изпитах изненадващ пристъп на гняв. Спомних си как цапах във водата, а тежестта около крака ми ме теглеше към дълбините. Никога вече.

Фокусирах върху Разрушение и холографският мерник постави точката право върху главата му. Тогава почуках пушката по страната, мръднах лостчето и изпратих съобщение от мерника към мобилния си. Това прати изображението на Тиа.

— Благодаря — отвърна тя, докато го гледаше. — Хмм… Не изглежда хубаво. И ти ли смяташ като мен?

— Да — потвърдих аз. — Можеш ли да изровиш моите снимки от Хюстън?

— Имам по-добри — рече Тиа. — Поразпитах, като разбрах, че е тук. Изпращам.

Свалих поглед от мерника и снех мобилния от ръката си. Съобщението на Тиа дойде скоро след това и съдържаше серия направени в Хюстън снимки. Бяха от времето на господството му в града. Беше ужасно място за живеене, но — както в Нюкаго по времето на Стоманеното сърце — имаше някакво ниво на стабилност. Както бях разбрал в Нюкаго и във Вавилар, хората предпочитаха да живеят с Епичните — и с тиранията им — отколкото да линеят в хаоса между градовете.

Това значеше, че е имало доста свидетели, когато Разрушение е седнал пред двореца си — стара правителствена сграда, приспособена от него за целта — и е започнал да сияе. Повечето от тези свидетели бяха умрели скоро след това. Някои все пак се бяха измъкнали и повечето бяха изпратили снимки от своите мобилни телефони на приятели извън града.

Образите на Тиа — наистина по-добри от снимките в моите файлове — показваха Разрушение седнал като сега. Различни панталони, без превръзка на гърдите, по-малко окосмяване по лицето, но същият стоеж и сияние.

— Приличат на снимките от първия ден, в който зарежда енергия в другите градове, не мислиш ли? — обади се Тиа по линията.

— Да — отговорих аз и минах през фотографиите, за да гледам друга серия образи. Разрушение в Сан Диего. Същата стойка. Сравних силата на блясъка му на първия ден в Хюстън и в Сан Диего и сравних това със сегашния му вид.

— Съгласен съм. Едва е започнал процеса.

— Би ли някой от вас двамата обяснил на стареца за какво говорите? — намеси се Проф по линията.

— Първичната му сила — манипулирането на топлината — е екзодинамична — обясних аз.

— Чудесно — обади се Проф. — Много ми помага.

— Мислех, че си гений — отговорих му аз.

— Преподавал съм природознание на петокласници — напомни ми Проф. — А и тогава не сме преподавали теория на Епичните сили.

— Разрушение — спокойно произнесе Тиа — трябва да извлича топлина от предмети, за да я използва за разрушаването на неща. Слънчевата светлина по кожата му също върши работа — не е толкова ефикасно, но тъй като е постоянна, за него тя е леснодостъпен източник.

— Преди да разруши Хюстън и другите градове, които е изличил, той седем дни е седял на слънчевата светлина и е черпил енергия — намесих се аз. — После я е освободил в едно избухване. Като сравним силата на сиянието му със снимките от Хюстън, ние можем да предположим колко време го прави.

— А теоретично — допълни Тиа — можем да предположим колко време имаме преди да стане нещо много, много лошо.

— Ще се наложи да изместим разписанието си — тихо каза Проф. — Колко скоро можем да подготвим удара срещу Нютън?

Планът все още бе такъв — нападаме Нютън, подмамваме Регалия и използваме информацията, за да открием нейната база. Твърдият тон, с който Проф говореше по линията, приличаше на директен разговор с мен. Възмездителите щяха да убият Нютън, а не да я отвлекат. И моят план да се направи нещо друго беше глупав.

Не отговорих. Вероятно беше глупаво да се опитва отвличането ѝ. Засега щях да следвам плана какъвто е.

— Ударът срещу Нютън ще бъде труден — каза Тиа, — като вземем предвид, че не знаем слабостта ѝ.

— Тя отбива нападенията — продължи Проф. — Ами ако просто я удавим? Пренасочването на силата няма да я спаси, ако потъва в океана.

Потръпнах от ужас при самата мисъл.

— Това може да свърши работа — рече Тиа. — Ще работя върху план.

— Дори и ако ударът ни по Нютън не я убие — обясни Проф, — ние вероятно ще сме добре. Смисълът на нападението ще бъде да подмамим Регалия, да уточним базата ѝ, а след това да отстраним нея. Ако Нютън остане жива, така да е.

— Ами Разрушение? — попитах аз. Пръстът на спусъка на пушката ме сърбеше. Отместих ръка. Не само че въобще не бе мислимо да произведа такъв изстрел, но и усетът на Разрушение за опасността щеше да се задейства и той да се телепортира. По-добре да бъде някъде, където да можем да го държим под око. Започнехме ли да му досаждаме без истински план, той просто можеше да се скрие някъде и да събира енергия.

— Не можем да го оставим да обикаля свободно нагоре-надолу — тихо се съгласи Проф. — Дейвид е прав. Ще ни трябва друг план за него. Скоро.

Завъртях прицела на пушката, за да огледам района около Разрушение. Беше гъсто населен, както свидетелстваха добре поддържаните мостове и навесите с провесено отвън пране. Повечето хора мъдро бяха избягали при вида на Разрушение, но можах да видя неколцина останали — криеха се до ъглите на сградите или надзъртаха от близките прозорци. Докато оглеждах прозорците, схванах, че повечето хора бяха избягали в долните помещения и се укриваха сред дърветата и лианите.

— Ще ни трябва слабостта му, Тиа — продължи Проф по линията. — Не можем да разчитаме на това да се възползваме от чудатостите в силите му.

— Знам — отговори тя. — Просто при него обикновеното изследване не работи. Повечето Епични си прекарват времето около хора и около себеподобните си. Тайните излизат наяве. Но той е твърде саможив; склонен е да убива дори други Епични, които се доближават твърде много до него.

Недей да скърбиш за свършека на дните, малкият. Спомних си думите, които Разрушение ми каза. В мегаломанията си повечето Епични си въобразяваха, че имат някакво господство над света. Не бе изненадващо, че Разрушение цитира религиозни текстове и действа като божествен пратеник. И все пак това не правеше словата по-малко зловещи.

Докато оглеждах околните покриви, забелязах застанал на един от тях човек да гледа Разрушение през бинокъл. Увеличих видимостта с една степен. Това лице не ми ли беше познато? Взех мобилния и затърсих из него снимки на хората от бандата на Нютън. Да, този мъж беше един от тях, гангстер на име Нокс. Не беше Епичен.

— Виждам един от бандата на Нютън — съобщих аз, докато отново гледах през прицела. — Сега съм взел него на фокус.

— Хммм — обади се Тиа. — Това е отклонение от ежедневната им рутина, но не е изненадващо, като имаме предвид какво прави Разрушение.

Кимнах и видях как оня свали бинокъла си и заговори по своя мобилен.

— Да — съгласи се Проф — вероятно просто…

Изведнъж човекът се стопи.

Дъхът ми спря и аз не чух останалото от думите на Проф, докато гледах как човекът прие образа на малък гълъб. Той хвръкна и полетя над покрива по-бързо, отколкото можех да го следя с прицела си. Търсих и най-накрая хванах птицата как каца на друг покрив наблизо, където отново се превърна в човек.

— Той е Епичен — прошепнах аз. — Мени си формата. Според бележките на Вал се нарича Нокс, но тя твърдеше, че нямал никакви сили. Разпознаваш ли го, Тиа?

— Трябва да прегледам записите и да проверя дали някой от лористите не го споменава — продължи тя. — Бандата на Нютън често набира по-низши епични; може би хората на Вал просто са забравили да отбележат, че тоя юнак има сили. Самата Нютън тук ли е?

— Не… — започнах аз и прекъснах, когато нещо кацна до Нокс. — Чакай. Това е тя. Тя просто… Искри! Прескочила е от съседната сграда. Това са поне петнайсет метра.

Двамата взеха да си говорят — и какво ли не бих дал да мога да ги чуя. Най-накрая Нютън посочи в едно направление, а после в друго. Периметър ли определяха? Гледах как мъжът отново стана на птица и отлетя.

Тогава и Нютън изчезна. Искри! Тази жена я биваше да се движи. Трябваше да се върна две крачки назад, за да я видя как тича през покрива. Скоростта ѝ беше впечатляваща; според дисплея над холографския мерник на прицела ми, тя се движеше с осемдесет километра в час. Бях чел за Епични, които могат да се движат по-бързо, но това бе само една от вторичните ѝ сили.

Нютън направи къс подскок, озова се на края на някакъв покрив, после задейства силата си за отразяване на енергията — отрази надолу мощта на докосването си в покрива и осъществи движението, сякаш бе върху напълно запазващ нейната енергия батут. Изстреля се във въздуха в силна и бърза дъга и с лекота покори пространството между постройките.

— Уха — тихо произнесе Тиа.

— Не е тъй впечатляващо като полета — изръмжа Проф.

— Не, в някои отношения е по-впечатляващо — възрази Тиа. — Помисли си каква точност и майсторство изисква…

Кимнах в съгласие, въпреки че те не можеха да видят. Последвах Нютън и придвижих прицела си при следващия ѝ скок. Кацна на покрива на голяма сграда веднага до тази на Разрушение, после извади меча си и започна да реже въжетата на водещия към другия покрив мост. Направи същото с другите два моста на сградата, където беше.

— Това поведение е необичайно за нея — отбеляза Тиа; звучеше неловко.

Ръката ми се стегна на цевта на оръжието. Тя изцяло изолира сградата непосредствено до тази, където седеше Разрушение. Сега пък водата около постройката се отдръпваше, все едно… все едно хората на някой купон очистват мястото около човек с лоша миризма. Водата се дръпна на около три метра от всички страни, после спря и показа долната част на зданието. Беше покрито с ръжда и ракообразни.

Погледнах Разрушение — седеше и грееше на покрива на сградата току до онази, от която водата се отдръпна. Не беше мръднал, дори не реагира.

— Какво в името на сянката на Злочестие? — прошепна Тиа. — Тази вода е работа на Регалия, но защо…?

Отново погледнах изолираната сграда. Там Нютън отиде до стълбището, водещо от покрива в самото здание. Свали нещо от колана си, хвърли го надолу по стъпалата, после хвърли още два малки предмета върху покрива. Най-накрая си тръгна със скок.

— Запалителни бомби — прошепнах аз, докато те експлодираха бързо една след друга. — Тя изгаря сградата. С хората вътре.

30.

Захвърлих оръжието, скочих от прозореца и се хвърлих към раницата. Разкопчах я и издърпах спирила.

— Дейвид? — притеснено ме попита Тиа. — Остави прицела върху сградата!

— За да можете да гледате как хората умират? — попитах аз, докато вадех водния костюм. Искри! Нямах време за това. Започнах да поставям спирила върху дрехите си, свалих обувките и направих най-напред краката.

— Трябва да наблюдавам поведението на Нютън — продължи Тиа, както винаги академична. В някои отношения си приличахме, но това ни разделяше — аз не можех да се дистанцирам и просто да гледам.

— Нютън не е убивала от години — продължи тя — с изключение на няколко тихи екзекуции на съперници или на такива, които са заплашвали мира на Регалия. Защо ще прави нещо толкова жестоко сега?

— Регалия дава тези хора за пример — тихо се включи Проф по линията. — Използва силата си по очевиден начин, за да стане ясно, че това е нейната воля, и за да не позволи на хората от сградата да скачат във водата. Това служи като съобщение към всички да стоят далеч от Разрушение. Като труп, окачен на стената на някой средновековен град.

— Има смисъл — съгласи се Тиа. — Той ще трябва да седи там неподвижен няколко дни и Регалия не иска да го прекъсват.

— Наблюдаваме нейното преобразяване от благ, но суров диктатор в унищожаващ всичко тиранин — заключи кротко Проф.

— Аз няма да „наблюдавам“ това — намесих се аз и затегнах следващата каишка. — Ще го спра.

— Дейвид… — обади се Проф по линията.

— Да, да — изплюх аз в отговор. — Безразсъден героизъм. Няма просто да стоя тук.

— Но защо? — попита Тиа с по-мек глас. — Защо Регалия прави това? Би могла да удави града с водата, нали? Защо да използва Разрушение? Искри… Защо въобще разрушава града? Това не е типично за Абигейл.

— Познатата ни Абигейл е мъртва — обясни Проф. — Остава само Регалия. Дейвид, ако спасиш тези хора, тя само ще убие други. Със сигурност ще отправи посланието си.

— Не ми пука — отвърнах аз и опитах да наместя тънката гръбна пластина на спирила. Беше много по-трудно без помощта на Ексел или Мизи. — Ако спрем да помагаме на хората, понеже ни е страх или се колебаем, или все едно какво, тогава сме загубили. Оставяме ги да вършат зло. Аз ще ги спра.

— Ти не си всемогъщ, Дейвид — рече Проф. — Ти си просто човек.

За миг се сепнах, както държах частите на спирила.

Силите на мъртъв Епичен. После удвоих усилия, надянах ръкавиците и наместих кабелите от ръцете и краката към гръбната пластина. Изправих се и задействах поточния лъч — подобната на лазер линия, която щеше да притегля водата, след като бъде насочена към нея. Хвърлих поглед назад през прозореца. Пожарът бе започнал и във въздуха се кълбеше черен дим.

Бях забравил колко широк е заливът, който ме отделя от горящата сграда. Е, просто трябваше да действам по-бързо. Пъхнах слушалките и мобилния в импрегнирания джоб на панталоните. После поех дълбоко дъх и скочих от прозореца.

Насочих поточния лъч надолу, задействах водните струи на краката, за да забавя съприкосновението си, и пльоснах в океанската вода. Шокът от студа и вкусът на солта подействаха незабавно. Искри! Беше по-студено, отколкото при упражненията.

За щастие имах спирила. Обърнах се към димящата сграда и се понесох. За нещастие този път нямах някое от силовите полета на Проф и при всяко делфиноподобно гмурване в морето водата удряше лицето ми като шамар от зарязано гадже.

Оправих се с това. Задъхвах се при всяко подаване от океана. Искри! Вълните тук бяха много по-силни в сравнение с морето в Сентрал Парк, а и беше трудно да виждаш сред тях.

Забавих двигателите, за да си взема нещата, и изживях миг на ужасна дезориентация. Намирах се в средата на нищото. Заради надигането на вълните изобщо не можех да видя града и сякаш бях в огромно, безкрайно море. Навсякъде около мен безкрайност, надолу дълбини.

Паника.

Какво правех тук? Какво не беше наред с мен? Започнах да дишам прекалено учестено и да се въртя. Всяка вълна бе заплаха, която опитваше да ме дръпне под водата. Глътнах морска солена вода.

За щастие, се задейства някакво шесто чувство за оцеляване, аз задействах спирила и се изстрелях от водата. Докато висях и от дрехите ми течеше вода, аз едва дишах и стиснах очи. Исках да се движа. Трябваше да се движа. В такива мигове обаче бих могъл по-лесно да вдигна половин натоварен с пудинг камион.

Тази вода. Всичката тази вода…

Поех дълбоко дъх, опитах да забавя дишането си, след това се накарах да отворя очи. С предимството да се нося на струите на спирила аз можех да виждам над вълните. Завъртях се и трябваше да се преориентирам. Бях прекосил половината разстояние и трябваше да продължа, но бе ужасно трудно да се заставя да освободя поточния лъч и отново да падна надолу.

С усилие се понесох надолу и отново пляснах в морето. Използвах издигащия се в небето черен пушек като пътепоказател. Замислих се за хората в сградата. Без вода, в която да скочат, най-вероятно щяха да бягат от пламъците надолу, към по-ниските етажи. Така обаче щяха да се удавят, когато водата се върнеше.

Каква ужасна смърт би било това, да си хванат в капан в сграда, докато водата се е устремила отново — по отвратителен начин заклещен между горещината отгоре и студените дълбини отдолу.

Побеснях и увеличих скоростта на спирила.

Нещо изпращя.

Изведнъж се завъртях посред вихрушка от вода и мехурчета. Прекъснах устрема си. Проклятие! Един от двигателите на краката бе спрял да работи. С мъка излязох на повърхността, кашлящ и измръзнал. Наистина беше трудно да остана на повърхността, докато тежестта на безсилния спирил ме теглеше надолу, докато и дрехите ми бяха още върху мен.

А защо бе толкова трудно да се удържам? Състоях се предимно от вода, нали така? Не би ли трябвало да се нося с лекота?

Докато се борех с вълните, опитах да се пресегна и да оправя двигателя на спирила. Само че дори не знаех защо е спрял да работи, а и не ме биваше особено да плувам без помощ. Най-накрая неизбежното се случи и започнах да потъвам. Трябваше да включа единствения работещ двигател на спирила си, за да се върна на повърхността.

Чувствах се сякаш досега съм погълнал половината океан. Кашлях и отново започнах да се паникьосвам, като си дадох сметка колко опасни могат да бъдат откритите водни пространства. Наместих крака с работещия двигател зад себе си, включих спирила на половин мощност и се изстрелях към далечните постройки.

Можех да се съсредоточавам само върху това да се държа отгоре и в посока към цивилизацията. Движех се бавно. Твърде бавно. Остро усетих срама от втурването си да се държа като герой, само за да свърша накуцвайки, почти предизвикал нова криза, вместо да разреша първата. Какъв по-добър пример за предупрежденията на Проф?

За щастие, ужасът ми се поддаваше на управление, докато разполагах със спирила — той ми даваше някаква степен на контрол над положението. С приближаването ми до града водата около мен се затопли. Най-накрая, за щастие, стигнах до една от външните сгради — ниска постройка, чийто покрив стърчеше само на два етажа или нещо такова над водата. Единственият двигател стигаше, за да ме изтласка нагоре — макар и под неочакван ъгъл — аз сграбчих стрехата на покрива и се прехвърлих, кашляйки.

Въпреки че спирилът свърши цялата работа, бях изтощен. Претърколих се по гръб, подуших дима във въздуха и се загледах в небето. Онези хора. Опитах да се изправя на крака. Може би щях…

Сградата гореше наблизо, само една улица по-нагоре. Пламтеше цялата, а горната ѝ половина бе изгоряла напълно — пъкъл. Дори от разстояние можех да усетя горещината. Това беше причинено от повече от две запалителни бомби. Или Нютън е продължила да хвърля още, или мястото е било предварително минирано. Около нея водата се носеше във водовъртеж и откриваше разбита, влажна улица далече долу.

На земята лежаха няколко трупа. Хората бяха опитвали да се измъкнат от пламъците.

Докато гледах, водата бе освободена. Удари се в постройката и съскането показа, че огънят е успял да достигне до потопените преди нива. От сътресението най-горните етажи рухнаха във водата и изпуснаха пара във въздуха с ужасен шум.

С мъка се изправих на крака. Чувствах се напълно победен. Забелязах върху някакъв близък покрив водното изображение на Регалия, застанало със сключени пред тялото ръце. Тя ме погледна, после се сля с повърхността на морето и изчезна.

Рухнах на покрива. Защо? Толкова безсмислено беше. Проф е прав, мина ми през ума. Те убиват безразборно. Защо си мислех, че някой от тях може да бъде добър?

Панталоните ми избръмчаха. Въздъхнах и измъкнах мобилния. По него имаше малко вода, но според Мизи бил напълно водоустойчив.

Обаждаше се Проф. Вдигнах телефона до главата си в готовност да си получа конското. Сега можех да видя какво е накарало спирила да не работи — не бях свързал правилно кабелите към левия крак. Бяха се разкачили. Елементарен проблем — нямаше да стане, ако бях слагал екипировката по-внимателно.

— Да — казах аз в телефона.

— Тя тръгна ли си? — попита гласът на Проф.

— Кой?

— Регалия. Тя гледаше, нали?

— Да.

— Вероятно още гледа от разстояние — продължи той. Звучеше задъхано. — Трябва някак да измъкна ония хора в подводницата.

Изправих се.

— Проф? — напрегнато попитах аз.

— Не се дръж твърде напрегнато — изръмжа той. — Вероятно те наблюдава. Действай спокойно.

По линията дочух детски плач.

— Можете ли да я накарате да млъкне? — тросна се Проф на някого.

— Ти си в сградата! — казах аз. — Ти… ти си ги спасил!

— Дейвид — отвърна Проф напрегнато. — Този момент не е лек за мен. Разбираш ли?

Той удържа водата и пламъците, схванах аз.

Със силовите полета.

— Да — прошепнах аз.

— Оставих подводницата. Трябваше да претичам по дъното на океана, за да стигна там.

Примигнах от изненада.

— Това възможно ли е?

— С мехур от силово поле, който се разширява пред мен? — попита Проф. — Да. Не го бях правил от страшно много време.

Той изръмжа.

— Влязох в сградата отдолу, като изпарих част от почвата и минах в мазето. Ще направя тунел от силово поле през водата за тези хора и ще се върна в сградата, която напуснахме. Можеш ли да ме посрещнеш там?

От мисълта за връщането в залива ми се повдигна, но нямаше да го призная.

— Разбира се.

— Добре.

— Проф… — започнах аз в опит да изглеждам мрачен, въпреки че изпитвах точно обратното. — Ти си герой. Ти наистина си.

— Спри.

— Но ти спаси…

— Спри.

Умълчах се.

— Върни се в сградата — нареди той. — Ще си ми нужен да пилотираш подводницата, за да изведеш хората до някое място извън обсега на Регалия, а после да ги пуснеш да си вървят. Разбираш ли?

— Да. Но защо да не можеш ти да я управляваш?

— Защото — произнесе Проф и гласът му омекна — в продължение на следващите няколко минути ще ми е нужна сила на волята, за да не убия тези хора, задето са ми създали затруднение.

Преглътнах.

— Разбрано — обадих се аз и нагласих кабелите на крака си. Прибрах телефона, насочих поточния лъч към водата, направих проба, за да съм сигурен, че всичко действа — и после отново проверих кабелите, просто за да бъда сигурен.

Най-накрая потеглих, този път по-внимателно. Отне доста време, но все пак пристигнах. После трябваше да чакам в някаква стая близо до пристана на подводницата почти цял час, преди да чуя звуци.

Станах, когато вратата се отвори, и от някакъв коридор започна да се изсипва група покрити с пепел хора. Проф ги бе извел в друга част на постройката. Впуснах се да помагам, успокоих ги, после обясних как ще трябва да влезем в подводницата на тъмно, като всички са възможно най-тихи. Не можехме да рискуваме Регалия да открие какво е направил Проф.

С малко усилия вкарах кашлящата, мокра и изтощена група хора в подводницата. Бяха около четиридесет, но се побрахме всички. Едва.

Помогнах на последните — майка с бебе на ръце — после се качих и прекосих зданието до стаята, където ги бях посрещнал, като си светех с мобилния и проверявах дали не съм оставил някого.

Проф стоеше на отсрещната врата, почти скрит в сянка. Очилата му отразяваха светлината, тъй че не можех да видя очите му. Кимна ми веднъж, после се обърна и изчезна в мрака.

Въздъхнах, изключих мобилния, после се върнах в стаята с подводницата, като въжетата ме водеха. Влязох, свалих люка, затворих го, после влязох в претъпканата подводница, пълна с вмирисани на пушек хора. Отношението на Проф ме обезпокои, но това не можеше да пропъди топлината вътре в мен. Той го направи. Въпреки оплакванията си от безразсъдството ми, той лично отиде и спаси хората. Той и аз бяхме еднакви. Просто той беше много по-компетентен от мен. Седнах на предното място в подводницата и се обадих на Вал за инструкции как да я управлявам.

31.

Треснах кашона с дажби, после станах и обърсах чело. Неколцина от спасените от Проф вавиларски бежанци грабнаха кутиите и бързо изчезнаха с тях в развалините на склада наблизо. Бяха разчистили част от саждите през деня след като ги оставих тук, на западащите останки на някакво островче до брега на Ню Йорк, но явно междувременно бяха развили здравословно чувство за самосъхранение. Сигурно не е било укрито твърде надълбоко.

— Благодаря — каза някаква жена на име Суми и се поклони. Беше вечер, но ярко оцветените им дрехи не светеха тук, тъй че просто изглеждаше мръсно. Старо.

— Просто не забравяйте сделката ни — отвърнах аз.

— Нищо не сме видели — обеща тя. — И няма да се връщаме в града поне за един месец.

Кимнах. Тя и хората ѝ вярваха, че Възмездителите са ги спасили чрез секретна технология със силови полета. Нямаше да кажат на никого какво са видели, но дори и да се разчуеше, приказките нямаше да определят Проф като Епичен.

Суми взе една от последните кутии и отиде при останалите — забърза се към купчината съборетини с обрасли градини. По-добре беше да не те виждат с храна, ако попаднеш на мародери. За щастие, единственият път вън от острова беше мост, разположен на север, та имаше надежда, че тук ще бъдат в безопасност.

Сърцето ми се сви, като ги видях без дом и покъщнина, захвърлени, но можехме да направим само това. А може би сторихме повече, отколкото трябваше — наложи се Коуди да докара по въздуха провизии от Нюкаго, за да снабдим с дажби хората.

Обърнах се и потеглих по празна, разбита улица, с пушка на рамо. Бързо се стигаше до стария док, където бяхме спрели подводницата. Вал беше приседнала върху нея. Тя стоварваше кашоните с храна на дока, докато бежанците и аз ги отнасяхме навътре.

Поспрях се на дока и погледнах към Вавилар на югозапад. Светеше със сюрреалистични цветове, като портал към друго измерение. Въпреки че просналата се пред мен вода изглеждаше равна, знаех, че леко се издига нагоре. Регалия преднамерено бе оформила изгледа на този град; дори поддържаше различни нива на водата в различните части и създаваше квартали от покриви и потопени улици.

Тя се грижи, помислих си аз. Построила е града сякаш възнамерява да остане тук и да властва. Направила го е привлекателен.

Тогава защо ще го унищожава?

— Идваш ли? — попита ме Вал.

Кимнах, пресякох дока и се покатерих на подводницата — теоретично районът бе извън обсега на Регалия, тъй че можехме да я оставяме да излиза открито на повърхността.

— Ей — продължи Вал, докато вървях, — кога ще ми кажеш как ги спаси? Имам предвид в действителност.

Спрях се на люка; отдолу излизаше и ме заливаше светлина.

— Използвах спирила — обясних аз.

— Да, но как?

— Угасих огъня в една стая — послужих си с подготвената от Тиа и от мен лъжа. Очаквахме Вал или Ексел да опитат да разберат. — Успях да набутам всички в същата стая, после ги държах на сигурно и тихи, докато Регалия не си помисли, че всички са мъртви. После ги измъкнах.

Лъжата беше поносима. Вал не знаеше, че сградата просто рухна при връщането на водата. Звучеше правдоподобно как съм успял да изкарам хората. Добра или лоша лъжа, не ми харесваше да я казвам. Не можеше ли Проф да бъде откровен с хората от собствения си отряд?

Вал ме изгледа внимателно и въпреки че лицето ѝ бе твърде на тъмно, за да мога да го видя, чувствах се като единствената гнила ягода в цяла редичка ягоди. Най-накрая тя сви рамене.

— Е, добра работа.

Забързано се вмъкнах в подводницата. Вал ме последва, затвори люка и седна на предното място. Не повярва на думите ми, поне не напълно. Можех да го видя във вдървения начин, по който седна, в твърде овладяното звучене на гласа ѝ, когато се обади на Тиа и обяви, че сме на път към склада, за да вземем следващия товар кашони за зареждането на нашата база.

Не ме свърташе на едно място, ние навлязохме под вълните и изминахме известно време в мълчание. Най-накрая се заставих да седна на мястото на втория пилот до Вал в предната част. Все още не знаех почти нищо за нея. Може би някакъв невинен разговор би намалил подозренията ѝ за събитията от завчера.

— Така — започнах аз. — Виждам, че предпочиташ Колт 1911. Добро оръжие, издържало проверката на времето. Това рама и плъзгач на Спрингфийлд ли са?

— Честно, не знам — каза тя и погледна пистолета на бедрото си. — Сам ми го даде.

— Искам да кажа, непременно трябва да знаеш. За резервни части.

Вал сви рамене.

— Това е просто пистолет. Ако се счупи, ще го сменя с друг.

Просто…

Просто пистолет? Тя наистина ли каза това?

Усетих как устата ми се движи, но не излезе звук, а ние бавно се носехме под вълните. Оръжието на човек в буквалния смисъл на думата беше неговият живот — ако не работеше, можеше да бъдеш мъртъв. Как би могла да каже нещо такова?

Бъди предразполагащ, усилено си мислех аз. Ако я кастриш, от това тя няма да се чувства по-уютно в твоята компания.

— А — изкашлях се в ръката си, — сигурно ти е харесала тази задача. Приятна подводна база, няма битки с Епични, пълен с приятни хора град. Сигурно е най-добрата работа, която може да получи някой отряд Възмездители.

— Определено — съгласи се Вал. — Докато един от приятелите ми не бе убит.

А сега аз „замествах“ същия приятел в екипа. Чудесно. Още едно напомняне защо не ме харесва.

— Познаваш Мизи известно време — опитах аз с друга тактика. — Ти не си израсла в града, нали?

— Не.

— Къде си била разположена преди това?

— Мексико. Само че ти не бива да разпитваш за миналото ни. Това е против правилника.

— Просто опитвам да…

— Знам какво опитваш да направиш. Не е нужно. Аз ще върша своята работа; ти върши твоята.

— Да — отвърнах аз. — Добре.

Отпуснах се в седалката си. Чакай. Мексико? Оживих се.

— Ти… не си била замесена в онази работа в Ермосильо, нали?

Вал ме изгледа, но не каза нищо.

— Ударът срещу Пунос де Фуего! — възкликнах аз.

— Как така знаеш за това? — попита Вал.

— Човече. Вярно ли е, наистина ли е хвърлил танк по теб?

Вал продължи да гледа направо и да натиска някакво копче на таблото за управление на подводницата.

— Да — най-после рече тя. — Цял проклет танк. Разруши стената на операционната ни база.

— Леле.

— Освен това аз ръководех операцията.

— Значи ти…

— Да. Бях вътре, когато този танк се стовари с трясък през стената. Заобиколил беше Сам и успял да се намърда, тъй че можа да удари операционната ни станция. Още не знам как въобще е разбрал къде сме били.

Ухилих се, като си го представих. Пунос беше Епичен със зверска сила, способен да вдигне практически всичко — дори неща, които би трябвало да се счупят при това. Не Висш Епичен, но труден за убиване, с повишена издръжливост и кожа като на слон.

— Така и не разбрах как сте го надвили — продължих аз. — Само как екипът най-накрая го унищожил, въпреки че работата потръгнала зле.

Вал продължи да държи погледа си насочен право напред, но долових намек за усмивка на устните ѝ.

— Какво? — попитах аз.

— Е… аз бях там — започна тя и стана малко по-въодушевена — сред развалините на операционната ни база, малка тухлена постройка в центъра на града. Той идваше за мен. Бях сама и нямах подкрепа.

— И?

— И… е, в помещението имаше танк.

— Не си го направила.

— Да — каза Вал. — Най-напред се качих в нещото, просто за да се скрия. А после — танкът беше годен, а той вървеше право пред дулото. Танкът лежеше на едната си страна, но беше разбил стената със задната си част. Тъй че си казах, какво правя?

— Застреляла си го.

— Да.

— С танк.

— Да.

— Това е страхотно.

— Беше глупаво — обясни Вал, въпреки че продължаваше да се усмихва. — Ако цевта беше изкривена, вероятно бих взривила себе си. Но… добре де, свърши работа. Сам каза, че намерил ръката на Пунос през седем улици.

Тя ме погледна и явно разбра на кого говори. Изражението ѝ помръкна.

— Съжалявам — казах аз.

— За какво?

— Задето не съм Сам.

— Това е глупаво — рече Вал и се извърна от мен. Колебаеше се. — Ти си малко нещо заразен, Убиецо на Стоманеното сърце. Знаеш ли го?

— Това е моята упорита, целенасочена мъжественост.

— Тц. Не. Не е. Може би е ентусиазмът ти.

Тя поклати глава, дръпна назад лоста за управление и започна да издига подводницата към повърхността.

— По същия начин можеш да си мъжествен, докато мъкнеш кашони. Пристигнахме.

Усмихнах се, доволен, че най-накрая съм провел с Вал разговор без сума ти мръщене. Станах и отидох към стълбата. Вратата към тоалетната отново тропаше. Наистина трябваше да накараме Мизи да оправи проклетото нещо. Затворих я с палеца на крака, после се изкатерих и отворих люка. Сушата нататък бе черна като катран — тъмнината ни беше покрила изцяло. Този продоволствен склад не бе толкова нагоре по брега като Сити Айлънд, но би трябвало да сме далеч от обхвата на Регалия. Все пак изглеждаше добра идея никога да не оставяме подводницата без човек в нея, тъй че аз щях да взема кашоните и да ги пренеса през късото разстояние до брега, а после да ги наредя за Вал. Тя щеше да ги донесе от брега в подводницата, после да ги свали по стълбата и да ги подреди.

Нарамих пушка и се качих на тихия док. Водата се плискаше в дървото, сякаш за да ми напомни с подчертаване, че все още е там. Минах бързо по дока и приближих тъмната постройка пред него — стара барака, където Коуди бе стоварил провизиите ни.

Вмъкнах се вътре. Този път поне нямаше да има толкова много кутии. Вероятно трябваше да свалим всичко предишния път, но ни боляха ръцете, а и кратката почивка прозвуча наистина хубаво.

Включих светлината на мобилния и проверих помещението. После отворих скритата в пода врата и слязох да нагледам Проф.

32.

Вкопана в скалата под бараката се намираше една от тайните междинни бази на Възмездителите — снабдена с креват, малко храна и работно място. Проф стоеше до бюрото, държеше стъкленица и я разглеждаше на светлината на фенера. Това бе подобрение — при предишното ми слизане тук той лежеше на кревата и разглеждаше някакви стари снимки. Сега бяха пръснати по леглото.

Проф не вдигна поглед, когато слязох.

— Вземаме останалите провизии — обясних аз и посочих с палец през рамо. — Имаш ли нужда от нещо?

Той поклати глава и раздруса лабораторния съд.

— Всичко наред ли е? — попитах аз.

— Добре съм — отвърна Проф. — Планирам да се върна в града малко по-късно вечерта. Може да се завърна в базата утре; може да остана тук още един ден. Трябва да осигурим достатъчно време, та хората на Вал да повярват, че съм бил да проверявам друга база на Възмездителите.

Това бе обяснението на Тиа за отсъствието му. С любопитство гледах как пълни друга чаша с течност с различен цвят.

— Удряме Нютън след два дни — съобщих му аз. — Тиа се обади, понеже беше казала, че ти не отговаряш на повиквания.

Два дни бяха доста преди очаквания краен срок на Разрушение, което щеше да ни даде известно място за мърдане, ако нещата потръгнеха на зле. Той изръмжа.

— Два дни? Дотогава ще съм се върнал.

Смеси съдържанието на двата съда в някакъв буркан и направи крачка назад.

От буркана излезе голяма струя пяна, стигна почти до тавана, после спадна на парцали. Проф гледаше, след това се усмихна.

— Водороден прекис, смесен с калиев йодид — обясни той. — Децата го харесваха.

Той се пресегна и се зае да смесва други вещества.

— Не можеш ли да се върнеш по-скоро? — попитах го аз. — Все още нямаме план за справяне с Разрушение, а той е опрял пистолет в главата на града.

— Работя по въпроса как да се оправя с това — отвърна Проф. — Смятам, че ако съборим Регалия, това може да го накара да избяга от страх. Ако не стане, можем да намерим информация за слабостта му сред бележките ѝ.

— Ами ако не намерим?

— Евакуираме града — завърши Проф.

Тиа разгледа теоретично същата възможност, но на мен ми приличаше на нещо лошо. Не можехме да започнем евакуацията, докато Регалия е жива — със сигурност щеше да се насочи срещу бягащите хора. Не вярвах, че ще имаме достатъчно време да измъкнем всички, преди Разрушение да опустоши града.

— Кажи на Тиа да ми се обади малко по-късно тази вечер — нареди Проф. — Ще говорим за това.

— Дадено — казах аз и спрях, докато той работеше по друга микстура. — Какво правиш?

— Друг експеримент.

— Защо?

— Така — отговори той и се извърна. Лицето му се скри. — Спомените за старите дни помагат. Спомняш си учениците, въодушевлението и радостта им. Спомените като че го отблъскват.

Кимнах бавно, но той не гледаше мен. Беше се върнал към научния си експеримент. Тъй че аз се наведох, за да проверя дали мога да зърна снимките, които разглеждаше. Пресегнах се към кревата, наведох се и взех една. На фотографията се виждаше по-млада версия на Проф във всекидневно облекло — джинси и тениска — застанал заедно с други хора в пълна с монитори и компютри зала. Из нея имаше още хора в еднообразни сини ризи.

Проф ме погледна.

Вдигнах снимката:

— Някаква лаборатория?

— НАСА — неохотно обясни той. — Старата космическа програма.

— Ти май каза, че си бил начален учител!

— Не аз съм този, който е работил тук, умнико — рече ми той. — Погледни по-внимателно.

Отново погледнах и схванах, че на фотографията Проф прилича повече на ухилен турист, който се снима. Отне ми секунда и засякох, че един от многото хора със синя снимка на НАСА има къса червена коса. Тиа.

— Тиа е ракетен конструктор? — попитах аз.

— Беше — обясни Проф. — Това бе отдавна. Даде ми възможност да я посетя след като започнахме да излизаме заедно. Връхната точка в живота ми — месеци наред дрънках на учениците си за това.

Погледнах изображението. Мъжът на снимката, макар очевидно да бе Проф, изглеждаше като същество от съвсем различен вид. Къде бяха тревожните бръчки по лицето му, напрегнатите очи, внушителната стойка?

Почти тринадесетте години след изгрева на Злочестие бяха променили този човек. И не само заради придобитите от него сили.

Изпод чаршафа се показваше друга снимка. Извадих я. Проф не ме спря и се върна към експеримента си.

На тази снимка четирима души стояха в редица. Единият бе Проф, облечен в запазената си марка — черна лабораторна престилка и предпазни очила в джоба. До него стоеше Регалия, протегнала ръце напред, а над пръстите ѝ се носеше кълбо вода. Носеше елегантна синя рокля. Там беше Тиа заедно с друг, непознат за мен човек. По-възрастен, с бяло-сива коса, щръкнала от главата му почти като венец, той седеше на стол, докато останалите бяха прави.

— Кой е този човек? — попитах аз.

— И това са спомени от друго време — отговори Проф, без да се обръща към мен. — Спомени, към които не бих се завръщал.

— Заради Регалия?

— Понеже тогава смятах, че светът може да бъде различен — продължи Проф, докато бъркаше някакъв разтвор. — Свят на герои.

— Може би все още може да бъде такъв. Може би грешим за причинителя на мрака, а може би има начин да му се противопоставим. Все пак всички са бъркали по отношение на слабостите на Епичните. Може би не разбираме това тъй добре, както ни се струва.

Вместо да ми отвърне, Проф остави лабораторната си съдина. Обърна се към мен.

— И ти не се боиш какво ще стане, ако не успеем?

— Искам да рискувам с това, Проф.

Той присви очи върху мен.

— Мога ли да ти се доверя, Дейвид Чарлстън?

— Да. Разбира се.

Откъде се взе този въпрос? Не произлизаше от разговора ни.

Той ме огледа внимателно, после кимна.

— Добре. Промених мнението си. Кажи на Тиа, че отивам в града веднага щом тръгнете; може да каже на Вал и Ексел, че извънредната ситуация с другия отряд на Възмездителите е била разрешена бързо и че съм се върнал рано.

— Добре.

Проф разполагаше с моторница в укрит док на Възмездителите. Лесно можеше да се върне сам в града.

— Но какво беше това за доверието…

— Иди и довърши товаренето на ония кашони, синко.

Той се извърна и започна да си събира нещата.

Въздъхнах, но оставих снимката, изкачих се, затворих скритата врата и го оставих в укритието. Хванах кутия с провизии и за малко да се блъсна във Вал с главата напред, както излизах.

— Дейвид? — попита тя. — Какво си правил тук?

— Съжалявам — отвърнах. — Трябваше да си взема дъх.

— Но…

— Напуснала си подводницата? — попитах я аз.

— Аз…

Изтърчах покрай нея. Искри! Ами ако някой мародер я намери и реши да попътува с нея за удоволствие? За щастие все още бе там и си седеше в тихите черни води.

Вал и аз натоварихме кашоните бързо, почти безмълвно. Опитах отново да я разговоря с някакви въпроси, но тя не казваше много. Остана смълчана и през повечето от обратното ни плаване с подводницата. Знаеше, че крия нещо. Е, не я обвинявах, задето се ядосва от това — честно, аз изпитвах същото по отношение на цялата работа.

В базата застанахме на дока и излязохме в тъмната стая. Механизмът за приставане бе напълно херметичен и прилягаше плътно към корпуса. Твърде находчиво. При все това продължаваха да държат помещението неосветено за случай на теч. Дори и извън обсега на Регалия Възмездителите бяха внимателни. Това бе едно от нещата, които харесвах в тях.

Напипах водещите въжета в мрака и свалих два чифта очила за нощно виждане от рафта на стената. Подадох едните на Вал и си сложих другите. Двамата започнахме да разтоварваме кашоните. Най-накрая нарамих един, излязох от затъмнения док и понесох товара към складовото помещение по коридора.

Ярко осветената база на Възмездителите — със своите плюшени канапета и тъмни ламперии — беше в невъобразим контраст с мрачните пейзажи, които посещавах през целия ден. Почти като да си в различен свят. Занесох кашона в склада и го оставих на пода. Зад себе си дочувах как някакви гласове по радиото се носеха от стаята на Ексел. Той даваше извънредни часове разузнавателно дежурство, слушаше излъчванията и проверяваше по два и по три пъти маршрутите на Нютън. Имаше още кашони за разтоварване, но прецених, че ще трябва най-напред да предам съобщението на Проф. Тръгнах по коридора и потропах на вратата на Тиа.

— Влез — обади се тя.

По стените бе налепила карти на Вавилар с маршрутите на Нютън. В центъра на града няколко карфици показваха къде според Тиа би могла да се крие Регалия. Все още имаше твърде много сгради за претърсване, без при това да издадем какво вършим, но бяхме близо.

Дузина или повече празни кашончета от кола се мъдреха в ъгъла, а Тиа изглеждаше зле. Няколко непокорни кичура коса се бяха измъкнали от кока ѝ и стърчаха като къдрави рижи мълнии. Имаше торбички под очите и обичайно безукорният ѝ делови костюм беше негладен от дни.

— Той беше там — обявих аз.

Тя вдигна поглед към мен:

— Какво каза той?

— Казва, че ще се върне тази вечер. Вероятно ще трябва да изпратим подводницата обратно в града, за да го вземе. Изглежда, че се е възстановил.

— Слава Богу — изрече тя и се облегна в стола си.

— Вал е подозрителна — продължих аз. — Трябва да ѝ кажете какво става в действителност.

— Щеше ми се да знаех какво става наистина — измърмори Тиа.

— Какво…

— Нямам предвид с Джон — продължи Тиа. — Не ми обръщай внимание. Просто изпускам пара. Ела, искам да ти покажа нещо.

Тиа се изправи, отиде до стената и почука по част от нея. Бяхме поставили изобразителя тук, за да превърне стената в смартскрийн, както предпочиташе да я използва Проф при работа. Почукването на Тиа изкара снимка на Нокс, Епичния от хората на Нютън, когото бях забелязал оня ден. Стената показа видеозаписа как той се превръща в птица и отлита. Последва моето клатене на прицела и неточно следене на птицата, докато не я намерих на другата сграда. Отново се извърши трансформацията. Тиа спря екрана върху фигурата и увеличи лицето му. В близък план беше зърнесто, но все още беше разпознаваемо.

— Какво би казал за това, което видя току-що?

— Способности за самопреобразяване поне клас C — отговорих аз. — Той можа да промени телесната си маса и едновременно да съхрани мисловните си процеси след преобразяването; дори едно от тях би издигнало преобразяването над клас D. Трябва да знам дали може да приема други форми и дали има ограничения в това колко начесто може да се променя, преди да мога да кажа повече.

— Този човек — продължи Тиа — е член на бандата на Нютън от години. Ексел го потвърди с няколко източника. Няма сведения до този момент Нокс да е имал някакви сили. Това означава, че по някакъв начин Нютън или Регалия са го убедили да крие силите си в продължение на години. Притеснена съм, Дейвид. Ако тя може да крие Епични посред бял ден и да не им позволява да демонстрират силите си, нашето разузнаване в този град — въпреки дългото вложено в това време — може би не струва нищо.

Намръщих се, пристъпих към изображението и го погледнах по-отблизо.

— Ами ако не е крил силите си? — попитах аз. — Ако ги е получил наскоро?

Тиа ме погледна.

— Ти сериозно ли мислиш, че Регалия може да превръща хората в Епични?

— Не съм убеден, но тя очевидно иска да вярваме, че тя може да създава Епични или поне да увеличава способностите им. Може би има достъп до надарител или до някакъв несрещан досега от нас вид Епичен и се преструва, че дава сили. Или… може би просто може да създава нови Епични. Струва ми се, че колкото и да ни се ще, не можем да преценяваме какво е неразумно в случая с Епичните.

— Може би — съгласи се Тиа. Седна в стола си и измъкна друга кола.

— Не обичаш да те заставят да поемаш ръководството — осъзнах аз. — Да ръководиш операциите без Проф.

— Напълно съм в състояние да командвам — отвърна тя.

— Това е все едно да кажеш, че кетчупът може да бъде гел за коса.

Тя вдигна вежда.

— Разбираш ли, технически е вярно, но…

— Разбрах — продължи Тиа.

— Ти… наистина?

— Да. И ти имаш право. Джон е водачът, Дейвид. Аз организирам нещата; аз ги снаждам. Но той има прозорливост; той вижда неща, които другите не виждат. Не заради… способностите си. Просто заради това какъв човек е. Ако го няма да надзирава плана си, се притеснявам, че ще изпусна нещо важно.

— Казва, че щял да се върне навреме да помогне.

— Надявам се — рече Тиа. — Понеже, честно казано, тоя човек определено може да се справи с най-добрите от тях, когато го поиска.

— Беше ли такъв преди?

Тя ме зяпна.

— Той ми каза за НАСА — обясних аз. — Видях ви на снимка двамата, заедно. Впечатлен съм.

Тя изсумтя.

— Каза ли ти защо трябваше да го поканя?

— Предположих, че е задето сте били заедно.

— Току-що бяхме започнали да излизаме — каза Тиа. — Друг учител в неговото училище спечели организирано от нас състезание — да дойде и да се държи като космонавт няколко седмици. Да се обучава, да премине през тестовете, такива неща. От време на време го правехме от съображения за популярност.

— И Проф не е спечелил? — попитах аз.

— Той не се яви — отговори Тиа. — Ненавиждаше конкурсите. Не пускаше и стотинка в някоя хазартна машина. Но това не му попречи да се почувства съсипан, когато не отиде.

Тя гледаше колата си, без да я отваря.

— Понякога забравяме доколко е човек той, Дейвид. Въпреки всичко той е само човек. Човек, изпълнен с от време на време безсмислени чувства. Всички ние сме такива. Искаме това, което не можем да притежаваме, дори когато нямаме правото да го искаме.

— Всичко ще бъде наред, Тиа.

Тя изглеждаше изненадана от тона на гласа ми и вдигна поглед към мен.

— Разбираш ли, той не е само човек, Тиа — продължих аз. — Той е герой.

— Звучиш като един от тях.

Тях?

И тогава ми просветна — имаше предвид Верните. Искри, вярно беше. Където има злодеи, там ще има и герои. Само почакайте. Те ще дойдат… Думите на баща ми в деня на неговата смърт. Само допреди няколко месеца бях гледал на оптимизма на хора като Ейбрахам и Мизи като на глупост. Какво се бе променило?

Проф. Не можех да повярвам в някакви легендарни Епични, които можеше да се явят, а можеше и да не се явят, за да спасяват света. Но в него… в него можех да повярвам.

Погледнах Тиа.

— Е, завършвай с разтоварването на провизиите и после си събирай екипировката. Искам да отидеш и да поставиш камера, за да следи Разрушение и да ни дава постоянна видеовръзка. Не знаем със сигурност дали събирането на енергия от негова страна ще напредва със същата скорост като преди. Предпочитам да не бъда изненадвана.

Кимнах, излязох от стаята и затворих вратата зад себе си. Минах по коридора покрай склада и видях, че са хванали Мизи да започне да внася кашоните. Тя внесе един и ми прати наперена усмивка, преди да потегли за друг.

Не можех да не се ухиля след нея. Тя беше определението на това какво означава да имаш заразителен характер. Светът беше по-добър, защото Мисури Уилямс беше тук.

— Как става така — тихо се обади един глас зад мен, — че всеки път щом те видя тия дни, ти заглеждаш някое момиче?

Обърнах се да погледна и там, застанала на прага на склада, беше Меган.

33.

Меган.

Меган се намираше в база на Възмездителите.

Издадох звук, който определено не беше скимтене. Беше нещо много по-мъжествено, независимо как звучеше.

Погледнах Мизи в момент на паника, после влязох в склада и хванах Меган за ръката.

— Какво правиш!

— Трябва да говорим — започна тя. — А ти ме пренебрегваше.

— Не те пренебрегвах. Просто всичко беше твърде натоварено.

— Натоварен беше да зяпаш женски задници.

— Аз не бях… Чакай.

Това стигна до ума ми и се усмихнах.

— Звучиш ревниво!

— Не бъди смешен.

— Не — възразих аз. — Ревнуваше.

Усетих, че не мога да спра да се усмихвам.

Меган изглеждаше объркана.

— Обикновено това не е нещо, за което хората се усмихват.

— Това значи, че не ти е все едно — заключих аз.

— О, стига.

Време да кажа нещо мило. Нещо романтично. Мозъкът ми, който цял ден работеше с няколко хода назад, най-накрая ми дойде на помощ.

— Не се притеснявай — отвърнах ѝ аз. — Бих предпочел теб да зяпам всеки ден.

Чакай.

Меган въздъхна и надзърна в коридора покрай мен.

— Ти си смешник — каза приглушено тя. — Вероятно ли е тя да се върне тук?

Точно. Неприятелски Висш Епичен. База на Възмездителите.

— Предполагам, че не си тук, за да се предадеш? — тихо я запитах аз.

— Да се предам? Искри, не. Просто имам нужда да поговоря с някого. Ти беше най-удобният.

— Това ли е удобно? — попитах аз.

Меган ме погледна и се изчерви. Изчервяването наистина ѝ прилягаше. Разбира се, биха ѝ прилягали и супа, тиня или слонска ушна кал. Меган в лош ден беше по-прекрасна от всяка друга.

— Хайде — казах ѝ аз и я хванах за ръката. Не исках да я насърчавам да използва силите си да се крие, не и когато толкова очевидно се държеше като Меган, която познавах преди. Това значеше да се движим бързо. Помъкнах я след себе си в бясно търчане по коридора към моята стая.

Стигнахме дотам без да ни забележат. Набутах я вътре, после затворих вратата, опрях гръб в нея и издишах като епилептичен пилот, току-що приземил пълен с динамит товарен самолет.

Меган огледа стаята.

— Виждам, че не са ти дали стая с илюминатор. Още си новакът в отбора, а?

— Нещо такова.

— Все едно, добре е — каза тя и закрачи напред. — По-добре от метална дупка в земята.

— Меган — попитах я аз. — Как… искам да кажа, някой друг навън знае ли къде е базата ни?

Тя отвърна на погледа ми, после поклати глава.

— Доколкото аз знам, не. Не се срещам често с Регалия — не смятам, че ми се доверява — но от чутото от другите знам, че ви търсят. Според Регалия базата ви е някъде на северния бряг, а и изглежда много ядосана, че не е могла да я намери.

— Как ни намери тогава? — попитах аз.

— Стоманеното сърце ми бе наредил да сложа подслушващи устройства на всички от групата — каза тя.

— Тъй че ти…

— Мога да подслушвам — продължи Меган — някои от обажданията ви. Или можех за известно време. Федрус е параноичен и редовно сменя своя телефон и телефона на Тиа. Твоят е мъртъв. Сега мога да слушам само ако някой се обади на Ейбрахам или Коуди.

— Доставката на провизии — обадих се аз. — Чула си къде е, стигнала си там преди нас, после си се промъкнала на подводницата.

Меган кимна.

— Аз бях там — продължих. — Въобще не те видях! Ти използваше ли силите си?

— Не — отговори Меган, търколи се на леглото и се опна напряко на една страна. — Трябваше ми само добро старомодно прокрадване.

— Но…

— Щях да се промъкна на борда, след като излязохте за малко от подводницата, но тогава Вал се появи след теб и почти ми докара сърдечен пристъп. Но се проврях точно навреме, после влязох и се скрих в тоалетната.

Усмихнах се, при все че тя не можеше да го види — гледаше тавана.

— Ти си страхотна — произнесох аз.

При това ъгълчетата на устните ѝ се извиха, при все че продължи да гледа нагоре.

— Става наистина трудно, Дейвид.

— Трудно?

— Да не използвам силите си.

Отидох до страната на леглото.

— Ти правиш каквото те помолих? Избягваш способностите?

— Да — каза тя. — Не зная защо те слушам. Само ми прави живота труден. Искам да кажа, аз в общи линии съм божество, нали така? И стигам дотам да се крия в тоалетна?

Седнах на леглото до нея. Напрежението в гласа ѝ, този поглед в очите ѝ.

— Действа ли? — попитах аз. — Иде ли ти да избиваш безразборно хора?

— Винаги ми иде да убия теб. Макар и само малко.

Чаках.

— Да — с въздишка произнесе Меган. — Работи. Побърква ме в други отношения, но това, че не използвам силите си, отстрани някои от… тенденциите от ума ми. Но, честно, вече дори не ми са иска да избивам хора. За мен това е повече раздразнителност и егоизъм.

— Ха — рекох аз. — Защо според теб е така?

— Вероятно, защото не съм много могъща.

— Меган, та ти си Висш Епичен! Ти си адски могъща.

— Адски?

— Чух го в един филм.

— Както и да е. Аз не съм твърде могъщ Епичен, Дейвид. Налага ми се да използвам оръжие, в името на Злочестие! Да, мога да се превъплъщавам, но виждал ли си колко слаби са илюзиите ми?

— Според мен са си страхотни.

— Не си търся комплименти, Дейвид — продължи тя. — Опитваме се да направим така, че да не използвам силите си, сещаш ли се?

— Извинявай. Ъъ, олеле. Силите ти са толкова никакви. От тях има толкова полза, колкото от муниции за оръдие осемдесет и осми калибър на пушка дванадесети калибър за биене на птици със сачми.

Тя ме изгледа и започна да се смее.

— О, искри. Обаче така наистина ще имаш добра видимост към умиращия фазан.

— Отблизо и лично — подех аз. — Както се е очаквало да се извършва убиването на птици.

От това тя се засмя още повече, а аз се усмихнах. Явно имаше нужда от смеха. В него имаше безнадеждност; а и ми мина през ума, че трябва да я караме тихо.

Меган протегна ръце, после ги кръстоса на корема и въздъхна.

— Добре ли си? — попитах я аз.

— Не знаеш какво е — тихо обясни тя. — Ужасно е.

— Все едно, кажи ми.

Тя ме погледна.

— Искам да знам — продължих аз. — Станало ми е навик да… ликвидирам хора с такива способности. Не знам дали ще се почувствам по-добре или по-зле от това да знам през какво минават, но смятам, че трябва да го чуя независимо от това.

Тя отново погледна тавана и най-напред не проговори.

Бях оставил една светлина в стаята — малка оранжево-червена лампа със стъклен абажур. Стаята бе тиха, въпреки че понякога ми се струваше, че мога да дочуя океана отвън. Вълните се надигат, водата се носи. Вероятно просто моето въображение.

— Не е като глас — започна Меган. — Чела съм какво пишат някои от учените на Тиа, а те го възприемат като шизофрения. Според тях Епичните имали нещо като зло съзнание, което им нареждало какво да правят, което са си пълни дивотии.

— Нищо подобно. Нали знаеш как някоя сутрин просто целият свят ти е малко крив? — продължи тя. — Или си раздразнителен, тъй че дребни неща — които обикновено не биха те ядосали — те подпалват? Така е. Само че е съчетано с неспособност да те е грижа за последиците.

— Дори и това е донякъде нормално — минавала съм през това и съм го изпитвала преди да получа тези сили. Знаеш как е, когато си буден късно през нощта и си наясно, че ако не си легнеш, животът ще ти бъде противен през целия следващ ден? Същото е. Като Епичен просто ти е все тая. Все пак заслужаваш да можеш да правиш каквото искаш. Ако стигнеш твърде далеч, можеш да се промениш по-късно. Винаги по-късно.

Докато говореше, затвори очи и аз потръпнах. И аз се бях усещал както го описваше тя. Кой не е? Докато я слушах, ми се струваше напълно логично Епичните да вършат това, което вършеха. Това ме ужаси.

— Но ти си се променила — обърнах се аз към Меган. — Съпротивлявала си се.

— За няколко дни — каза тя. — Трудно е, Дейвид. Наистина трудно. Като да я караш без вода.

— Каза, че е по-лесно, когато си до мен.

Тя отвори очи и ме погледна.

— Да.

— Значи има как да го надвиеш.

— Не е задължително. Много от свързаните с Епичните неща нямат никакъв смисъл.

— Всички го казват — отговорих аз, станах и отидох до бюрото си. — Толкова често го казваме, че се питам дали не го вземаме за даденост. Погледни това.

Изрових проучването си за слабостите на Епичните.

— Какво е това? — попита Меган и също стана. Дойде и се наведе близо до мен. Главата ѝ бе много близо до моята. — Отново ли ми се правиш на зубрач, Колене?

— Откривам връзки между Епичните и техните слабости — казах аз и посочих бележките си за Митоза и за Електричната. — Казваме, че слабостите им са случайни, нали така? Е, има някои огромни съвпадения при тези двамата.

Меган прочете.

— Собствената му музика? Ха.

— Ами Стоманеното сърце? — продължих аз развълнувано. — Силите му се неутрализираха от хора, които не се бояха от него. Познаваш го. Има ли нещо в неговото минало, което можеш да свържеш със слабостта му?

— Не е като да сме излизали заедно — сухо отговори Меган. — Повечето хора в града, дори големците, не подозираха за мен. Знаеха само Зарево, моят двойник от друго измерение.

— Твоят… какво?

— Дълга история — разсеяно отговори тя, преглеждайки бележките ми за Електричната. — Стоманеното сърце искаше да запази всичко около мен във възможно най-пълна тайна. Затова странеше от истинската ми личност, та да не привлича внимание. Искри, той странеше от почти всички.

— Тук има някаква връзка — казах аз, докато листех бележките с една ръка. — Има връзка с всичко, Меган. Дори причина.

Очаквах тя да възрази, също като Проф и Тиа.

Меган обаче кимна.

— Съгласна ли си?

— Това ми беше причинено. Против волята ми. Аз станах Епична. Определено бих искала да знам, ако е имало нещо повече. Тъй че — да, готова съм да повярвам.

Тя все още гледаше страницата.

— Може би е по-силно от готовност.

Трудно беше да не забележа колко близо до мен стоеше — бузата ѝ почти докосваше моята. Поривът да се пресегна и да я притегля още по-близо бе тъй силен и в този момент ми се стори, че разбирам как се чувства тя, привличана от това да използва уменията си.

— Ако има връзка със слабостта — казах аз, за да се разсея, — трябва да има и тайна как се преодолява влиянието на силите. Можем да те измъкнем от това, Меган.

— Може би — каза тя, после поклати глава. — Тъй че помогни ми, ако това е свързано със „силата на любовта“ или някакви подобни дивотии, ще удуша някого…

Лицето ѝ беше точно до моето. Толкова близо.

— Силата на к-какво? — заекнах аз.

— Не откривай твърде много в това.

— О.

Тя се усмихна. Тогава съобразих, че не можеше да боли — в най-лошия случай би ме застреляла — наведох се и я целунах. Този път тя не се отдръпна.

Усещането беше фантастично. Нямах много опит и бях чувал, че тези неща са притеснителни, но този път — поне веднъж в живота ми — нищо не се провали. Тя притисна устните си в моите, наклони глава настрани и обви топли и подканящи ръце около мен. Беше като… като… Като нещо фантастично, което не исках да свърши. И нямаше да опитвам да го обясня, за да не го разваля някак. При все това някакво гласче в задната част на главата ми ме предупреди — приятел, че ти се натискаш с една Епична.

Изключих тази част от себе си. Колко лесно беше да не се тревожа за последиците в този момент, точно както казваше Меган. Едва чух потропването на вратата си.

Обаче забелязах, когато вратата започна да се отваря.

34.

Меган се откъсна от мен и се завъртя. Тиа — разсеяно загледана в таблета в ръцете си — отвори вратата. Вдигна поглед, после се взря право в мен.

Изстинах.

— Здрасти — започна тя. — Искам да изпратя Вал да нагласи някакви боеприпаси за удара по Нютън. Може да ѝ кажем да те хвърли, а ти да поставиш оная камера за мен. Нещо против? Не ми се чака.

— Ъъ… разбира се.

Устоях на желанието да се огледам за Меган. Тя стоеше току до мен.

Тиа кимна, после се спря.

— Да не те стреснах?

Погледнах купчината книжа, незабелязано изтървани от мен по време на целувката.

— Май днес просто се чувствам непохватен — изрекох аз.

— Бъди готов в пет — отбеляза тя и постави малка кутия на масичката ми. Дистанционно управляваната камера. Отново ме изгледа и си тръгна.

Искри! Втурнах се, затворих вратата и отново погледнах в стаята.

— Меган? — тихо попитах аз.

— Ехо.

Гласът се донесе изпод леглото.

Отидох дотам и погледнах. Меган явно се бе хвърлила на земята и умело се беше изтърколила под леглото. Там долу беше доста претъпкано.

— Хубаво — обърнах се аз към нея.

— Чувствам се като тийнейджърка — оплака се тя, — която се крие от майката на гаджето си.

— И аз се чувствам като тийнейджър — допълних аз. — Понеже съм такъв.

— Не ми го напомняй — изтърси тя, излезе и потърка челото си — беше го одраскала в нещо под кревата. — Ти си с пет години по-млад от мен.

— Пет… Меган, ти на колко години си?

— Двадесет.

— Аз станах на деветнадесет точно преди да излезем от Нюкаго — обясних ѝ аз. — Ти си една година по-голяма.

— Както казах. На практика ти си бебе.

Тя протегна ръка и ми позволи да я вдигна на крака.

— Можем да отидем и да говорим с Тиа — казах аз, щом тя се изправи. — Проф не е тук, а вероятността Тиа да те изслуша е по-голяма. Аз ги обработвах и обяснявах, че не ти си убила Сам. Мисля, че ще ти даде възможност да говориш.

Меган се намръщи и извърна поглед.

— Не точно сега.

— Но…

— Не искам да заставам лице в лице с нея, Дейвид. Достатъчно трудно ми е всичко и без да се тревожа за Тиа.

Аз изпуфтях.

— Добре. Но ще трябва някак да те измъкнем.

— Тръгни по коридора, привлечи вниманието на когото срещнеш и ми разчисти път. Отново ще се скрия в подводницата.

— Предполагам.

Бавно отидох до вратата.

— Дейвид — обади се Меган.

Вдигнах вежда към нея.

— Слизането тук беше откачено — продължи тя.

— Съвсем откачено — съгласих се аз.

— Е, благодаря, задето се държа откачено заедно с мен. Имам нужда от приятел. — Тя направи гримаса. — Искри. Мразя да си признавам такива неща. Няма да раздрънкаш на никого, че съм го казала?

Усмихнах се.

— Ще мълча като намазан с масло охлюв, който се промъква през кухнята на някой французин.

Хванах пушката от вратата, преметнах я през рамо и излязох в коридора. Беше празен. От вида на складовото помещение личеше, че Мизи и Вал бяха свършили с разтоварването на кашоните; надявах се да не са ми ядосани, че съм ги зарязал. Промъкнах се по целия коридор и влязох в салона — пищната стая, която стигаше до дока за подводницата.

Нямаше следа от никого тук. Обърнах се.

Вал стоеше зад мен.

— Ха! — възкликнах аз.

— Явно излизаме веднага — обясни тя.

— Ъъ… да.

Вал ме подмина безмълвно и тръгна към вратата на помещението с дока. Трябваше да осигуря влизането на Меган. Ако Вал влезеше, Меган нямаше шанс да се промъкне в подводницата, без другата да я забележи.

— Чакай! — креснах аз. — Трябва да взема спирила.

— Отивай и го вземай — отвърна тя.

— Добре.

Останах на място един момент и запристъпвах от крак на крак.

— Е? — попита Вал и се спря на вратата към дока.

— При последното ползване на спирила нещо се повреди. Най-накрая останах без двигател насред залива.

Вал въздъхна.

Хайде, подканих я аз.

— Искаш да го проверя? — попита тя, макар да бе ясно, че това е последното нещо, което ѝ се върши.

Изпуснах въздишка.

— Би било страхотно.

— Добре, отиди и го вземи тогава.

Отърчах да го донеса и забелязах как Вал — за щастие — стои в салона. Когато подминах библиотеката, Меган ме погледна — беше стигнала дотам. Кимнах към Вал, вдигнах пръст и грабнах спирила от склада. Изтичах обратно при Вал и започнах да нареждам частите на спирила на едно от канапетата — разположено така, че когато Вал дойде да ги гледа, да бъде с гръб към вратата за дока.

Вал се зае с частите на спирила бързо и ефикасно, провери всяка от тях за драскотини, после погледна дали връзките са закачени правилно и здраво.

Докато Вал работеше, Меган се промъкна в стаята зад нас, после леко отвори вратата към дока. Изчезна в тъмнината нататък.

— Ако нещо се е развалило — обясни Вал, — то не е било недостатък на екипировката.

— Изглежда знаеш много за оборудването — отвърнах аз и посочих спирила. — Почти колкото Мизи.

— Хайде — рече Вал и нагласи последните кабели в комплекта. Дори да бях направил някаква връзка с нея по-рано в подводницата, сега не можех да намеря и следа от нея. Отново беше студена.

— Вал, наистина съжалявам за Сам — казах аз. — Убеден съм, че никой не може да го замени, но някой трябва да използва това оборудване и някой трябва да бъде примамка.

— За мен няма значение, че използваш спирила. Честно, ти за колко непрофесионална ме вземаш?

— Тогава защо си толкова лаконична с мен?

— Лаконична съм с всички — каза тя, подхвърли ми апарата и отиде към дока.

Хванах пушката си и я последвах. Заедно влязохме в късия коридор между стаите, аз затворих вратата зад себе си и ние потънахме в мрак. Оттам минахме, отворихме вратата на дока и последвахме водещите ни към подводницата познати упътващи въжета.

Бях ли дал на Меган достатъчно време? Изпотих се, докато чаках Вал да отвори люка. Меган щеше да трябва да си проправи път през непознатата стая, да отвори люка, после да се промъкне и да го затвори отново.

Не получих знаци дали е успяла, или не.

Слязох надолу и затворих отново люка, докато Вал се настаняваше на пилотското място. Тя включи меките аварийни светлини и ни свали в дълбините.

Притеснено погледнах към тоалетната, но нищо не изглеждаше не на място. Последва кратко напрегнато пътуване из притъмнените води на Вавилар. Вал не опита да завърже никакъв разговор при пътуването ни и въпреки желанието ми да мога да направя нещо за напрегнатата неловкост между нас, просто не можех да го постигна точно тогава. Не и с напрежението от това, че Меган се крие на няколко стъпки от нас.

Най-накрая Вал ни изкара в средата на тих черен залив между осветени постройки; нито една от тях не бе твърде близо. Не винаги употребявахме полупотопените сгради за приставане. Регалия не можеше да гледа навсякъде и докато внимавахме, бързото слизане в центъра на пуст залив можеше да бъде по-незабелязано от постоянното използване на едни и същи докове.

Подадох се през люка и огледах далечните светлини, отразени във водите в ниското. Градът беше толкова нереален. Освен светлините и призрачните звуци на радиа, които свирят в далечината. Все още не бях свикнал с толкова разнообразни сгради — каменен градеж, стъкло, тухли. Върнах се долу и огледах костюма. После неохотно започнах да свалям ризата си.

— Отзад има тоалетна, хлапе — сухо отбеляза Вал.

Хвърлих ѝ поглед и си представих как се натъпквам в малката стаичка с Меган, притиснат до нея, и опитвам някак да се преоблека, без да дам знак на Вал какво става. Изчервих се и си напомних, че Меган вероятно щеше да ме намушка или нещо такова, ако се намирахме в толкова тясно пространство.

Исках да опитам.

За нещастие мозъкът ми се спря на по-добра идея. Глупав мозък.

— Там изглежда наистина тясно — обадих се аз. — Нали не би имала нещо против да отидеш горе?

Вал въздъхна високо, но стана от мястото си, промуши се покрай мен и се качи по стълбата. Съблякох се по боксерки и хванах костюма.

— Не изглеждаш зле без риза — тихо заключи Меган. — Като за зубрач.

За малко да падна, с единия крак в костюма. Меган се бе измъкнала от тоалетната, без да я забележа. Предполагах, че ще остане там докато се облека, но явно не беше. Задействах се по-бързо и опитах да скрия изчервяването си.

— Добра работа между другото — прошепна Меган. — Опасявах се, че ще трябва да пътувам с Вал, а после да се измъквам сама. Това ще е много по-удобно. Мислиш ли, че ще можеш да я разсееш горе?

— Да — отговорих аз.

— За секунда — продължи Меган — ми се стори, че ще се окажеш в тоалетната с мен. Лоша работа. Щеше да бъде забавно да те гледам как не можеш да си намериш място.

Оставих костюма незакопчан, хванах пушката и кутията със спирила и яростно изгледах Меган. Тя не изглеждаше ни най-малко загрижена.

Вече не е затворена в нашата база, рекох си аз. Тук има да се тревожи само за Вал. Меган изглеждаше уверена, че може да се справи с това, ако то стане проблем. Вероятно беше права.

Изкачих стълбата, отместих резето, после поставих спирила върху подводницата, преди да изляза. Носех пушката преметната на гръб със здраво затегнат ремък. Нямаше да бъде лесно достъпна, но нямаше да се тревожа да я загубя във водата.

Вал стоеше опряла гръб в люка и гледаше града. Отидох до нея и посочих незакопчания гръб на костюма си.

— Може ли малко помощ, моля?

Постарах се да я държа надалеч от входа на подводницата. Вече закопчан, не се оглеждах да видя дали Меган се е измъкнала, а вместо това надянах спирила.

— Имам много работа за вършене — обясни Вал, докато ме подминаваше и слизаше през люка. — Ще се занимавам с нея поне няколко часа, тъй че ако свършиш преди това, намери си начин да се забавляваш. Ще ти съобщя, когато съм готова за теб.

Задействах спирила и скочих във водата. Нямаше нужда да се притеснявам за пушката си; щеше да работи отлично след потапянето.

Вал влезе обратно и заключи люка. Аз се задържах за малко във водата там, докато подводницата се потапяше в океана и разкри Меган от другата страна — изглеждаше мокра и нещастна.

— П-п-риятна нощ — разтреперано произнесе тя.

— Даже не е студено — отвърнах аз.

— Казва го човекът в непромокаем костюм.

Тя се огледа.

— Мислиш ли, че тук има акули?

— Непрекъснато се питам това!

— Никога не съм се доверявала на водите в тъмнината.

Тя спря.

— Е, всъщност въобще не ми пука.

— Не си ли израсла в Портланд? — попитах я аз.

— Да, и?

— Ами… то е като пристанище, нали така? Ти не си ли ходила да плуваш там?

— В реката Уиламет?

— Ъм… да?

— Хм, да кажем, че не. Не съм.

Тя погледна към една от далечните сгради.

— Искри. Ако бъда изядена заради теб, Колене, никога няма да чуеш края на историята.

— Поне ще си се върнала от това да бъдеш изядена — отвърнах аз.

— Не ме изпълва с желание да го опитам — и тя въздъхна. — Значи плуваме?

— Не точно — отвърнах аз. Доплувах до нея и протегнах ръка. — Хвани се за мен.

Тя колебливо обви ръце около гърдите ми точно под мишниците.

Меган ме държеше здраво, аз насочих лъча в океана и задействах спирила. Издигнахме се върху струи вода на десетина метра във въздуха. Пред нас се простираше черната стъклообразна повърхност на морето, а оттатък като неонови часови се издигаха кулите на потопения Манхатън.

Меган тихо издиша, все още хваната за мен.

— Не е зле.

— Не си ли виждала спирила в действие?

Тя поклати глава.

— Тогава може ли да предложа да се държиш здраво? — продължих аз.

Тя ме послуша и се уви около мен, което не беше неприятно положение. След това опитах нещо, което упражнявах. Наведох се напред, обърнах двигателите на краката си назад под ъгъл и спуснах ръка надолу — не ръката с лъча, а другата, с по-малкия ръчен двигател за маневриране.

Това ни предпази да не паднем във водата — ръчният двигател даваше тласък нагоре, а двигателите на краката назад. В резултат ние се носехме през водата, като двигателят на ръката ми ни издигаше толкова, че да останем отгоре. В двадесет и седем и половина случаи от петдесет и четири завършвах това изпълнение, като се забивах с лице във водата. Този път, слава Богу, успях да го направя без подобно излагане.

Вятърът ме шибаше през лицето, а водните пръски по кожата ми бяха студени. Ухилих се и насочих и двама ни към един от покривите. Щом го достигнахме, произведох тласък отдолу и си послужих с направляващия двигател на ръката си, за да забавя инерцията ни напред. Понесохме се високо във въздуха, а друга струя вода от ръката ми ни побутна към стряхата на покрива, където стъпихме.

Застанах триумфиращо, обгърнах Меган с една ръка и погледнах надолу, за да видя дали ме съзерцава с благоговение.

Наместо това зъбите ѝ тракаха.

— Толкова… студено…

— Но беше страхотно, нали? — казах аз.

Тя издиша, измъкна се от мен и стъпи на покрива. Неколцина души ни зяпаха от навес в другия край на постройката.

— Не е особено незабележимо — отбеляза тя. — Но да, страхотно е. А и можеш да спреш да ме зяпаш.

Откъснах поглед от това как влажната тениска под якето прилепваше по кожата и сутиена ѝ.

— Съжалявам.

— Не — каза тя, закопча якето си и нагласи копчетата. — Няма проблем. Искам да кажа, дразнех те, задето заглеждаш други жени. Това означава, че искам да гледаш мен. Следователно не бива да се дразня, когато го правиш.

— Ммм… — обадих се аз. — Значи ти си страхотна и логична.

Тя ме изгледа безизразно. Аз просто свих рамене.

— Все още не съм сигурна, че това ще подейства — продължи тя.

— Ти си тази, която дойде да ме види — отвърнах аз. — И ако не си забелязала, в базата, онзи момент в моята стая… тогава май действаше добре.

Стояхме, гледахме се един друг и аз се раздразних как изведнъж се почувствахме неловко. Все едно някакъв шишко внезапно си е проправил път между нас на бюфета, за да се добере до макароните със сирене.

— Трябва да вървя — обясни тя. — Благодаря ти. Задето искаш да говориш. Задето не ме предаде. Задето… си ти.

— Доста ме бива да бъда себе си — отговорих аз. — Имал съм на разположение всички тези години, за да се упражнявам — напоследък почти не бъркам.

Гледахме се един друг.

— Е, хм — подех аз и запристъпвах от крак на крак — искаш ли да дойдеш с мен, за да проверим Разрушение? Искам да кажа, ако не правиш нищо друго важно.

Тя вирна глава.

— Ти да не ме покани на среща… за да шпионираме смъртоносен Епичен, който планира да разруши града?

— Е, нямам много опит с излизането на срещи, но все съм чувал да казват, че трябвало да вземеш нещо, за което знаеш, че ще хареса на момичето…

Тя се усмихна:

— Хубаво, да се залавяме тогава.

35.

Извадих мобилния за карта на района, Меган надникна през рамото ми и посочи на юг.

— Оттук — каза тя. — Имаме да повървим.

— Сигурна ли си, че не искаш… — посочих спирила в краката си.

— Коя част от „шпионирането“ включва това да летиш през града и да привличаш вниманието на всички наоколо?

— Забавната — намусено отвърнах аз. Бях се упражнявал преднамерено. Исках да покажа какво зная.

— Добре — продължи Меган, — може и да няма значение, но предпочитам да кротувам. Да, Регалия искаше да те прелъстя, но аз не искам да се държа показно…

— Я почакай, какво? — спрях се аз.

— О, хм, да — Меган направи гримаса. — Съжалявам. Имах намерение обяснението ми да бъде по-добро.

Тя прокара ръка през косата си.

— Регалия искаше аз да те прелъстя. Не съм сигурна колко знае за миналото ми с Възмездителите и смятам, че сама е измислила идеята за мен и теб. Но не се притеснявай; още преди да дойда реших, че няма да работя активно срещу Възмездителите.

Зяпнах я. Това си беше пускане на голяма бомба върху мен, просто така. Знаех, че е глупаво, но внезапно усетих как поставям под въпрос привързаността, която тя ми демонстрира преди малко. Нямаше просто да ти каже, ако наистина планираше да го направи, натъртено си казах аз. Вече бях решил да вярвам на Меган. Просто трябваше да го направя и по този въпрос.

— Е — казах аз, потеглих и ѝ се усмихнах — това е добре. Дори при положение, че прелъстяването ми от теб звучи като нещо, което ще е забавно.

— Слонце — произнесе Меган, видимо отпусната. Хвана ме за ръката и ме преведе през покрива. — Поне ако ни забележат, смятам, че Регалия ще си каже, че опитвам да следвам нарежданията ѝ.

— А ако нещо не е наред — добавих аз, — можем да използваме илюзиите ти, за да ѝ отвлечем вниманието.

Меган ме стрелна с поглед. Достигнахме тесен въжен мост към съседния покрив. Тя тръгна по него преди мен — показваше чудесен силует.

— Мислех, че не се очаква да използвам силите си — тихо рече тя.

— Ти не ги използваш.

— Усещам едно много голямо но.

— Забавно е, понеже точно пред себе си виждам…

— Внимавай.

— … много привлекателен чифт прасци. Виж, Меган, знам, че ти казах да не използваш силите си. Но това е просто първата стъпка, начин да се пренастроиш и да се овладееш. Няма да действа дълго време.

— Знам — съгласи се тя. — Няма начин да мога да се съпротивлявам.

— Не говоря само за това — рекох аз. — Говоря за нещо по-голямо.

Тя се спря на моста и ме погледна. Полюлявахме се леко над водите долу — в случая около четири етажа. Не се притеснявах от падане — все още носех спирила.

— По-голямо? — попита тя.

— Не можем да се борим с Епичните.

— Но…

— Не и сами — продължих аз. — Приех го. Възмездителите оцеляват само заради Проф и неща като спирила. Прекарал съм години да се убеждавам, че обикновените хора могат да се бият, и все още мисля, че можем. Но имаме нужда от оръжията на нашите неприятели.

Меган ме огледа в тъмнината. Единствената светлина идваше от спрея по въжетата на моста. Най-накрая тя пристъпи и хвана нещо на врата ми. Верижката на Ейбрахам, която носех под костюма. Тя я издърпа.

— Май казваше, че тези хора са малоумни.

— Казвах, че са идеалисти — обясних аз. — И те са. Героите няма да се появят по вълшебен начин и да ни спасят. Но може би, с усилие, ние ще успеем да измислим как… хм… да привлечем някои от тях.

— Казах ли ти защо дойдох във Вавилар? — попита тя, докато все още държеше верижката за малкия S-образен медальон.

Поклатих глава.

— Приказва се — обясни Меган, — че Регалия може да подобрява силите на Епичните. Да ги прави по-мощни и гъвкави.

Кимнах бавно.

— Значи това, което ми е казала оня ден…

— Не си го е измислила тогава. Това е нещо, което тя заявява поне от година пред определени кръгове.

— Което обяснява защо толкова много Висши Епични са дошли във Вавилар — заключих аз. — Митоза, Електричната, Разрушение. Обещала е да увеличи силите им в замяна на това да се върши каквото тя поиска.

— А ако има нещо, което повечето Епични да желаят — съгласи се Меган, — то е повече сила. Няма значение колко силни са вече.

Помръднах и усетих как мостът се люлее под нас.

— Значи ти…

— Дойдох — тихо изрече Меган — понеже съобразих, че ако наистина може да увеличи силата на някой Епичен, може и да е в състояние да отнеме моята. Да ме направи отново нормална.

Тишината увисна между нас като мъртъв вомбат на връв.

— Меган…

— Глупава мечта — завърши тя, пусна верижката и се извърна от мен. — Глупава като твоята. Ти си идеалистичен колкото Ейбрахам, Дейвид.

Тя продължи по моста и ме изостави. Забързах да я настигна.

— Може би — казах аз и я хванах за ръката, когато стигнахме отсрещната страна. — А може би не. Нека работим заедно, Меган. Ти и аз. Може би имаш нужда от някакъв клапан за изпускане на напрежението. Използваш по малко силите си тук и там, в контролирана ситуация, за да си начешеш крастата. Това ти позволява да упражняваш овладяването на емоциите. Или може би има друг трик, който ще открием заедно.

Тя понечи да се измъкне, но я хванах здраво.

— Меган — казах аз, заобиколих я и я погледнах в очите. — Нека поне да опитаме.

— Аз…

Тя дълбоко пое дъх.

— Искри, трудно е да не ти обърне внимание човек.

Усмихнах се.

Най-накрая се обърна и ме повлече към изоставена палатка, просто парче плат, окачено за едната страна на побит в покрива прът.

— Ако ще вършим това, трябва да знаеш — меко каза Меган, — че силите ми не са това, което изглеждат.

— Илюзиите?

— Не точно.

Тя приседна в сянката на изоставения навес и аз седнах до нея, без да съм сигурен от какво се крием. Вероятно просто искаше да бъде защитена, докато говори, а не да е толкова на открито. В нея обаче имаше някакво голямо колебание.

— Аз…

Тя прехапа устна.

— Аз не съм Епичен илюзионист.

Намръщих се, но не възразих.

— Не си ли го съобразил? — попита Меган. — Оня път в Нюкаго, в асансьорната шахта, когато ти и аз за малко да бъдем забелязани от охраната. Те насочиха фенерчето право в нас.

— Да. Ти създаде илюзия за мрак, за да ни скриеш.

— А ти видя ли някакъв мрак?

— Е, не — намръщих се аз. — Това нещо общо с дозера ли има?

Това бе устройството — истинска технология, доколкото знаех — което сканираше човека и определяше дали е Епичен или не. Възмездителите тестваха всички в екипа горе-долу редовно.

— Никога не разбрах как го направи. Може и да си създала илюзия на екрана, за да скрие истинския резултат, но…

— Дозерът записва резултатите — довърши Меган вместо мен.

— Да. Ако Тиа или Проф бяха поглеждали паметта му, щяха да забележат положителния резултат за Епичен. Не мога да повярвам, че не са го направили.

Загледах Меган; лицето ѝ бе слабо осветено от греещата под нас боя.

— Какво си ти?

Меган се поколеба, после разпери ръце и изведнъж мокрите ѝ дрехи изсъхнаха. Мигновено се смениха — от яке и прилепнала тениска до яке и зелена блуза, после груба камуфлажна военна униформа. Промените ставаха все по-бързо, по тялото ѝ трепкаха различни облекла, а после и косата ѝ започна да се променя. Различни прически, различни цветове. Скоро и цветът на кожата се запроменя. Беше азиатка, после стана бледа и луничава, имаше и по-тъмна от на Мизи кожа. Използваше силите си. От това косата ми се изправи, въпреки че аз бях този, който я насърчи.

— Със силите си — обясни тя, докато стотици версии на лицето ѝ се сменяха за секунди — аз мога да прониквам в други реалности и да ги докосвам.

— Други реалности?

— Веднъж прочетох книга — продължи Меган; сменящите се черти и дрехи най-после се върнаха към нормалната ѝ личност, мокро яке и тъй нататък, — в която се твърдеше, че съществуват безкрайно много светове и безкрайно много възможности; че всяко решение, взето от кой да е човек в този свят, създава нова реалност.

— Това звучи странно.

— Казва го човекът, който току-що прелетя през града с устройство, зареждано от тялото на мъртъв Епичен.

— Е, от проучвания, направени с мъртъв Епичен — поправих я аз.

— Не — възрази Меган. — Истински труп. „Проучването“ съдържа използване на парченца от мъртви Епични и извличане на способностите им. Какво мислиш, че беше мотиваторът на тази машина?

— Ха.

Мизи ми обясни, че всеки от мотиваторите бил индивидуално за устройството. Толкова… какво, индивидуални, понеже имаха парченце мъртъв Епичен в себе си? Вероятно само митохондриалната ДНК, помислих си аз. Възмездителите я събираха от мъртви Епични и я използваха като валута… Това караше мотиватора да работи. Имаше смисъл. Някакъв плашещ смисъл.

— Както и да е — продължи Меган — сега не говорим за мотиватори. Говорим за мен.

— Това се оказва една от любимите ми теми — отвърнах ѝ аз, макар и да се почувствах доста раздразнен. Ако силите на Меган представляваха това, което твърдеше тя, то означаваше, че съм бъркал. В продължение на години бях уверен, че знам какво е Зарево, че съм проумял недостъпна на останалите тайна. Толкова по въпроса.

— Най-добре мога да го обясня така — продължи Меган. — Донасям някое от другите места, тези не-места на никога недостигната възможност — в нашия свят, и за известно време отклонявам онази реалност към тази. Онази нощ, в асансьорната шахта, ние не бяхме там.

— Но…

— И бяхме — допълни Меган. — За хората, които ни търсеха, шахтата бе празна. В инспектираната от тях реалност ти и аз въобще не се бяхме изкачвали там. На тях аз представих различен свят.

— Ами дозерът?

— Представих му свят без Епични, които да открива.

Тя вдиша дълбоко.

— Някъде съществува свят — или може би просто възможността за такъв — където аз не нося това бреме. Където аз отново съм само себе си.

— Ами Зарево? — попитах аз. — Образът, който показваше на света, огненият Епичен?

Меган се поколеба, после вдигна ръка.

Пред нас се появи Епичен. Висок, хубав мъж с пламтящи дрехи и наглед разтопено лице. Очите светеха, юмрукът хвърляше огнени следи, като горящ петрол. Можех съвсем леко да усетя горещината.

Погледнах Меган. Не изглеждаше да губи контрол, въпреки използването на силите си. Когато заговори, донесе се нейният глас — гласът на познатото ми нейно аз.

— Ако съществува свят, в който нямам сили — рече Меган, загледана във внушителната фигура — съществува и свят, където имам различни сили. По-лесно е да призовеш едни възможности, отколкото други. Не знам защо. Не става дума, че този свят е подобен на нашия. В него аз притежавам напълно различен набор сили, а освен това…

— Си мъж — довърших аз, като забелязах сходството в чертите.

— Да. Малко е разсейващо, разбираш ли?

Потръпнах и огледах горящия Епичен, който можеше да бъде близнак на Меган. Бил съм много неправ за нейните способности. Изправих се и посрещнах погледа на Зарево.

— Значи ти не трябва да… да речем, да си разменяте местата с него или нещо такова? Да го довеждаш тук, искам да кажа?

— Не — отговори тя. — Привличам сенки от друг свят в този тук. Това изкривява реалността около сянката по странен начин, но тя все пак си остава само сянка. Мога да го водя тук, никога не съм виждала неговия свят.

— Той… знае ли, че съм тук? — попитах аз и погледнах Меган.

— Не съм сигурна — каза тя. — Мога да го заставя да върши всичко, което искам, но смятам, че това е, защото силите ми намират реалност, в която той вече е щял да направи това, което аз искам той да направи…

Погледнах пламтящите очи и те сякаш можеха да ме виждат. Явно ме познаваха. Зарево кимна с глава към мен и изчезна.

— Усетих горещина — обърнах се към Меган.

— Различно е — разясни тя. — Понякога, когато минавам в другата реалност — вкарвам я в нашата — тя е сенчеста и неясна. Друг път е почти истинска.

Тя се намуси.

— Предполага се, че се крием, нали така? Не бива да се размотавам нагоре-надолу и да призовавам Висши Епични, които светят нощем.

— Според мен това беше страхотно — тихо казах аз.

Незабавно съжалих за думите си. Това бяха силите, за които Меган току-що каза, че не иска да притежава. Те я разваляха и искаха да я унищожат. Да ѝ отправям комплименти за силите беше малко като да правя комплимент на човек със счупен крак колко бяла е костта, която е излязла от кожата му.

Но тя явно нямаше нищо против. Всъщност мога да се закълна, че леко се изчерви.

— Не е кой знае какво — каза тя. — Наистина, много работа за прост ефект. Определено си чел за Епични, които могат да правят илюзии от каквото си искат, без да им се налага да измъкват някоя алтернативна реалност от джоба си.

— Да.

Тя скръсти ръце и ме погледна.

— Добре. Трябва да направим нещо с тези дрехи.

— Какво? Смяташ, че човек, който обикаля наоколо във водолазен костюм с прикачени към ръцете и краката му странни Епични уреди, е подозрителен?

Тя не ми отговори, а вместо това постави ръка на рамото ми. Върху мен изникнаха джинси и яке — почти същите като истинските ми дрехи — и покриха водолазния костюм. Крачолите се развяха, достатъчно широки, за да покрият спирила. Сигурен бях, че не е модно, но какво знаех за модата? В Нюкаго последният писък бяха дрехи, основани на стария Чикаго от двадесетте години на XX век.

Пипнах дрехите. Не бяха истински, въпреки че ми се стори, че мога съвсем леко да ги усетя. Или пък съм си спомнил за тях. Има ли смисъл в това? Вероятно не.

Тя ме огледа, критично вдигнала вежда.

— Какво? — попитах я аз.

— Опитвам да реша дали да сменя лицето ти, за да направя по-малка вероятността да те забележат, докато се промъкваш към Разрушение.

— А… окей.

— Обаче има странични ефекти — каза тя. — При размяната на нечие тяло винаги се притеснявам, че ще свърша с това да го сменя изцяло с версията от другата реалност.

— Правила ли си го преди?

— Не знам — обясни тя със скръстени ръце. — Убедена съм, че всеки път, когато умирам, „превъплъщението“ ми всъщност са просто моите сили, които призовават от друго измерение моя версия, която не е умряла.

Тя видимо потрепери.

— Както и да е, нека те оставим какъвто си. Не искам да сменя лицето ти и то да остане така. Свикнала съм с твоето. Ще вървим ли?

— Да — казах аз.

Излязохме от изоставения полунавес и продължихме да вървим към мястото, където беше застанал Разрушение.

— Как се чувстваш? — попитах аз.

— Малко гладна — отговори тя.

— Не това имах предвид — и хвърлих поглед към нея.

Тя въздъхна.

— Раздразнителна съм. Все едно не съм спала достатъчно. Искам да си го изкарам на всеки наоколо, но скоро ще изчезне.

Тя сви рамене.

— Този път е по-добре отпреди. Не знам защо — макар че както и да изглежда, в действителност аз не съм толкова могъща.

— Ти казваше нещо подобно и преди.

— Понеже е вярно. Но… така, това може да бъде и предимство. Ето защо мога да върша тези неща и да не се преобразявам незабавно. Това е по-трудно за наистина могъщите Епични. За мен единственият път, когато става наистина зле, е при превъплъщаване.

Поехме по мост.

— Странно е — отбелязах аз — някой Епичен да говори толкова откровено за всичко това.

— Странно е — каза тя — глупавият ти глас да говори толкова много за тайните ми.

После се намръщи.

— Извинявай.

— Всичко е наред. Една приятна разходка с Меган няма да бъде наред, ако не ни съпроводят няколко язвителни забележки.

— Не, не е наред. Това не съм аз, Колене. Аз не съм толкова хаплива.

Въпросително шавнах вежди.

— Добре де — тросна се тя. — Може би съм. Но не оскърбявам. Или поне не искам. Мразя това. Все едно мога да усетя как се изплъзвам сама на себе си.

— Как мога да помогна?

— Добре е, когато говориш — отвърна тя. Пое дълбоко дъх. — Разкажи ми за проучванията си.

— Малко е зубраческо.

— Мога да го преживея.

— Добре… намерих тези връзки между някои Епични и слабостите им, нали така? Излиза, че има и следваща стъпка. Но за да проуча това, ще трябва да отвлека някой Епичен.

— Никога не мислиш на дребно, нали, Колене?

— Слушай сега — спрях я аз. — Това е страхотна идея. Ако мога да заловя Епични и след това успея да използвам слабостта им, за да не им позволя да използват силите си, мога да открия колко време им отнема да станат нормални. Мога да им задавам въпроси, да измъквам от миналото им връзки, които могат да покажат какво най-вече създава слабостите.

— Или можеш да интервюираш напълно желаещия Епичен, който върви до теб.

Изкашлях се в ръка.

— Така, хм, тази схема може и да е започната, понеже мислех как да те освободя от силите ти. Прецених, че ако знам колко време отнема и какво се изисква, за да удържаш някой Епичен… Знаеш. Това може да ти помогне.

— Ау — рече тя. — Това трябва да е най-сладкият начин, по който някой изобщо ми е казвал, че планира да ме отвлече и затвори.

— Аз само…

— Не, всичко е наред — каза тя и всъщност взе ръката ми. — Разбирам чувството. Благодаря ти.

Кимнах и известно време повървяхме. Нямахме бърза работа. Мисията на Вал щеше да ѝ отнеме часове, а Разрушение нямаше да ходи никъде. Тъй че нямаше нищо лошо в това да се наслаждаваме на нощта — е, доколкото е възможно, като държим сметка за всичко.

Вавилар беше красив. Започвах да харесвам странната светлина на боята. След еднообразното огледално сиво на Нюкаго, толкова много цвят омагьосваше. Вавиларците можеха да рисуват каквито стенописи искаха — от имена, надраскани по дължината на подминатата от нас сграда, до красиво и изящно изображение на вселената на върха на друга.

Въпреки че все още не бях свикнал със спокойствието на хората тук, трябваше да призная, че в тях имаше някакъв привлекателен каприз. Толкова зле ли щеше да бъде, ако това е всичко в живота? Докато ги подминавахме тази нощ, а те си говореха, биеха барабани и пееха, открих, че хората ме дразнеха много по-малко отпреди.

Може би заради компанията. Държах Меган под ръка; тя вървеше близо до мен. Не говорехме много, но и нямаше нужда. За момента тя отново беше при мен. Не знаех колко щеше да продължи, но в това място на живи цветове отново можех да бъда с Меган. Бях благодарен за това.

Преминахме на висока сграда и доближихме източната страна на града, където Разрушение чакаше. Свърнахме към мост, който водеше към още по-висока сграда. Тя щеше да бъде подходяща за поставяне на камерата на Тиа или за намиране на по-добро място.

— Тревожа се, че когато се превъплъщавам, в действителност не се завръщам аз — тихо изрече Меган. — Това е някаква друга моя версия. Когато това става, се притеснявам, че най-накрая нещо ще се прецака и че другата личност ще обърка работите. Работи, които не искам да бъдат объркани.

Тя ме погледна.

— Ти си истинската — казах аз.

— Но…

— Не, Меган. Не можеш да прекараш живота си в притеснения за това. Каза, че силите вземали някаква твоя версия, която не умирала — всичко останало си е същото. Просто живо.

— Не съм сигурна.

— Спомняш си всичко станало с теб освен времето непосредствено преди смъртта, нали?

— Да.

— Това означава, че ти все още си ти. Истина е — аз мога да усетя, че си ти. Ти си моята Меган, а не някоя друга личност.

Умълча се; погледнах я, но тя се усмихваше.

— Знаеш ли — обади се тя, — понякога разговорите с теб ме карат да се чудя дали ти всъщност не си този, който може да променя реалността.

Нещо ми хрумна.

— Можеш ли да подмениш Разрушение? — попитах аз. — Да извадиш някоя негова версия без сили или с очевидна слабост, а този да го пъхнеш някъде в друго измерение?

Тя поклати глава.

— Не съм достатъчно силна — продължи тя. — Правила съм нещо наистина драматично веднага след като умра, в сутринта на превъплъщаването. Тогава… сякаш мога да вземам части от онази реалност със себе си, понеже просто идвам оттам. Тогава обаче аз не съм достатъчно себе си, за да я контролирам, тъй че не си въобразявай.

— Струваше си да попитам — казах аз и се почесах по главата. — Въпреки че според мен, дори и да можеше да го направиш, не би трябвало да го вършим. Искам да кажа, какво хубаво има в това да защитаваме този Вавилар, ако допуснем хиляди хора да умрат в друг Вавилар.

И то ако нещата, които можеше да върши, бяха от други съществуващи светове, а не просто възможности за светове, които би могло да съществуват. Човече. Разсъжденията за това ми причиняваха главоболие.

— Не забравяй, целта продължава да бъде да се отърва от силите си — напомни Меган. — Регалия заяви, че не знае дали може да го направи, но ми каза, че ако ѝ служа, ще опита.

Меган повървя замислено известно време.

— Не знам дали тя лъжеше, или не, но според мен ти имаш право. Мисля, че зад това трябва да има нещо, някаква цел.

Спрях на края на покрива и погледнах как стои на края на моста, точно зад мен.

— Меган, знаеш ли слабостта си?

— Да — тихо каза тя и се обърна, за да разгледа града.

— Има ли някаква връзка с миналото ти?

— Само случайни съвпадения — обясни Меган. Обърна се и ме погледна. — Но може би не са тъй случайни, както ми се струва.

Усмихнах се, обърнах се и продължих през покрива.

— Няма да попиташ каква е слабостта? — поинтересува се тя и забърза след мен.

— Не. Тя принадлежи на теб, Меган. Ако те попитам за това… все едно да попитам някого за ключа към душата му. Не искам да те поставям в такова положение. Достатъчно е да знам, че съм на правилния път.

Продължих, но тя не ме последва. Погледнах я и видях как се е втренчила в мен. Внезапно изтича към мен, докосна гърба ми с ръка, докато минаваше, и пръстите ѝ минаха по тялото ми. После тя поведе и се забърза през покрива към наблюдателната ни позиция.

36.

Разрушение продължаваше да се мъдри на същото място, въпреки че сега светеше по-силно; нощно време бе тъй ярък, че беше трудно да различиш чертите му. Покривът беше достатъчно висок, за да предостави поглед към него, но бе доста отдалечен — само мощното увеличение на прицела ми позволяваше добър поглед. Трябваше да се приближа още, за да поставя камерата. Намалих с една степен и открих, че една от табличките отстрани на холоприцела ми е светлометър.

— Приемаш ли това, Тиа? — попитах я аз по мобилния.

Меган седеше мълчаливо до мен, понеже сега бях във връзка с Възмездителите. Единственият видеозапис се извършваше от моя прицел, тъй че предположих, че ще сме в безопасност.

— Мога да го видя — потвърди Тиа. — Съответства на очакванията ми — ако следва предишния модел, разполагаме с още няколко дни до детонацията.

— Чудесно тогава — продължих аз. — Ще поставя камерата и ще се върна до базата.

— Внимавай — отбеляза Тиа. — Камерата ще трябва да бъде доста близка, за да има ефект от нея. Трябва ли ти помощ?

— Не — отвърнах аз. — Ще се обадя, ако имам нужда от нещо.

— Окей тогава — рече Тиа, макар и да звучеше колебливо. Затворих телефона, деактивирах безжичната връзка с прицела си и прибрах мобилния. Вдигнах вежда към Меган.

— Мястото е охранявано — спокойно обясни тя. — Всички мостове са отрязани и Нютън често пуска патрули. Регалия не иска никой да се размотава наблизо.

— Нищо от това не е непреодолимо за нас — заключих аз.

— Не съм казала, че е непреодолимо — продължи Меган. — Просто съм притеснена от импровизациите ти.

— Предполагах, че всичките ти оплаквания от моите импровизации в Нюкаго са били, задето ти не искаше да убием Стоманеното сърце.

— Отчасти — съгласи се тя. — Но все още не ми харесва начинът, по който постоянно откачаш.

Изпъшках.

— Трябва да говорим за Стоманеното сърце, между другото — добави Меган. — Не трябваше да правите каквото направихте.

— Той беше тиранин — възразих аз, проверих с прицела сградите близо до Разрушение и взех да търся добро място за камерата. Спрях се на зиналото водно пространство там, където постройката изгоря изцяло. Овъглени греди и парчетии от други отломки стърчаха от океана като строшените зъби на гигантски потопен във водата боксьор — отворил уста и отметнал глава назад.

Меган не ми отвърна и затова я погледнах.

— Изпитвам съжаление към тях, Дейвид — тихо започна тя. — Знам какво е усещането; Възмездителите биха могли да екзекутират мен. Стоманеното сърце беше тиранин, но поне управляваше един приличен град. Вземем ли всички неща предвид, той не беше тъй лош, разбираш ли?

— Той уби баща ми — отговорих аз. — На човек не му се дава разрешение да убива, защото не е толкова зъл, колкото би могъл да бъде.

— Предполагам.

— Имаш ли такива притеснения по отношение на Регалия?

Меган поклати глава.

— Съчувствам ѝ, но тя планира да позволи на Разрушение да изпари града. Трябва да бъде спряна.

Изсумтях съгласието си. Просто ми се щеше да мога да се отърся от усещането, че Регалия е един ход пред нас. Подадох пушката на Меган:

— Пазиш ли ме? — попитах я; тя кимна и я взе.

— Ще трябва да отида до сградата точно след изгорената от тях. Достатъчно висока е, тъй че ако поставя камерата на ръба веднага под покрива, тя ще има чиста линия на наблюдение.

Извадих връченото ми от Тиа кашонче — водоустойчива кутия с малката камера вътре. Поставих си слушалката, после настроих мобилния на частна честота, съвпадаща с тази на Меган, за да можем да разговаряме, без да ползваме общата честота на Възмездителите.

— Дейвид — рече Меган, извади своя P226 от кобура на хълбока си и ми го предложи. — За късмет. Само не го изпускай в океана.

Усмихнах се, взех оръжието, после скочих върху зданието.

В спирила определено имаше нещо освобождаващо. Водните струи ме забавиха, докато не кацнах меко в морето. Не исках да привличам внимание и оттам си послужих с двигателите под водата, за да ме прекарат през улиците.

Около две улици по-нататък установих, че дименсионалното ми облекло — човече, това звучеше яко — е изчезнало. Явно силите на Меган работеха само на много близко разстояние. Това съответстваше на откритото от мен преди години, когато бях съобразил, че при всяко виждане на „Зарево“ в Нюкаго наблизо винаги се намира някаква смътна фигура. На Меган ѝ се беше налагало да е наблизо, за да поддържа комбинацията.

Щом стигнах зданието, погледнах нагоре. Трябваше да се издигна десетина етажа нагоре, за да заема позиция, при която камерата да може да вижда Разрушение. Спирилът можеше да ме издигне дотам, но сега бях достатъчно близо до Епичния и ако се понесях толкова нависоко, някой със сигурност щеше да ме забележи.

Поех дъх, оставих спирила да ме издигне на един етаж, а после влязох в сградата през счупен прозорец.

— Ще се кача през постройката — тихо казах аз на Меган. — Да си забелязала някого от наблюдателите на Регалия?

— Не — отвърна тя. — Вероятно и те са в сградите. Търся прозорци.

Свалих ръкавиците на спирила, закачих ги за колана и влязох във влажната и обрасла вътрешност на зданието. Успях да се измъкна от овощната градина през коренищата, намерих коридор и тръгнах по него. Подминах стара асансьорна шахта, където вратите бяха разбити от клоните на дърветата, и продължих да вървя, докато не намерих стълбището. Отворих със сила вратата и намерих вити стълби, обрасли с корени и лиани. Сякаш растенията пускаха пипала в такива шахти в търсене на водата надолу.

Включих светлината на мобилния и се стараех да я държа слаба. Не исках някой да забележи движеща се светлина през някой от прозорците, но сметнах, че щом листакът закрива гледката, ще си бъда съвсем наред на стълбището. Започнах да изкачвам стъпалата и взех първите без трудности.

— Това е хубаво оръжие — произнесе Меган в ухото ми, когато започнах втория ред. — Светлинни индикатори, изстрелване със сгъстен въздух… Активно инфрачервено и термално прицелване? Контрол за стрелба от дистанция? О, граватоници за намаляване на отката! Мога ли да го задържа?

— Мислех, че предпочиташ пистолетите — обадих се аз от участък разбити стъпала. Вдигнах поглед, подскочих, сграбчих някакъв корен и го изкачих с известна трудност.

— Едно момиче трябва да бъде гъвкаво — отвърна Меган. — Стилът ми е отблизо и в лице, но понякога се налага някой да бъде застрелян от разстояние.

Тя прекъсна.

— Мисля, че току-що забелязах удобна позиция в съседната на теб сграда. Не мога да я видя добре. Ще сменя положението си.

— Някакви птици? — изсумтях аз, докато се катерех. — Птици?

— Имам едно подозрение. Преди да тръгнеш, огледай се за гълъби на близките покриви.

— Окей…

Успях да изкача коренищата до следващата площадка, после се залюлях и се приземих на стъпалата. Следващият ред беше лесен.

— Хм — каза Меган. — Виж сега. На онзи покрив има гълъб, сам-самичък, посред нощ.

— Един от хората на Нютън — казах аз. — Нокс, Епичен със силата да си променя облика.

— Нокс? Познавам го. Не е Епичен.

— И ние не го мислехме за такъв — обясних аз. — Показа уменията си за пръв път преди няколко дни.

— Искри! Мислиш, че…?

— Може би — отговорих. — В записките ми е отбелязано, че способността за телепортиране на Разрушение има нужда от време, но той явно вече няма това ограничение. Сега пък този Нокс. Нещо става, дори и да е само някакъв странен заговор, при който Регалия се преструва, че притежава сили, каквито няма.

— Да — съгласи се Меган. — Ти вече там ли си?

— Работя по въпроса — отговорих аз, докато вземах още един ред стъпала. — Това май е доста работа.

— Мрън-мрън — обади се Меган.

— Казва жената, която наблюдава удобно от…

— Чакай! Дейвид, Проф е тук.

Замръзнах на стълбата до избледняла цифра 15 на бетонната стена.

— Какво?

— Оглеждах прозорците — обясни Меган. — Дейвид, в един от тях седи Проф. Сега го гледам през мерника.

— Искри.

Добре де, беше казал, че ще дойде в града тази вечер.

— Какво прави?

— Наблюдава Разрушение — тихо каза Меган, а напрежението струеше от гласа ѝ. — Не е тук за нас. Не изглежда да ме е забелязал.

— Проверява Разрушение — съгласих се аз. — Знаеш ли за сградата, която рухна тук?

— Да.

Меган прозвуча отвратено.

— Не можех да го спра, Дейвид. Аз…

— Не е имало нужда. Проф спаси хората.

— Със силите си?

— Да.

Меган замълча известно време по линията.

— Той е могъщ, нали?

— Много — въодушевено отговорих аз. — Две отбранителни способности, всяка от които би го определила като Висш Епичен. Знаеш ли колко необичайно е това? Дори Стоманеното сърце имаше само една защитна способност — непробиваемата си кожа. Трябваше да видиш Проф, когато ни спаси в Нюкаго.

— В тунелите? — попита Меган. — Когато аз…?

— Да.

— Предавателят ми не го е записал — продължи тя. — Само как ти говориш.

— Беше невероятно, повярвай ми — настоях аз, все още въодушевен. — Никога не съм чел за Епичен като Проф и умението му да изпарява твърди вещества. Освен това, силовите му полета — те със сигурност са клас A. Той направи огромен тунел под водата и…

— Дейвид — прекъсна ме Меган. — Колкото по-могъщ е Епичният, толкова по-трудно е за него да се съпротивлява на… промените.

— И точно затова това е толкова вълнуващо — обясних аз. — Не виждаш ли, Меган? Ако някой като Проф може да остане добър, това означава извънредно много. Това е символ, може би дори по-голям от убийството на Стоманеното сърце! Това доказва, че Регалия и останалите също могат да го преодолеят.

— Предполагам — колебливо каза Меган. — Просто не ми харесва, че е тук. Ако ме види…

— Ти не си ни предала — възразих аз, докато се катерех по грамадно коренище. — Не и в действителност.

— Аз… го направих — рече Меган. — А дори и да не съм, има други проблеми.

— Искаш да кажеш Сам? — попитах аз. — Обясних, че не си го убила ти. Смятам, че почти ги убедих. Както и да е, почти на върха съм. Къде е гълъбът?

— Насочил се е право на юг от теб. Докато кротуваш, ще бъдеш в безопасност.

— Добре. — Поех дъх, щом стигнах осемнадесетия етаж. Бях започнал на десетия, а в сградата имаше двадесет. Още два, щях да мога да поставя камерата и да се махам.

— Дейвид — продължи Меган. — Ти наистина вярваш в това, нали? Че можем да му се противопоставяме?

— Да — потвърдих аз.

— Огън — тихичко произнесе Меган.

Спрях се на стълбите.

— По какво? — попитах аз.

— Той е моята слабост.

Изстинах.

— Зарево — продължи тя — е моята противоположност. Той е мъж, аз съм жена. В онази вселена всичко е наобратно. Там огънят е моята сила. Използването му като прикритие беше страхотно; никой не би използвал огън, за да опита да ме убие, щом се смята, че моите сили са основани на огъня, нали така? Само че на светлината на естествен огън сенките, които призовавам, се разпадат и изчезват. По някакъв начин знам, че ако загина в огън, няма да се превъплътя.

— Ние изгорихме тялото ти — прошепнах аз. — В Нюкаго.

— О, искри, не ми казвай такива неща.

Стори ми се, че долових потреперване в гласа ѝ.

— Вече бях мъртва. Тялото беше просто черупка. Винаги нареждах на хората на Стоманеното сърце да погребват телата ми след смъртта ми, но никога не съм могла да го гледам. Да виждаш собствения си труп е лошо, разбираш ли?

Чаках на стълбите. Тук висяха няколко плода и леко осветяваха стълбището.

— А защо Зарево не изчезва? — попитах аз. — Той е направен от огън, което би блокирало силите ти и той би изчезнал.

— Той е просто сянка — отвърна Меган. — Не е истински огън. Това успях да разбера. Това или…

— Или?

— Или когато превеждам сянката му, той носи със себе си някои от законите на своята вселена. Имала съм… изживявания, които ме подтикват да търся отговор. Не знам как действа това, Дейвид. Която и да е част от него. Понякога то ме ужасява. Но огънят е моята слабост.

Тя се спря.

— Исках да знаеш какво е. В случай… знаеш. В случай, че за мен трябва да бъде направено нещо.

— Не казвай такива неща.

— Трябва — прошепна Меган. — Дейвид, трябва да го знаеш. Къщата ни изгоря, когато бях дете. Почти загинах. Пълзях през огъня, стиснала плюшеното си коте, а около мен всичко гореше. Намериха ме на моравата, цялата покрита в сажди. Имам кошмари за онзи ден. Постоянно. Непрекъснато. Ако успееш да говориш с други Епични, Дейвид… питай ги за какво са кошмарите им.

Кимнах, а после се почувствах глупаво, понеже тя не можеше да го види. Заставих се да започна отново изкачването.

— Благодаря ти, Меган — прошепнах аз по линията. Искаше се много смелост да ми каже това.

Тя въздъхна.

— Да, ти никога не искаш просто да оставиш нещата такива, каквито са. Трябва да намериш отговорите. Е… може би ще намериш този.

Стигнах до следващия ред стъпала и завих, за да продължа нагоре. Докато го правех, кракът ми настъпи нещо, което изхрущя.

Потреперих и погледнах надолу. Още една бисквитка с късметче. Изкуших се просто да я оставя — последните бяха много странни. Никой в базата не успя да разбере нищо от тях. Знаех обаче, че не мога просто да я оставя. Коленичих — притеснен, че вдигам твърде много шум — и подържах хартийката на светлината на някакъв плод.

Това сън ли е?, питаше хартийката.

Вдишах дълбоко. Даа. Продължава да е зловещо. Какво да направя? Да отговоря?

— Не, не е — произнесох аз.

— Какво? — обади се Меган в ухото ми.

— Нищо.

Стоях, несигурен в това какъв отговор очаквам. Нямаше никакъв. Отново поех по стълбите и си гледах в краката. Разбира се, намерих още бисквитки, израснали от лиана на следващия ред.

Отворих една.

Ама че работа, пишеше там. Понякога се обърквам.

Това отговор ли беше?

— Кой си ти?

— Дейвид? — попита Меган.

— Говоря си с бисквитки с късметчета.

— Ти… ха?

— Ще ти обясня след минута.

Продължих нагоре бавно. Този път успях да хвана накъдрила се надолу лиана; бисквитките излизаха от нея като семена. Изчаках една да порасне напълно пред мен, после извадих книжката.

Наричат ме Зора. Ти опитваш да я спреш, нали?

— Да — прошепнах аз. — Ако имаш предвид Регалия, да. Знаеш ли къде е тя?

Отворих още няколко бисквитки, но на този семенник във всички пишеше едно и също, тъй че се изкачих още малко и намерих друг грозд.

Не знам, приятел, пишеше там. Не мога да я видя. Но гледах оня другия. На операционната маса.

— Разрушение? — попитах аз. — На операционна маса?

Разбира се. Да. Изрязаха нещо от него. Сигурен ли си, че това не е сън?

— Не е.

Харесвам сънищата, пишеше в следващата бисквитка.

Потреперих. Значи Зора със сигурност беше Епичен. И градът беше негов.

— Къде си? — попитах го аз.

Чуй тази музика…

Независимо какъв въпрос зададях, получавах само този отговор.

— Дейвид — продължи Меган по линията, а в гласа ѝ се процеждаше тревога, — в момента ти сериозно ме плашиш.

— Какво знаеш за Зора? — попитах я аз и бавно продължих нагоре, в случай че се появят други бисквитки.

— Не много — обясни Меган. — Когато попитах Регалия, тя заяви, че бил „съюзник“, и намекна, че само това ми трябвало да знам. Ти с него ли говореше?

Погледнах хартийките в ръката си.

— Да. Той си служи с някакъв странен Епичен метод за текстване. После ще ти покажа.

Трябваше да поставя камерата и да продължавам нататък. За щастие, двадесетият етаж беше последният ред стъпала. Натиснах вратата в края на стълбището, но тя не помръдна. С ръмжене натиснах малко по-здраво.

Потръпнах, когато се отвори с високо проскърцване. От другата страна имаше антре — обрамчено с тъмен дървен перваз, с много хубав килим на мраморния под, макар и натрошен от растенията.

— Дейвид, ти какво направи току-що? — попита Меган.

— Може и да съм отворил една врата малко шумничко.

— Така, птицата погледна в твоята посока. Искри! Лети към сградата. Бързай.

Тихичко изругах и минах през стаята възможно най-бързо. Подминах обраслото бюро в приемната и влязох в офиса оттатък. Прозорецът гледаше право към Разрушение.

Качих се на перваза.

— Птицата току-що кацна на прозорец в твоята сграда, един етаж под теб, но от южната страна — съобщи Меган. — Трябва да те е чул, но не е бил сигурен за мястото.

— Добре — прошепнах аз, пресегнах се и поставих камерата от външната страна на зданието. Това беше от изток, тъй че птицата не би трябвало да ме види. Камерата лесно си застана на мястото.

— Разрушение?

— Не гледа към теб — каза Меган. — Не е забелязал. Но ако тази птица наистина е един от Епичните на Нютън…

Ако е…

В главата ми започна да се оформя идея.

— Хммм — произнесох аз, докато почуквах по камерата, за да я активирам.

— Дейвид? — попита Меган. — Какво значи този тон?

— Нищо.

— Ти импровизираш, нали?

— Може би.

Тихо се вмъкнах отново в стаята.

— Кажи ми, Меган. Какъв е единственият най-сигурен начин да разберем дали тоя тип, Нокс, е крил силите си през цялото време, или пък Регалия — чрез измама или други средства — му е предала способностите си?

Тя помълча за миг.

— Искри. Искаш да го отвлечеш, нали?

— Е, Вал няма да се върне поне още час. Мога да направя нещо полезно с времето си.

Спрях.

— Наистина нямам търпение да разбера дали е имал някакви кошмари напоследък.

— Ами ако Проф или Разрушение забележат какво вършиш?

— Няма да се стигне дотам — заявих аз.

— Слонце — отсече Меган.

— Приемам обвинението. Можеш ли да заемеш позиция и да ме покриваш от някой от прозорците?

Меган въздъхна.

— Я да видим.

37.

Това, мислех аз при преминаването си през натруфения обрасъл офис, е безумно.

Да изляза срещу Епичен, когото не познавам? За когото нямам проучвания, бележки, никакво разузнаване? Приличаше на скок в плувен басейн, без да провериш дали приятелите ти не са го напълнили със змии.

Трябваше да го направя.

Ние бяхме слепи; Регалия ни въртеше на малкия си пръст. Проф го нямаше никакъв цял ден, по време на най-трудните етапи на планирането; по-лошото беше, че дори и той да помогнеше, Регалия вероятно ни манипулираше, понеже познаваше него и Тиа. Трябваше да направя нещо неочаквано, а известните на Нокс тайни можеха да се окажат от огромно значение. Утешавах се с идеята, че поне не опитвах да се заема сам с Разрушение или Нютън. Все пак този беше просто низш Епичен.

Не бях сигурен как ще реагира Проф. Споделил му бях за плана си за отвличане на Епичен — и той рече, че или съм точно това, от което се нуждаят Възмездителите, или съм опасно безразсъден. Може би бях и двете.

Но той не ми беше забранил изрично да опитам. Просто не искаше да излагам екипа на опасност. А това тук нямаше да изложи екипа на опасност.

Отново надзърнах в стълбището. Трябваше да вдигна още шум, та Нокс да съобрази, че е отишъл на неправилното място. Щом дойдеше да ме провери, можех да го спипам. Лесно като фасул.

Не че знаех как да готвя фасул.

Тропнах по пода, съборих стара настолна лампа от някаква масичка, а после изругах, все едно съм се блъснал в нея. След това се върнах на стълбището и хванах оръжието на Меган с две ръце, готов за стрелба. Мобилният ми беше затъмнен, тъй че единствената светлина бе луноподобното сияние на увисналите от клоните обли плодове.

Напрегнато чаках и само слушах. И наистина чух нещо на стълбището. Много надолу отекваше стържене. Или се донасяше от етажа под мен? Със странната акустика беше трудно да се определи.

— Той влиза.

Подскочих от гласа на Меган. Въпреки че бях намалил звука на приемника, в ухото ми той прозвуча като гръмотевица.

— Влезе през прозореца и е на етажа точно под теб.

— Добре — тихо изкоментирах аз.

— Има раздвижване и на първия етаж — продължи тя. — Така де, първият етаж над нивото на водата. Дейвид, според мен някой друг се намира в тази сграда.

— Мародери?

— Не мога да получа видеоизображение. Искри. Трудно ми е и да надникна хубаво на твоето място. Твърде е обрасло. Изгубих Нокс. Може би трябва да го изгониш навън.

— Предпочитам да избягвам стрелбата, ако е възможно — отвърнах аз. — Кой знае чие внимание ще привлече.

— Пушката има ли вграден заглушител? — попита Меган.

— Ъъ…

Имаше ли?

— А, ето го. Електронно компресиран заглушител на цевта. Искри, тази пушка е добра.

Жегна ме ревност, което беше свършено глупаво. Та това беше просто пушка. Дори не беше толкова добра като старата ми. Начаса се засрамих, че мисля лошо за оръжието — което беше още по-глупаво.

Наострих уши на стълбището в опит да доловя дали някой не се промъква. Чух нещо, но то идваше иззад мен, от стаята, където бях монтирал камерата. Сподавих една ругатня. Нокс някак беше заобиколил и беше влязъл през прозореца на директорския офис. Инстинктивно понечих да хукна към него, но потиснах импулса. Отворих вратата към стълбището и се промъкнах през нея.

Никакво прибързване. Наблюдавах през вратата на стълбището и видях как вратата на офиса се отвори мъничко. В светлината на надвисналите плодове в преддверието се появи нечия фигура. Нокс. Слаб, с щръкнала коса и около четиридесет обеци. На рамото си носеше мобилен, а в две ръце държеше коварна на вид Берета. Провери ъглите и се прокрадна в помещението.

— Който и да е бил това — прошепна той, — бил е тук.

Не можах да чуя отговора, който той получи в слушалката си.

— Такава глупачка си, Нютън — каза той и приклекна да огледа лампата, която бях бутнал. — Сигурно са били просто хлапета. Търсели са непокътната храна.

Озадачих се, задето една Висша Епична допускаше такъв човек да говори с нея така. Нокс трябва да беше по-могъщ, отколкото предполагах. Той се изправи и тръгна към стълбището. Отдолу отново отекна шум и Нокс се спря.

— Чух нещо — каза той и тръгна по-непредпазливо напред. — От стълбището, далече отдолу. Явно бягат… Да… — Той стигна до вратата. — Окей. Ще проверя. Ние…

С ритник отворих вратата в лицето му.

Гласът на Нокс секна насред изречението. Скочих в стаята и забих юмрук в корема му. Той изтърва оръжието си. Носех в лявата си ръка пистолета на Меган и сега замахнах с него с надеждата да го стоваря в тила на Нокс.

Той успя да се метне настрани и аз не улучих, но веднага се хвърлих и го стиснах за врата. Ейбрахам ме беше научил на няколко хватки. Ако можех да го задуша до безсъзнание…

Нокс изчезна.

Точно така. Преобразяване.

Идиот, казах си аз, когато гълъбът изпърха и отлетя от мен. За щастие, гълъбите не бяха най-пъргавите птици. Докато този опитваше да се ориентира, аз изтичах до вратата на директорския офис — онзи с прозореца. Затръшнах я и затворих гълъба в по-тясното помещение.

Той полетя надолу по стълбището.

— Дейвид? — обади се Меган.

— Изплъзна ми се. Но изтърва оръжието си, а и аз му попречих да излезе от сградата. Сега е някъде на стълбището.

— Внимавай — напрегнато рече тя.

— Ще внимавам — отговорих аз и надзърнах в стълбището. Не можех да съм сигурен, че Нокс е невъоръжен — сума хора носеха по две оръжия, а и по всичко личеше, че дрехите и оръжията, които бяха на Нокс, изчезваха при трансформирането и се появяваха отново, щом той се превърнеше в човек. Това беше съвсем обичайно за средните менящи формата си Епични.

Стори ми се, че чувам пърхане на криле, и реших да последвам звука надолу по стълбите. За нещастие, това значеше, че може би сам влизам в капан като онзи, който бях заложил за Нокс преди малко.

— Виждаш ли нещо? — попитах аз.

— Наблюдавам… — отговори Меган. — Да! На предпоследния етаж в светлината на плодовете се движат сенки. Той тича нататък. Да го накарам ли да се наведе?

— Да, моля те — отвърнах аз и притиснах гръб в бетонната стена.

По линията чух няколко изстрела. Дори и модерните заглушители не можеха напълно да елиминират звука от стрелбата. И все пак правеха чудеса. Всеки отблясък от изстрелите щеше да остане скрит, което беше важно в нощ като днешната, а и стрелбата не звучеше съвсем като стрелба. По-скоро като металическо щракане.

От съседната стая се чу хрущене на стъкло. Меган не се стараеше да улучи Епичния; целта на изстрелите ѝ беше да го накара да се притеснява повече от нея, отколкото от мен. Стори ми се, че чувам мъжки ругатни откъм стаята.

— Влизам — обявих аз. Отблъснах се от ствола на едно дърво и отворих летящата врата, после се сниших в търсене на моята мишена. Чух тежко дишане, ала не видях нищо. Помещението беше просторно, някакъв голям офис с потрошени кабинки и стари компютри. Докато се прокрадвах напред, минах край няколко от тези кабинки, превърнати в малки жилища с помощта на опънати платнища. Вътре имаше по някоя и друга забравена чаша и обичайните останки от човешко присъствие. Всичко беше изоставено.

Меган беше стреляла през редицата големи прозорци на стената срещу мен. Във въздуха се стелеше прах. В светлината на плодовете приличаше на сопол от носа на малчуган, който кашля светещи пръчици.

Как можех да намеря Нокс в това помещение? На практика той можеше да се крие вечно, ако се превърнеше в птица. Никога не бих…

Нещо изскочи от кабинката до мен. Черно тяло с козина и нокти. Писнах, инстинктивно стрелях и не улучих. Създанието ме удари зле и ме отблъсна. Пистолетът на Меган тупна на пода. Борех се да отблъсна съществото. Беше по-дребно от мен. Ама тези нокти! Одраха ме отстрани и ребрата ми почнаха свирепо да горят.

Олюлях се. С една ръка отблъсвах звяра, а с другата се пресягах за пистолета. Не го открих, но стиснах нещо студено и метално в покритата кабинка до нас. Вдигнах го и го стоварих в главата на съществото.

Кутийка спрей?

Когато звярът пак ме връхлетя, напръсках муцуната му със светеща синя боя. Светлината ми разкри, че това е куче, само дето не знаех породата. Беше слабо, късокосместо и с остра муцуна. То отстъпи, после очертанията му се размиха. Псето се превърна в човек. Човекът се изправи и отри боята от очите си.

— Помощ! — викнах аз. — Имаш ли видимост?

— Може би — отговори Меган. — Ама мислех, че ти го искаш жив!

— Повече искам аз да съм жив. Стреляй!

Нокс се добра до пистолета, който бях изтървал.

Нещо разби единия прозорец и Нокс се люшна настрани, когато куршумът на Меган го улучи в рамото. Върху стената зад него плисна тъмна кръв. Нокс се свлече. Изглеждаше замаян. Лицето му светеше от синята боя. Той изпъшка, пусна пистолета, превърна се в гълъб и тромаво излетя.

— Улучих ли го? — попита Меган в ухото ми.

— Точно в рамото — отговорих аз и напрегнато издишах. — Благодаря ти.

— Просто се радвам, че не те застрелях. Целех се през инфрачервения мерник.

С пъшкане се изправих на крака, притиснал с длан мястото, където ме одраха ноктите на Нокс. Бях жив, но не успях да го заловя. Въпреки това, навярно би трябвало да се считам за късметлия.

В другия край на стаята се чу пърхане на крила. Свъсих се, взех пистолета на Меган и се запрокрадвах напред. На светлината на плодовете видях петна от някаква тъмна течност на едно от бюрата. Проследих ги до перваза на един прозорец, където седеше светещ в синьо гълъб.

Ранен е, забелязах аз. Не може да лети.

Гълъбът ме видя, подскочи от перваза и запърха тромаво. Докато се мъчеше да остане във въздуха, от него се посипаха пера. Едва успя да долети до съседната сграда и се принуди да кацне.

Значи можеше да лети, обаче зле. Огледах раната си. Издрасканото болеше, но не изглеждаше опасно за живота. Пак погледнах през прозореца, после прибрах пистолета и нахлузих ръкавиците, които бяха окачени на колана ми. Вдигнах ги, а докато спирилът загряваше, проверих джетовете на краката.

— Тръгвам след него.

— Ти си…

Пропуснах следващите думи на Меган, понеже скочих през прозореца. Двете струи вода ме вдигнаха преди да ударя водата. Изскочих пак във въздуха с една ръка надолу — поточната струя сочеше към водата. Повъртях се малко, за да се ориентирам.

Точно пред мен гълъбът — който още светеше в синьо по лицето и гушата — скочи от мястото си и опита да избяга. С усмивка насочих ръчния двигател зад мен, за да ме наклони напред. Така краката ми изстрелваха вода назад и надолу под ъгъл.

Понесох се. Вятърът вееше в лицето ми, докато преследвах отслабената птица. Тя литна във внезапен отчаян пристъп на бързина и остана пред мен, въпреки раната. Изстрелях се след нея, взех един завой с усукване и натиск с бедрата като скиор, после пак подкарах в друга посока. Пред мен птицата кацна на един прозорец да отпочине. Щом се доближих, гълъбът се залюля и полетя с пърхане и пляскане. Изглеждаше като светеща синя топка.

Понесох се с рев след него и усетих, че се усмихвам. Още откакто почнах да се упражнявам със спирила, исках да опитам нещо такова. Истинско изпитание за уменията ми, колкото и да бяха нестабилни.

Птицата трескаво се мушна в една сграда през малка дупка в един счупен прозорец. Издигнах се след нея и използвах струя вода от ръчния двигател да дотроша прозореца. После влетях в стаята с рамото напред. Успях да кацна, без да падна по лице — едва — и подгоних синьото животно. То се стрелна през друг прозорец, аз го разбих след него и пак скочих във въздуха.

— Дейвид? — едва чух гласа на Меган. — Това прозорци ли бяха? Искри, какво става?

Усмихнах се. Прекалено съсредоточен бях, та да докладвам. Преследването ме отведе из завоите на водните улици на Вавилар. Минавах край хората по покривите, а те ме сочеха и викаха. В един момент птицата опита да полети нависоко, ала напрежението се оказа твърде голямо и тя се сниши и кацна на един покрив. Да, рекох си. Това е то. Стрелнах се във въздуха и се приземих до гълъба.

Когато застанах стабилно, очертанията на птицата се размиха и се превърнаха в човек. Където не беше синьо, лицето на Нокс беше бледо. Рамото му беше покрито с кръв. Олюлявайки се, той заотстъпва от мен. Притискаше рамото си с едната ръка, а с другата измъкна нож. Спрях и за момент се втренчих в очакване в него. Най-сетне Нокс падна в несвяст.

— Хванах го — казах аз, като се държах назад, в случай че се преструва. — Поне така си мисля.

— Къде си? — попита Меган.

Огледах се в опит да се ориентирам след трескавото преследване. Криволичили бяхме по улиците и се бяхме върнали близо до мястото, откъдето започнахме.

— На две улици от сградата, където монтирах камерата. Търси покрив на около четири етажа над водата, слабо населен, с голямо изображение на хора, които берат плодове, нарисувано със спрей.

— Идвам — отвърна Меган.

Свалих ръкавиците, после извадих нейния пистолет от джоба си. Не исках да се доближавам до Нокс без подкрепление. Но пък да не вземеше да умре от кръвозагуба, ако не направя нещо? Реших, че имам твърде много за губене. Този мъж ми трябваше жив. Бавно тръгнах напред и накрая прецених, че Нокс или се преструва много добре, или наистина е в безсъзнание. Вързах ръцете му възможно най-добре със собствените му връзки за обувки, после се помъчих да превържа раната му с якето.

— Меган? — попитах по линията. — Очаквано време на пристигане?

— Съжалявам. Няма мостове. Трябва да обикалям, за да стигна до теб. Ще ми отнеме още поне петнадесет минути.

— Добре.

Седнах да чакам и оставих напрежението ми да се стопи. На негово място се появи разбирането за пълната лудост на това, което направих току-що. Очевидно бях подценил способностите за преобразяване на Нокс — можеше да се превърне в нещо повече от птица. Ами ако се окажеше по-могъщ дори от това? Ами ако беше Висш Епичен, неуязвим за куршуми?

Проф беше казал, че съм безразсъден, и беше прав. Трябваше да тържествувам заради стореното, а аз открих, че ми е неудобно. Как щях да го обясня на другите Възмездители? Искри. Дори не се бях обадил на Тиа.

Е, поне свърши добре.

— Слушай внимателно — рече нечий глас зад мен. — Ще пуснеш този пистолет. После ще вдигнеш ръце във въздуха с дланите напред и ще се обърнеш.

Връхлетя ме страх като вълна. Но познах гласа.

— Вал? — възкликнах аз и се обърнах.

— Хвърли оръжието! — нареди ми тя. Беше дошла по стълбището, което свързваше последния етаж на тази сграда с покрива. В рамото ѝ опираше пушка, насочена към мен.

— Вал, защо…

— Хвърли го.

Пуснах пистолета на Меган.

— Стани.

Подчиних се и разтворих ръце.

— Сега — мобилният ти.

Искри. Отпрах го от рамото си и го оставих на земята, тъкмо когато Меган казваше:

— Дейвид, какво става?

— Ритни го напред — инструктира ме Вал. Когато се подвоумих, тя се прицели право в челото ми. Затова ритнах мобилния към нея.

Вал приклекна, все още насочила оръжието към мен, и го взе с една ръка.

— Искри, Дейвид — говореше Меган в ухото ми. — Бързам колкото…

Прекъсна, когато Вал изключи и плъзна мобилния ми в джоба си.

— Вал? — попитах аз възможно най-спокойно. — Какво има?

— От кога работиш за Регалия? — отвърна тя. — От самото начало ли? Тя ли те прати в Нюкаго, за да се внедриш при Възмездителите?

— Работя за… Какво? Аз не съм шпионин!

Вал завъртя пушката и наистина стреля. Изпрати един куршум в краката ми. Аз викнах и отскочих назад.

— Знам, че се срещаш със Зарево — рече Вал.

Искри.

— Още откакто дойде тук, ти си подозрителен — продължи Вал. — Ти не спаси хората в онази сграда, нали? Това беше заговор между теб и Регалия, който да „докаже“ колко си надежден. Уби ли Стоманеното сърце изобщо? Наистина ли мислеше, че никой няма да забележи, когато вкара Зарево в нашата база? В името на Злочестие!

— Вал, чуй ме. Не е както го мислиш.

Пристъпих напред.

И тя ме простреля.

Право в бедрото. Болката ме раздра и аз паднах на колене. Обвих раната с ръце и изругах.

— Вал, ти си луда! Не работя за тях. Виж, току-що плених един Епичен!

Вал хвърли поглед на Нокс, който лежеше завързан на покрива. После завъртя пушката си към него и го простреля право в челото. Зяпнах и се вцепених въпреки болката.

— Какво… — заекнах аз. — След всичко, което направих, за да…

— Единственият добър Епичен е мъртвият — отговори Вал и отново се прицели в мен. — Като Възмездител, би трябвало да го знаеш. Но ти не си един от нас. Никога не си бил. — Тя изръмжа последните думи и стисна пушката по-здраво, а очите ѝ се присвиха. — Ти си причината за смъртта на Сам, нали? Ти си им дал сведения за нас, за всички клетки на Възмездителите.

— Не, Вал. Кълна се! Ние ви лъгахме, да, но по заповед на Проф. — Притисках бедрото си и между пръстите ми се процеждаше кръв. — Вал, нека се обадим на Тиа. Не прави нищо прибързано.

Нищо друго прибързано.

Вал не сваляше мерника от мен. Погледнах я в очите.

После тя натисна спусъка.

38.

Опитах да го избегна, разбира се, но нямаше шанс да се махна от пътя на куршума достатъчно бързо. Пък и бях изтощен и ей сега ме бяха простреляли в бедрото.

Затова, когато спрях да се търкалям несръчно, с изненада установих, че още съм жив. Доколкото можеше да се съди по изражението ѝ, Вал също беше изненадана, но това не ѝ попречи пак да ме простреля. Куршумът спря в гърдите ми, заби се във водолазния костюм, но не проби кожата. От него като паяжина се разпространи светлина, която бързо избледня.

Макар да се радвах, че съм жив, ме заля страх. Познавах този ефект — понякога силовите полета на Проф изглеждаха така, когато поемеха удар. Вдигнах поглед и го открих — силует на фона на нощта, застанал на единствения мост към този покрив. Мостът бавно се поклащаше напред-назад в тъмнината. Проф не беше осветен. Представляваше плътна чернота, а лабораторната престилка се вееше на ленивия ветрец.

— Отстъпи, Валънтайн — рече тихо Проф и привлече вниманието ѝ.

Вал се обърна да погледне и видимо подскочи. Явно не беше разбрала как съм оцелял — но тя, разбира се, не знаеше, че Проф е Епичен. За нея силовите полета бяха продукт на напреднала технология.

Проф стъпи на покрива, светлината на рисунката долу огря лицето му.

— Заповядах ти — каза той на Вал. — Отстъпи.

— Сър, той…

— Знам — отговори Проф.

Олеле, рекох си и се изпотих. Понечих да се надигна, но само един поглед на Проф ме накара пак да се просна. Болката в крака се разгоря отново и аз притиснах раната с длан. Странно как в миг на паника напълно бях забравил за прострелването.

Мразя да ме прострелват.

— Мобилният му — каза Проф и протегна ръка към Вал. Тя го даде и Проф написа нещо. Бях нагласил екрана да се заключва в момента, когато мобилният изключи, затова той не би трябвало да успее да го включи отново. Но го направи.

— Пиши на онази, с която комуникира — каза Проф. — Това е Зарево. Пиши следното: „Всичко е наред. В началото Вал помисли, че съм един от хората на Регалия и съм с Нокс.“

Вал кимна, свали пушката и прати съобщение на Меган.

Проф скръсти ръце и ме погледна.

— Аз… — подзех. — Ъм…

— Разочарован съм от теб — рече Проф.

Думите му ме смазаха.

— Тя не е зла, Проф. Само ако ме изслушаш…

— Слушах те — отвърна той. — Тиа?

— Имам го, Джон — отговори Тиа. Гласът ѝ дойде в слушалката ми. — Можеш отново да го чуеш цялото тук, ако искаш.

— Следили сте телефона ми — прошепнах аз. — Нямали сте ми доверие.

Проф вдигна вежда.

— Два пъти ти дадох възможност да излезеш на чисто. Вторият път беше по-рано тази вечер. Исках да не съм прав за теб, момче.

— Ти си знаел? — обърна се Вал към него. — През цялото време си знаел какво прави той?

— Не съм стигнал дотам, където съм сега, без да се науча да разчитам хората си, Вал. Зарево отговори ли?

Вал погледна екрана на мобилния ми. Аз лежах и ми беше зле. Подслушвали са. Знаели са. Искри.

— Тя пише: „Окей. Сигурен ли си, че всичко е наред?“

— Пиши „Да.“ — нареди ѝ Проф. — И още: „Засега трябва да стоиш настрани. Вал повика Проф и ще се върнем в базата. Мисля, че мога да им обясня нещата. Ще ти кажа какво сме разбрали от този Епичен.“

Докато Вал пишеше на телефона, Проф дойде при мен. Положи длан на крака ми и извади малка кутийка, онова, което наричахме изцелител — неговата „технология“ за лекуване на другите. Болката в крака ми си отиде. Погледнах го и осъзнах, че ми е трудно да сдържам сълзите си. Не знаех дали са от срам, болка или искрен гняв.

Те ме шпионираха.

— Не страдай толкова, Дейвид — тихо каза Проф. — Затова си тук.

— Какво?

— Зарево постъпи точно според очакванията ни. Щом беше толкова добра, че да проникне в моя отряд, знаех, че няма да ѝ е трудно да те компрометира. Ти си добър боец, Дейвид. Страстен, решителен. Но си неопитен и едно хубаво лице те размеква.

— Меган не е просто едно хубаво лице.

— И въпреки това ти я остави да те манипулира. Вкара я в нашата база и ѝ издаде нашите тайни.

— Но аз… — Не я бях пуснал в базата. Меган беше влязла сама. Разбрах, че Проф не знае всичко. Беше сложил бръмбар в телефона ми, но явно така получаваше информация, само когато той работеше. Не знаеше нещата, които с Меган си говорихме лично, а само казаното по линията.

— Знам, че не ми вярваш, Дейвид. Но всичко, което тя ти каза, всичко, което направи, е част от играта. Тя си играеше с теб. Престорената ѝ уязвимост, предполагаемата ѝ привързаност… Виждал съм всичко това и преди, синко. Само лъжи. Съжалявам. Обзалагам се, че дори „слабостта“, за която ти каза, е измислица.

Нейната слабост! Проф знаеше слабостта на Меган. Тя я беше казала по телефона. Проф не вярваше, но все пак знаеше. Прониза ме тревога.

— Грешиш за нея, Проф — казах аз и го погледнах в очите. — Знам, че тя е искрена.

— О? А каза ли ти как е убила Сам?

— Не е била тя. Аз…

— Тя е била — отвърна Проф тихо, но твърдо. — Дейвид, имаме го на филм. Вал ми го показа, когато дойдох във Вавилар. Мобилният на Сам е записал смъртта му. Зарево го е застреляла.

— Не ми каза това!

— Имам причини — отвърна Проф и се изправи.

— Използва ме като примамка. Ти каза… Ето защо съм тук! Планирал си капан за нея от самото начало!

Проф се обърна и отиде при Вал, която му кимна и му показа екрана на мобилния ми.

— Да тръгваме — рече той. — Къде е подводницата?

— Долу — отговори Вал. — Не съм я натоварила. Проследих Дейвид. Трябваше да ми кажеш.

— Планът изискваше той да вярва, че ние не знаем какво прави — обясни Проф, взе мобилния ми и го пусна в джоба си. — Колкото по-малко хора знаеха, толкова по-добре. — Той погледна към мен. — Хайде, синко. Да се връщаме.

— Какво ще правиш? — настоях аз, все още седнал там, където бях ранен. Кръвта ми беше петно под мен. — С Меган.

Лицето на Проф помръкна и той не отговори.

Затова разбрах. Възмездителите и по-рано бяха използвали такива схеми да примамят някой Епичен в клопка със съобщения уж от негов съюзник.

Трябваше да предупредя Меган.

Обърнах се и се хвърлих от покрива, като задействах спирила. Който не сработи. Времето ми стигна колкото да извикам изненадано, преди да ударя водата на четири етажа под покрива.

Не беше приятно.

Щом изплавах и се улових за стената на сградата, погледнах нагоре. Проф стоеше на ръба на покрива и подхвърляше нещо в дланта си. Мотиватора на спирила. Кога го беше задигнал? Когато ме лекуваше вероятно.

— Извади го — каза той на Вал, достатъчно високо, та да го чуя. — И да се връщаме в базата.

39.

Прекарах следващия ден в стаята си.

Не бях затворен там, не и изрично, обаче излезех ли, погледите, които получавах от Вал, Ексел и Мизи ме връщаха обратно в усамотение.

С Мизи беше най-зле. Веднъж излязох да ида до банята и минах край склада, където тя работеше. Погледна ме и усмивката ѝ помръкна. В очите ѝ виждах гняв и отвращение. Тя отново се залови да опакова провизиите и не ми каза и дума.

И така, времето ми минаваше в лежане. Ту се срамувах, ту се гневях. Дали щяха да ме изхвърлят от Възмездителите? От тази вероятност ми призляваше. Ами Меган? Нещата, които Проф каза… е, не исках да вярвам. Не можех да вярвам. Най-малкото, не исках да мисля за тях.

За нещастие, при мисълта за Проф се гневях. Бях предал отряда, но не можех да не се чувствам още по-предаден от Проф. Нагласено беше да се проваля.

Като настъпи следващата сутрин, аз се събудих от шум. Подготовка. Планът вървеше. Поядосвах се известно време в стаята си, ала накрая не можах да изтърпя повече. Имах нужда от отговори. Измъкнах се от леглото и отидох в коридора. Стегнах се на минаване край склада, но Мизи не беше там. Чух шумове откъм далечния край на коридора зад мен, от помещението с подводницата. Това трябва да бяха Вал и нейният отряд, които се готвеха за мисията.

Не тръгнах нататък. Търсех Проф и Тиа и ги открих в салона със стъклената стена. Вдигнаха очи към мен и после Тиа стрелна Проф с поглед.

— Ще говоря с него — обясни ѝ Проф. — Върви при другите. В тази мисия ще бъдем с човек по-малко и искам ти да ръководиш операцията от подводницата. Базата ни е компрометирана. Няма да се връщаме тук.

Тиа кимна, взе си лаптопа и излезе. Погледна ме, но нищо повече, и затвори вратата. Така в светлината на лампата на нейното бюро останахме само двамата с Проф.

— Отивате на мисия. Ударът срещу Нютън, който трябва да разкрие Регалия.

— Да.

— С човек по-малко — продължих аз. — Значи не ме взимате?

Проф не отговори.

— Остави ме да се упражнявам със спирила. Остави ме да мисля, че съм част от мисията тук. Наистина ли през цялото време служех за стръв?

— Да — тихо отговори Проф.

— Е, има ли нещо повече в този план? — настоях аз. — Нещо, което не си ми казал? Какво всъщност става тук, Проф?

— Не сме ти спестили много — рече той и тихо въздъхна. — Планът на Тиа за намирането на Регалия е уместен и действа. Ако успеем да накараме Регалия да се появи в региона, който Тиа иска, ще имаме само няколко сгради, в които Регалия може да се крие. Аз ще съм примамката, ще изпълня плана срещу Нютън. Ще я преследвам из града, принуждавайки Абигейл да се появи. Ако се появи, ще разберем къде е базата ѝ. Вал, Ексел и Мизи по даден от Тиа знак ще нападнат и ще я убият.

— Така както го казваш, излиза, че можете да ползвате още един човек за примамка — отговорих аз.

— Прекалено късно е за това — рече Проф. — Подозирам, че ще ни трябва време да изградим доверие отново. И на двете страни.

— Ами Разрушение? — попитах аз и пристъпих напред. — Почти не се говори как да се справим с него! Той е бомба — ще разруши целия град.

— Не е нужно да се тревожим за това — отговори Проф. — Понеже вече имаме начин да спрем Разрушение.

— Така ли?

Проф кимна.

Раздрусах мозъка си като куче, което е направило пакост на килима, но нищо не излезе. Как щяхме да спрем Разрушение? Имаше ли нещо, което не ми бяха казали? Погледнах Проф.

И по мрачното му изражение и здраво стиснатите му устни разбрах.

— Силово поле. Затваряш го в силово поле като мехур, когато той отприщи разрушителната сила.

Проф кимна.

— Цялата тази топлина трябва да отиде някъде — продължих аз. — Ти просто ще я затвориш като в бутилка.

— Мога да разширя полето — обясни Проф, — като изнеса топлината вън от града. Правил съм го.

Леле. От друга страна, наистина ли това беше повече от нещата, които Проф направи, за да ме спаси от взрива, убил Стоманеното сърце? Прав беше. Имахме как поне да забавим Разрушение. Топлината навярно нямаше да го погуби — изглежда, той беше неуязвим за собствените си сили — но щеше да го забави. И кой знае, може би един добре прицелен и съгласуван удар, отразен към него, наистина щеше да е в състояние да го унищожи.

Тръгнах напред и приближих Проф, който още седеше зад бюрото на Тиа пред стената с тъмната вода. Отвън нещо я докосна, нещо влажно и хлъзгаво, но го загубих от поглед в чернотата. Потреперих и пак погледнах Проф.

— Можеш да го направиш, нали? — попитах аз. — Да го удържиш? Не просто експлозията, а… други неща?

— Ще се наложи. — Проф стана, отиде пред стъклената стена и се загледа навън в тъмните води. — Тиа ми казва, че много Епични като Разрушение имат миг на слабост, след като са изразходвали огромно количество енергия. Той може да е уязвим. Ако преживее топлината на своя удар, може да успея да го поразя веднага след това, докато силите му са изчерпани. А ако не, поне мога да го забавя достатъчно дълго, та това да има значение. И останалите от отряда да се справят с Регалия.

— А Меган?

Той не отговори.

— Проф, преди да я убиеш, поне провери онова, което тя казва. Запали огън. Виж дали той унищожава създадените от нея образи. Ще имаш доказателство, че тя ми е казала истината.

Проф се пресегна и докосна стъклото. Оставил беше лабораторната си престилка на облегалката на стола. Носеше панталони и риза в особения старомоден стил, който предпочиташе. Почти можех да си го представя как проучва древни руини в джунглата с мачете и карта в ръка.

— Ти можеш да контролираш мрака вътре — казах му аз. — И щом ти можеш, значи и Меган може. Това…

— Спри — прошепна Проф.

— Чуй ме, аз…

— Спри! — кресна Проф и рязко се обърна към мен. Ръката му мръдна толкова бързо, че едва я видях преди да ме сграбчи за гърлото. Вдигна ме във въздуха, обърна ме и ме стовари върху грамадния прозорец.

Издадох гъргорене. Единственото осветление в стаята идваше от лампата на бюрото. Тя светеше в гърба на Проф, а лицето му оставаше в сенките. Почнах да се боря, да се давя, да се мъча да отлепя пръстите му от гърлото си. С другата ръка Проф ме хвана под мишницата и ме вдигна, което донякъде облекчи натиска върху гърлото ми. Успях за кратко да поема дъх със свистене.

Проф се приведе към мен и така още въздух излетя от дробовете ми. Той заговори бавно:

— Опитах се да бъда търпелив с теб. Опитах се да си внуша, че предателството ти не е лично, че си бил съблазнен от една професионална илюзионистка и измамница. Проклятие, синко, ти правиш всичко това много трудно. Макар да знаех какво се каниш да направиш, аз се надявах на нещо по-добро. Мислех, че точно ти разбираш. Не можем да им се доверим!

Борех се да продумам нещо и той ме освободи малко.

— Моля те… остави ме… — казах аз.

Проф ме огледа изучаващо в приглушената светлина, после направи крачка назад и ме пусна на пода. Дишах с усилие. Надигнах се до стената, а от ъгълчетата на очите ми се затъркаляха сълзи.

— Трябваше да дойдеш при мен — настоя Проф. — Само ако беше дошъл при мен, вместо да криеш всичко…

С труд се изправих на крака. Искри! Ама че хватка имаше Проф. Дали наборът на силите му включваше и увеличени физически качества? Може би трябваше да променя целия набор, под който го бях класифицирал.

— Проф — подзех аз, докато си разтривах врата. — В този град нещо е много, много сбъркано. А ние сме слепи! Да, планът ти за Разрушение е добър, но какво става, ако това е заговор на Регалия? Кой е Зората? Нямах възможността да ти кажа. Вчера той отново се свърза с мен. Явно е на наша страна, обаче при него има нещо странно. Той спомена… операция на Разрушение? Какво планира Регалия? Тя трябва да знае, че ще опитаме да убием някой от нейните питомни Епични. И като че ли насърчава това. Защо?

— Заради това, което казвам през цялото време! — възкликна Проф и рязко вдигна ръце. — Тя се надява ние да успеем да я спрем. Доколкото знам, довела е тук Разрушение, за да можем да го убием.

— Ако това е вярно, то говори за някаква вътрешна съпротива в нея — казах аз и пристъпих напред. — Означава, че тя се бори. Проф, толкова ли е пресилено да вярваме, че тя може би се надява ти да ѝ помогнеш? Не да я убиеш, а да я направиш пак каквато е била?

В тъмнината Проф стоеше като изгърбен силует. Искри, когато поискаше, можеше да е толкова заплашителен. С мощни гърди и ъгловати черти — почти нечовешки в пропорциите си. Лесно беше да се забрави колко е едър, да се мисли за него като за мениджър, водач на отбора. Не като за фигура от линии и мускули, изсечени от чернота и сянка.

— Осъзнаваш ли колко са опасни думите ти? — тихо попита той. — За мен?

— Моля?

— Твоите приказки за добри Епични. Проникват в ума ми като разяждащи плътта червеи, проправят си път към сърцевината ми. Преди много време аз реших — за да запазя разсъдъка си, за доброто на целия свят — че не мога да използвам силите си.

Изстинах.

— А сега, ето те тебе. Говориш за Зарево и как тя с месеци живяла сред нас, като използвала силите си само при нужда. Това ме кара да се чудя. И аз мога да го направя, нали? Не съм ли силен? Не го ли владея? Когато ме остави вчера сам в стаята ми, аз отново почнах да правя силови полета. Малки. В които да затварям химикали, за да ми светят. Все си намирам извинения да ги използвам и сега планирам да използвам силите си, за да спра Разрушение — да създам щит, по-голям от всичко, което от години съм правил.

Приближи се и хвана предницата на ризата ми. Примъкна ме.

— Не се получава — изсъска той. — Съсипва ме стъпка по стъпка. Ти ме съсипваш, Дейвид.

— Аз…

Облизах устни.

— Да — прошепна Проф и ме пусна. — Навремето опитахме. Аз. Абигейл. Линкълн. Амала. Отбор, също като по филмите, нали знаеш?

— … И?

Той ме погледна в тъмнината.

— Линкълн стана лош. Напоследък го наричате Мъркууд. Наистина обичаше онези проклети книги. Наложи ми се да убия Амала.

Преглътнах.

— Не се получава, Дейвид — каза Проф. — Не може. Разрушава ме. И… — той пое дълбоко дъх. — Вече е разрушило Меган. Тя писа тази сутрин. Иска да се срещне отново с теб. Значи от цялата работа ще излезе поне едно добро.

— Не! — възкликнах аз. — Ти няма…

— Ще правим каквото правим, Дейвид — тихо отговори той. — Ще има разплата.

Ужасът ми растеше. Пазех образа на Електричната, безсилна под пороя Куул-ейд, бореща се с вратата на банята, гледаща ме с молба. Само че в мислите ми тя имаше лицето на Меган.

Натиснат спусък.

Червеното се смесва с червено.

— Моля те — трескаво казах аз и приближих към Проф. — Недей. Можем да измислим нещо друго. Чу за кошмарите. Случва ли ти се такова нещо? Кажи ми, Проф. Права ли беше Меган? Те имат ли нещо общо със слабостта?

Той ме взе за ръката и ме отблъсна.

— Прощавам ти — рече и тръгна към вратата.

— Проф — настоях аз и го последвах. — Не! Това…

Проф разсеяно вдигна ръка и на прага се появи силово поле, което ни раздели. Притиснах длани в него и загледах как той върви по коридора.

— Проф! Джон Федрус! — виках аз и напразно блъсках по полето.

Той спря и ме погледна. В този момент, когато лицето му беше в сенките, аз не видях Проф водача и дори човека Проф.

Видях един Висш Епичен, който е бил предизвикан.

Той се обърна и продължи по коридора, докато изчезна от погледа ми. Силовото поле остана. Ако можеше да се съди по якетата на Възмездителите, това поле щеше да остане на място, докато е необходимо, и Проф можеше да стигне много далеч, преди то да изчезне.

Скоро в огромния прозорец видях подводницата, която се носеше в тъмната вода. Оставиха ме без мобилния, без спирила и без начин да се измъкна.

Бях сам.

Само аз и водата.

Част четвърта

40.

Прекарах следващия час или там някъде отпуснат на бюрото на Тиа в заседателната зала. Грамадният прозорец беше надвиснал над мен като съквартирант, който току-що ме е чул да отпечатвам опаковка карамели. Станах и закрачих, ала движението само ми напомни какво прави отрядът навън. Тичат, борят се за живота си. Опитват да спасят града.

А ето ме мен. Затворник.

Погледнах силовото поле на Проф. Не можех да не чувствам, че той определено иска да съм вън от тази операция, а това, че ме хванаха с Меган, е само оправдание, не причина.

Меган. Искри! Меган. Той нямаше наистина да я убие, нали? Мислите ми се връщаха към нея отново и отново, като пингвин, който отказва да бъде убеден, че гумените риби не са истински. Тя ми се беше доверила. Разкрила ми беше слабостта си. Сега Проф можеше да я убие заради това.

Не бях изяснил напълно чувствата си към нея.

Но бях сигурен, че не искам тя да пострада.

Отправих се обратно към бюрото и седнах. Мъчех се да не поглеждам властните тъмни води. Почнах да тършувам из чекмеджетата за нещо, което да ме разсее. Открих пистолет — едва деветмилиметров, но поне щях да съм въоръжен, ако някога успея да изляза от глупавата стая, и патрони. В друго чекмедже намерих таблет. Нямаше връзка с мрежата на Фабриката, но съдържаше копие на бележките на Тиа за местоположението на Регалия.

Картата ми разкри пътя, по който Възмездителите щяха да заложат днешната клопка. Щяха да последват Нютън в обиколките ѝ, после да я нападнат на точно определено място в опит да накарат Регалия да се появи. Намерих малко кръстче на картата на сражението, придружено от смътно посочване на мястото на Проф в спешен случай. И сега си дадох сметка, че това е указание къде Проф ще чака, за да спре Разрушение при необходимост. Но какво предвиждаха да направят с Меган?

Мобилният ми е у Проф, замислих се аз. Дори няма да му се наложи да се потруди, за да ѝ подготви клопка. Ще трябва само да ѝ пише с молба за среща и да я нападне. А загинеше ли от огън, тя нямаше да се превъплъти.

С нарастваща тревога продължих да ровя в таблета, макар да не знаех какво търся. Може би Тиа беше записала нещо за план срещу Меган.

Ето. Файл „Зарево“. Отворих го.

Оказа се видео.

За секунди го познах. Мъж, запъхтян от усилие, се движеше през една от приличните на джунгла стаи във вавиларски небостъргач. Записът беше от негова гледна точка, вероятно заснет от слушалка, от онези, които Възмездителите често ползваха. Мъжът си проправяше път през лианите и край плодовете с дълбоко сияние отвътре. Погледна през рамо, покатери се по един паднал ствол и надзърна в съседна стая.

— Сам. — Това беше гласът на Вал. — Не се предполагаше да влизаш в бой.

— Да, да. Обаче го направих. И сега какво?

— Изнасяй се.

— Работя по въпроса.

Сам припряно мина през тази стая, движейки се покрай стената. Прекрачи една машина за кафе, от която никнеха филизи, избърза през кухненски бокс и най-сетне намери стена с прозорци. Погледна навън, където трябваше да пада от четири етажа, и обратно към джунглата.

— Тръгвай — каза Вал.

— Чух нещо.

— Тогава върви по-бързо!

Сам остана с ръка на прозоречния перваз. На светлината на плодовете видях ръкавиците му. Той носеше спирила.

— Само наблюдаваме, Вал — прошепна той. — Не затова се присъединих към Възмездителите.

— Сам…

— Добре — измърмори той. После изби с лакът малко от стъклото по рамката и се покатери. Насочи поточния лъч към водата, но се поколеба. В стаята нещо прошумоля. Сам се завъртя, камерата се разтърси и се чу приглушено дращене, когато някакъв ластар мина през слушалката му.

Меган стоеше зад него в сенките на надвисналите листа. Облечена беше в джинси и тясна тениска. Изглеждаше изненадана да го види. Не беше извадила оръжие.

Всичко застина.

Усетих, че се надигам от стола, а в устата ми се оформят думи. Исках да изкрещя на екрана, макар това да беше просто запис.

— Отивай си — казах аз. Умолявах.

— Сам, не — обади се Вал.

Сам се пресегна за пистолета в кобура.

Меган беше по-бърза.

Всичко свърши за по-малко от секунда. Чух изстрела и камерата отново се люшна. Когато спря, показа съседната стена. Чух трудното дишане на Сам, но той не помръдна. Над него надвисна сянка, чух шумолене и предположих, че Меган — винаги нащрек за оръжията — взема пистолета на Сам и проверява дали той не се преструва на ранен.

Вал шепнеше нещо отново и отново. Името на Сам.

Усетих, че се потя.

Сянката на Меган се оттегли. Дишането на Сам се влошаваше все повече. Вал опита да му говори, каза му, че Ексел отива при него, ала Сам не откликна.

Не видях края на живота му. Но го чух. Откъслечни дихания, после… нищо.

Потънах в стола, видеото свърши, а гласът на Вал пресекна посред вика ѝ към Ексел да побърза. Имах чувството, че съм видял нещо интимно, нещо, което не е трябвало да виждам.

Тя наистина го уби, казах си аз. Беше един вид самозащита, нали? Меган проверяваше шума, който Сам вдигна. Той извади оръжие…

Разбира се, когато я убиеха, Меган се превъплъщаваше. А Сам — не. Вцепенено оставих таблета. Не можех да виня Меган, че се отбранява, но в същото време се разкъсвах при мисълта за станалото. Толкова лесно можеше да се избегне.

На колко от думите на Меган можех да се доверя? В крайна сметка, Проф ме беше шпионирал. А сега се оказа, че Меган наистина е убила Сам. За нещастие, осъзнах, че дълбоко в себе си не съм изненадан. На Меган явно ѝ стана неудобно при споменаването на Сам и тя не обясни нито какво е правила, нито какво е станало. Не ѝ бях дал тази възможност.

Не бях поискал да знам.

На кого можех да вярвам? Чувствата ми бяха пълна бъркотия, вряща смес от объркване, безсилен гняв и световъртеж. Вече нищо нямаше смисъл. Не и както би трябвало.

Ще се бориш за въздух, ми беше казала Регалия.

Вкопчих се в една мисъл, нещо различно, нещо, което да ме измъкне от тресавището на чувствата ми към Меган, Проф и Възмездителите. В деня, когато за пръв път се упражнявах със спирила, Регалия се появи. Говори как един ден ще умра в самота. Ще се бориш за въздух в една от джунглите в тези сгради, на една стъпка от свободата, каза тя тогава. Последното, което ще видиш, ще бъде гола стена, върху която някой е плиснал кафе. Окаян, жалък край.

Макар да ми беше противно да гледам отново, пуснах видеото до последното нещо, което Сам беше видял — камерата му беше насочена към стената. Тази стена беше изцапана като от нещо разлято.

Регалия беше гледала този запис.

О, искри. Колко знаеше тя? Отново ме връхлетя тревогата за цялата тази мисия. Не знаехме и половината неща, които мислехме, че знаем. Сигурен бях в това.

Поколебах се за миг, после сметох от бюрото на Тиа всичко с изключение на таблета.

Имах нужда да помисля. За Епичните, за Регалия и за това какво всъщност знаех. За момента заключих чувствата си и оставих настрани всичко, което мислехме, че знаем. Махнах дори бележките, които бях събрал, преди да се присъединя към Възмездителите.

Силите на Разрушение доказваха, че знанията ми могат да са подчертано погрешни.

И така, какво всъщност знаех за Регалия?

Един факт ми се натрапваше. Тя държеше Възмездителите в ръцете си и беше решила да не ни убива. Защо? Проф беше сигурен, че желанието ѝ е той да я убие. Не бях готов на такъв скок. Какви други причини можеше да има?

Първата нощ тя се изправи пред нас с очакването да намери Проф, казах си аз. Тя със сигурност можеше да изтреби повечето от нас без да се замисля. Но не и Джонатан Федрус.

Знаеше, че той е Епичен. Наясно беше със силите му. Остави ни живи, привидно за да съобщим, че Проф трябва да я убие. Е, не приемах, че тя иска да умре. Ала защо иначе би примамила Проф да дойде във Вавилар?

Регалия знаеше как е умрял Сам, разсъдих аз. В големи подробности. Които надали ѝ бяха обяснени от Меган. Значи, или беше гледала записа, или беше присъствала там в онази нощ.

Възможно ли беше да е дърпала конците и да е режисирала смъртта на Сам? Или аз просто търсех как да оневиня Меган?

Отново се съсредоточих върху първата ни нощ във Вавилар, когато се сблъскахме с Разрушение. Борбата ни беше изтощила, а след като го бяхме пропъдили, Регалия се появи в пълен блясък. Но беше потресена, че Проф го няма. Ами ако тя беше направила всичко това, за да намери как да убие Проф? Той знаеше докъде се простират способностите ѝ и какви пропуски има в тях. Дали Регалия разполагаше със същите сведения за него?

Изведнъж си го представих като сложна клопка в духа на Възмездителите, заложена от Регалия, за да доведе Проф тук и да го елиминира. Кроеж за отстраняването на един от най-могъщите потенциални съперници за властта ѝ. Връзката изглеждаше пресилена. Ала колкото повече обмислях, толкова повече се убеждавах, че Проф е в сериозна опасност.

Можеше ли наистина да се окаже, че тук ние въобще не сме ловци? Не бяхме ли онези, които бяха заловени в капан?

Станах. Трябваше да се измъкна. Навярно Проф беше в опасност. А и да не беше, аз не можех да поема риска той да нападне Меган. Трябваха ми нейните отговори. Трябваше да говоря с нея за Сам, за нейните действия. Трябваше да знам колко от нещата, които ми каза, бяха лъжа.

И… истината беше, че я обичам.

Въпреки всичко — въпреки въпросите и чувството, че съм предаден — аз я обичах. И проклет да съм, ако допусна Проф да я убие.

Отидох до вратата и опитах да махна силовото поле от пътя си. Опитах да бутам, да блъскам — даже грабнах стола от бюрото и го стоварих върху силовото поле. Всичко това, разбира се, нямаше ефект.

От усилията задишах тежко и опитах да разбия дървената рамка около силовото поле. И това не се получи. Нямах лост, а сградата беше много яка. Може би с инструменти за един-два дни щях да пробия стената към съседната стая, но това щеше да отнеме прекалено много време. Нямаше други изходи.

Освен…

Обърнах се и огледах големия прозорец. Беше по-висок от човешки ръст и няколко пъти по-широк. Гледаше към океана. Беше полунощ, тъмно, но в ужасната чернота различавах движещи се фигури.

Всеки път, щом влезех във водата, имах усещането, че тази бездна опитва да ме всмуче. Да ме погълне.

Бавно приближих бюрото на Тиа, бръкнах в долното чекмедже и извадих деветмилиметровия. Валтер, добро оръжие, дори и аз му признавах точността. Заредих и вдигнах очи към прозореца.

Незабавно усетих смазващ ужас. Постигнал бях едно нестабилно споразумение с водите, ала си оставах с усещането, че нямат търпение да нахлуят и да ме смачкат.

Отново се озовах там, в чернотата, с провесена от крака ми верига, която ме влачеше към смъртта. На каква дълбочина се намирахме? Оттук не можех да изплувам, нали?

Ама че глупава идея. Оставих пистолета на бюрото.

Но… ако остана тук, много е вероятно и двамата да загинат. Проф убива Меган. Регалия убива Проф.

Преди близо единадесет години в банката аз се криех страхливо, докато баща ми се бореше. Той загина.

По-добре да се удавя. Събрах всички чувства, които изпитвах докато гледах в дълбините — ужаса, предусещането, първичната паника — и ги взех в ръка. После ги смачках.

Водите нямаше да властват над мен. Целенасочено, преднамерено взех отново пистолета от бюрото на Тиа и го насочих към прозореца.

После стрелях.

41.

Куршумът едва засегна стъклото.

О, направи малка дупчица, от която плъзна паяжина пукнатинки, като в противокуршумно стъкло след изстрел. Само че това беше едва деветмилиметров пистолет, а стъклото пред мен беше направено да устоява на бомби. Чувствах се глупак, но стрелях отново. И отново. Изпразних пълнителя в стъклената стена и ушите ми почнаха да звънят.

Прозорецът не се счупи. Появи се само съвсем малък теч. Страхотно. Сега щях да се удавя в тази стая. Съдейки по размера на теча, имах само… ох, около половин година, докато водата изпълни цялото помещение.

Въздъхнах и се пльоснах в стола. Идиот. А се бях изправил срещу дълбините, предизвикал бях страховете си и се бях приготвил за драматично плуване към свободата. Сега трябваше да слушам как водата капе на дъсчения под и океанът ми се подиграва.

Зяпах как водата се събира в локва на пода и ми дойде друга наистина лоша идея.

Е, вече съм продал семейното име за три портокала, казах си аз. Замъкнах една от етажерките и закрих входа и силовото поле. После извадих чекмедже от бюрото и го сложих под теча, за да събира водата. След няколко минути разполагах с прилична локва вътре.

— Здравей, Регалия — рекох. — Аз съм Дейвид Чарлстън, онзи, когото наричат Убиеца на Стоманеното сърце. Намирам се в тайната база на Възмездителите — повторих го няколко пъти, но нищо не се получи, разбира се. Бяхме чак на Лонг Айлънд, далеч отвъд обсега на Регалия. Просто се надявах ако тя наистина разиграва всички ни, информацията на Проф и Тиа за обхвата да…

Водата в чекмеджето взе да се движи и да се мени. Извиках и се запрепъвах назад, когато дупката в стъклото се разшири и водата си проправи път в по-голям поток. Надигна се и прерасна във фигура, после спря да тече, а фигурата се изпълни с цвят.

— Искаш да кажеш — подхвана Регалия, — че през цялото време съм пращала агентите си да претърсват северния бряг, а той е имал тази проклета подводна база?

Отстъпих с разтуптяно сърце. Тя беше толкова спокойна и уверена в деловия костюм и с перлената огърлица. Регалия не беше загубила контрол. Знаеше съвсем точно какво прави в този град.

Огледа ме отгоре до долу, все едно ме оценяваше. Информацията на Тиа за обхвата ѝ беше погрешна. Всичко, което ставаше в този град, беше погрешно.

— Е, той те заключи, така ли?

— Ъх…

Опитах да реша как да изиграя Регалия. Ако това въобще беше възможно. Мъглявият ми план да се държа, все едно искам да мина на нейна страна, сега ми се виждаше жалък и прозрачен.

— Да, бива те в приказките — продължи тя. — Е, не е задължително умът да върви със страстта. Всъщност, често връзката между тях може да е обратнопропорционална. Питам се какво ли ще направи Джонатан с теб, щом установи, че си ми издал тази тайна база.

— Меган вече я намери. Според Проф това място е разкрито и не може повече да е действаща база.

— Жалко — рече Регалия и се огледа. — Отлично място. Джонатан винаги е имал развит вкус. Може и да се бори срещу природата си, ала някои негови страни така натрапчиво разкриват миналото му. Екстравагантните му бази, прозвищата, костюмът му.

Костюм? Черна лабораторна престилка, очила в джоба. Всъщност си беше малко ексцентрично.

— Е, не се бави с молбата си, момче. Денят е натоварен.

— Искам да защитя Меган — казах аз. — Той ще я убие.

— А ако ти помогна за това, ти ще ми служиш ли?

— Да.

Това е една от най-лукавите Епични в света, казах си аз. Наистина ли си въобразяваш, че тя ще ти повярва, че би минал на нейна страна просто така?

Разчитах на факта, че тя и по-рано беше проявила интерес към мен. Разбира се, казала беше също, че ми е бясна за убийството на Стоманеното сърце. Може би сега, когато планът ѝ срещу Проф беше в пълен ход, тя просто щеше да ме смачка.

Регалия махна с ръка.

Водата разби стената, раздирайки направената от мен дупка. Строши стъклото. Нямах време дори да грабна пистолета от бюрото, преди водата да изпълни стаята и да ме потопи в мрак. Плюех и размахвах ръце и крака. Може и да се бях изправил срещу страха си от дълбините, но това не значеше, че ми е удобно. Бях съвършено неспособен да мисля или да плувам съзнателно. Щях да загина тук, ако Регалия не ме беше повлякла нагоре. Усетих движение и когато се озовах на повърхността — останал без дъх и премръзнал — по някаква причина ушите ме заболяха.

Водата под мен някак си стана твърда. Издигнат бях на малък воден пиедестал, а Регалия се появи до мен. Лежах там, треперещ и мокър, и най-сетне осъзнах, че се движим. Водният пиедестал пореше повърхността на океана и ме носеше към приближаващите светещи и цветни стени и мостове на Вавилар.

Регалия можеше да се появява където пожелае. Или поне където вижда. Значи не тя биваше премествана, а аз.

— Къде отиваме? — попитах и се надигнах на колене.

— Джонатан казвал ли ти е някога какво ни е известно за естеството на Злочестие?

Виждах го горе, тази вездесъща светеща точка. По-ярка от звезда, ала много по-малка от луната.

— Можеш да наблюдаваш Злочестие през телескоп — продължи Регалия свойски. — Навремето ние четиримата го правехме доста често. Джонатан, аз, Линкълн. Дори с телескоп е трудно да се различат подробности. Той свети много ярко, както виждаш.

— Той?

— Разбира се — отвърна Регалия. — Злочестие е Епичен. Ти какво друго очакваше?

Аз… не можех да отговоря. Едва можех да мигам.

— Питах го за теб. Казах му, че от теб ще излезе чудесен Епичен. Това ще разреши всякакви проблеми, нали разбираш, а и според мен ти ще да се справиш доста добре. А, стигнахме.

С мъка се изправих на крака, когато водната платформа спря да се движи. Бяхме в долния край на Вавилар, близо до мястото, където скоро щеше да почне операцията по измъкването на Нютън. Явно Регалия знаеше и за нея.

— Лъжеш.

— Знаеш ли за Разкъсването? — попита Регалия. — Така наричаме времето точно след като Епичният получава силите си. Ще усещаш едно непреодолимо чувство, което те кара да рушиш и да чупиш. То ни поглъща изцяло. Някои се научават да се справят с чувствата, както аз направих. Други, като Разрушение, никога не се издигат над тях.

— Не — прошепнах аз с растящ ужас.

— Ако това е някаква утеха, ти навярно ще забравиш повечето от нещата, които ти предстои да сториш. След ден-два ще се събудиш със смътния спомен за хората, които си убил. — Тя се приведе напред и гласът ѝ стана по-остър. — Ще ми бъде приятно да гледам това, Дейвид Чарлстън. Истинска поезия е някой, който е убил толкова много от нас, да се превърне в това, което мрази. Вярвам, че в крайна сметка това убеди Злочестие да се съгласи с молбата ми.

Тя ме плесна в гърдите с течната си ръка и ме събори от платформата си. Паднах на гръб във водите и те възвряха около мен и ме издигнаха върху стълб към нощното небе. Закашлях се, изправих се и открих, че вися на стотина стъпки във въздуха, все едно съм върху огромна струя от спирила. Вдигнах поглед.

И видях Злочестие.

Звездата гореше яростно, а земята около мен сякаш почервеня, обляна в дълбока светлина. Също като в първата нощ, толкова отдавна, когато изгря Злочестие и светът се промени. Невъзможни неща, хаос, после — Епичните.

Пламтящото червено владееше хоризонта ми. Нямах чувството, че то — или аз — сме променили положението си, ала внезапно можех да виждам само него. Противно на разума, усещах, че мога да се пресегна и да докосна звездата. Кълна се, че вътре в яростно пламтящото червено видях чифт огнени криле.

Кожата ми изстина, после оживя от шока на някакво жилещо електрическо чувство, все едно се възстановява след изтръпване. Извиках и се превих на две. Искри! Усещах как препуска през мен. Зла енергия, трансформация.

Случваше се наистина.

Не, не… Моля…

Червенината върху земята се оттегли и моят стълб от вода бавно се спусна. Едва забелязах, понеже жилещото усещане продължи още по-трескаво, все едно хиляди червеи пъплеха под кожата ми.

— В началото е разстройващо — тихо обясни Регалия, когато стигнах нивото на водата до нея. — Получих уверение, че ще ти се дадат сили, които са „тематично подходящи“. Предложих същите способности за манипулиране на водите, каквито притежаваше младият Георги. В случай, че си забравил, това е Епичният, който беше убит, за да се произведе мерзостта, наречена от вас спирил. Струва ми се, ще установиш, че да си Епичен е много по-освобождаващо, отколкото да ползваш някакво устройство, с което ни подражаваш.

Изстенах и се търкулнах с лице към небето. Сега Злочестие изглеждаше само като далечно бодилче, но червеното сияние върху земята си остана — слабо, ала забележимо. Всичко около мен се обливаше в оттенък на аленото.

— Е, заемай се — рече Регалия. — Да видим какво можеш да направиш. Подчертано се интересувам как бившите ти другари ще реагират, когато добръмчиш насред внимателното им планиране и покажеш сили на Епичен, убивайки всеки, когото видиш. Би трябвало да е… забавно.

Някаква далечна част на ума ми осъзна, че по тази причина тя толкова е бързала да ми помогне да избягам от базата. Не беше повярвала, че дезертирам; намерението ѝ беше да използва мен и новите ми сили като начин да провали плановете на Възмездителите.

Отново се обърнах и се надигнах на колене. Още се намирах върху участък от водата, който Регалия беше направила твърд. Лицето ми се отразяваше във водите, осветено от боята на съседната сграда.

Епичен ли бях вече?

Да. Усещах, че е вярно. Случилото се ей сега между мен и Злочестие не беше някакъв номер. Но все пак трябваше да го изпитам. Трябваше да знам с пълна сигурност.

И тогава щях да се самоубия, бързо, преди желанията да ме погълнат.

Пресегнах се да докосна водата.

42.

Усетих нещо.

Е, усетих водата, разбира се. Имам предвид, нещо друго. Нещо вътре в мен. Вълнение.

С длан върху повърхността на водата, аз се взрях в дълбините. Точно под мен имаше стар стоманен мост с гъста редица ръждиви автомобили. Прозорец към друг свят, по-стар свят от едно минало време. Представих си какво ли е било да живееш в този град, преди водите да го пометат. Страховете ми се върнаха, образите на това да съм смачкан, удавен, хванат в капан.

Само че… открих, че сега те не ме контролират както преди. Можех да ги сбутам настрани. Вече никога нищо нямаше да е толкова лошо, колкото да стоя пред стъклената стена под океана и да стрелям по нея с пистолета, канейки морето да дойде и да ме смаже.

Вземи я, каза един глас в главата ми. Тих и далечен, ала истински глас. Вземи тази сила. Тя е твоя.

Аз…

Вземи я!

— Не.

Бодежът изчезна.

Примигнах към водите. Светлината на Злочестие се бе отдръпнала и отново всичко изглеждаше нормално. С усилие се изправих на крака и се обърнах към Регалия. Тя се усмихна.

— А, получава се!

— Не — отвърнах аз. — Аз съм като пералня на оръжеен панаир.

Тя запримигва, напълно сащисана.

— … Какво каза току-що?

— Пералня? Оръжеен панаир? Знаеш. Пералните не ползват оръжия, нали. Нямат пръсти. Значи, ако са на оръжейния панаир, няма нищо, което биха искали да си купят. Както и да е, добре съм. Не се интересувам.

— Не се… интересуваш. Няма значение дали се интересуваш, или не! Ти не получаваш избор.

— И без това избрах. Благодаря ти все пак. Много мило беше, че помисли за мен.

Регалия размърда устни да заговори, ала не излезе звук. Докато ме гледаше, очите ѝ изскочиха. Позата ѝ на власт и контрол беше изчезнала.

Усмихнах се и свих рамене. А вътрешно работех трескаво да измисля начин за измъкване. Дали Регалия щеше да ме унищожи, след като отказах да стана част от нейните планове? Можех да отида единствено във водата, а това май не беше мъдро заради способностите на Регалия. Но аз не бях Епичен. Нямах съмнение, че тя просто е опитала да ми даде сили, както беше казала, че може да направи. Нямах съмнение, че чух гласа на Злочестие в ума си.

Просто с мен не се получи.

— Епичните сили — попитах аз Регалия и я погледнах в очите — са свързани със страховете ти, нали?

Очите ѝ се отвориха още по-широко. Част от мен намираше върховно удоволствие в нейното огромно смайване. Прецених го като поредното доказателство, че всичко друго, което тя направи, беше пресметнато. Дори когато изглеждаше изгубила контрол, тя знаеше какво прави.

Всичко с изключение на този момент.

Регалия отмести поглед и изруга. После изчезна. Аз, разбира се, веднага паднах в океана.

Позадавих се малко, обаче успях да доплувам до най-близката вавиларска сграда. Мизи би се разсмяла от глупавия ми стил в плуването. Но ми вършеше работа. Измъкнах се от водата и влязох в сградата през един прозорец. Отне ми около пет минути да намеря стълбището — в сградата имаше пътеки, навярно утъпкани от берачите на плодове — и да се кача на покрива два етажа по-горе.

Беше типична вавиларска нощ. Хората седяха навън, а краката им висяха от ръбовете на покривите. Някои ловяха риба, други лениво беряха плодове. Една група пееше тихо под акомпанимента на стара китара. Бях разтреперан и мокър. Помъчих се да разбера какво ми се е случило току-що.

Злочестие беше Епичен. Някакъв… свръхмощен даряващ може би? Възможно ли беше през цялото време да е имало само един-единствен Епичен, а всички останали да са издънки от неговите сили?

Е, Регалия беше във връзка с него, който и да беше той. Остави ме на мира. Дали защото това, че не успя да ме направи Епичен, я уплаши? Накрая беше погледнала встрани; понякога ми беше трудно да си спомня, че тя всъщност се намира в тайната си база и там около нея стават други работи. Може би нещо я беше разсеяло.

Добре. Поне засега бях свободен. И все още имах работа за вършене. Поех дълбоко дъх и опитах да се ориентирам, обаче имах съвсем смътна представа къде съм. Притичах до групичка хора, които варяха супа край палатките си; слушаха тиха музика по радиото — може би предавана на живо от някой друг в града. Вдигнаха погледи към мен и един ми предложи бутилка вода.

— Благодаря, ъъ, обаче не мога да остана. Хмм… — Как можех да го кажа, без да звучи подозрително? — Съвсем нормален съм, нищо откачено няма в мен. Обаче искам да стигна до Финкъл Кросуей. Кажете ми, накъде е?

Една стара жена със светещ син плетен шал лениво ми посочи.

— На десетина моста нататък. При голямата сграда завий наляво и продължавай. Ама така ще минеш покрай Търтъл Бей…

— Ъхъ. И?

— Там има един голям Епичен — подхвърли някакъв мъж. — Свети.

А, да. Разрушение. Е, колкото и да беше изненадващо, той беше най-малкият ми проблем. Хукнах в тази посока и се помъчих да се съсредоточа върху задачата, а не върху Злочестие. Трябваше да спася Меган, да получа отговори на някои въпроси, да предупредя Проф, че обсегът на Регалия е по-широк отколкото той и Тиа мислят.

Какво ли щеше да си каже Проф като ме види вън от базата? Вероятно нямаше да е нещо добро, обаче се налагаше да вярвам, че ще изслуша обясненията ми за появата на Регалия в базата.

Десет моста? Това беше много път, а времето беше малко. Навярно Възмездителите вече бяха задействали плана си. Имах нужда от мобилен. Искри, трябваше ми нещо повече! Трябваше ми оръжие, информация и за предпочитане, една-две армии. А пък аз тичах сам и невъоръжен по дървен мост, където всяка дъска беше боядисана в различен цвят.

Мисли, мисли! Не можех да стигна до тях навреме, дори и да тичах по целия път. Какво ми оставаше да правя?

Така. Знаех плана. Възмездителите щяха да следят Нютън при нейните нощни обиколки. Те започваха в центъра, после свиваха към стария китайски квартал, където и щеше да бъде нанесен ударът. Следователно, ако успеех да се разположа по средата на този път, на теория те щяха да дойдат при мен, вместо да се налага аз да ги търся.

Попитах още няколко души и успях да стигна до Катедралата на Боб, за която знаех, че е по трасето на Нютън. Така грандомански нареченото място беше просто един покрив, боядисан със спрей отгоре и отстрани като редица витражи. Покривът беше гъсто населен и Тиа подозираше, че влиза в обиколките на Нютън, защото ѝ позволява да се перчи и да напомня на всички кой управлява града.

С приближаването си забавих ход и се присъединих към редицата хора, които вървяха по моста към колоритната сграда. Искри, това място беше оживено. Като стигнах горе, установих, че това е пазар, пълен с палатки и навеси. В палатките бяха изложени всякакви стоки — от прости вещи като плетени шапки от вавиларски лиани до екзотики от старите времена. Минах край един мъж, който имаше цели кофи механични играчки. Настанил се беше зад тях с малка отвертка и поправяше една счупена. Някаква жена продаваше празни кани от мляко и твърдеше, че са отлични за съхраняване на плодов сок. За доказателство беше наредила няколко пълни, които светеха ярко.

За разлика от всеки друг път, пресата на телата и бърборенето ми донесоха облекчение. По-лесно щях да се скрия тук, но трябваше да се погрижа да застана така, че да видя Нютън щом дойде. Позабавих се пред една сергия за дрехи. Проста работа, всъщност просто парчета плат с изрязани дупки за ръцете. Едно обаче беше яркосиньо наметало. Съвършено ненатрапчиво тук, във Вавилар.

— Харесва ли ти това, което виждаш? — попита младото момиче, седнало на столче под навеса.

— Бих могъл да ползвам наметалото — отговорих аз и го посочих. — Обаче нямам кой знае какво за размяна.

— Имаш хубави обувки.

Погледнах надолу. Маратонките ми. Гумата беше добра, все по-трудно се намираше такава. Подозирах, че ако трябва да гоня Възмездителите, маратонките ще ми потрябват. Порових из джобовете си и намерих само едно. Верижката, която Ейбрахам ми беше дал, онази със символа на Верните.

Момичето се ококори.

Постоях дълго така.

После изтъргувах маратонките. Не знаех точно колко струват, обаче не спрях да се пазаря и трупах вещи, докато накрая си тръгнах с наметалото, чифт вехти сандали и доста добър на вид нож.

Облякох новата дреха и се отправих към кръчмата от едната страна на покрива — мястото, където Нютън спираше за питие повечето вечери, преди да продължи да тормози търговците в катедралата. Тук продаваха алкохол, който светеше бледо в нощта. Ако имаше някакъв универсален закон за хората, той гласеше, че с времето те се научават да правят алкохол от всичко.

Не поръчах питие, а седнах на земята до дървената стена на кръчмата и спуснах качулката над очите си. Просто поредният мързелив вавиларец. После опитах да реша какво ще правя, ако Нютън наистина се появи.

Имах около две минути, преди тя да мине точно покрай мен. Облеклото ѝ беше ретро пънк като преди, кожено яке, от което стърчаха парчета метал, все едно беше хартия за подаръци, омотана около някой уред на смъртта. Къса коса в разни цветове. Придружаваха я двама подчинени, облечени също така крещящо. Не спряха за питие. С препускащо сърце аз се надигнах и ги последвах, докато те си проправяха път през пазара.

Къде беше Вал? Тя трябваше да следи Нютън — Ексел и Тиа би трябвало да са някъде наблизо в подводницата. А Мизи ли щеше да е със снайпера? Катедралата на Боб беше висока сграда, така че наоколо нямаше много удобни места, пък и стрелбата щеше да е трудна при толкова много народ. Навярно Мизи щеше да се разположи някъде по̀ на юг, близо до мястото, където се предполагаше да заложат клопката.

Намерението ми беше да открия Вал или Ексел, затова забелязах как един мъж излезе от тълпата и замери Нютън с парче плод. То полетя във въздуха и в известен смисъл улучи — силите на Нютън реагираха веднага и отразиха енергията. Плодът отскочи и избухна, когато падна на земята. Епичната се обърна и затърси източника на нападението.

Заковах се на място и почнах да се потя. Подозрително ли изглеждах? Нютън даде знак и една от приближените ѝ, висока мускулеста жена с яке с отрязани ръкави, хукна след човека, който беше метнал плода. Той правеше всичко по силите си да изчезне в тълпата.

Искри! Това не влизаше в плана — просто един зяпач беше взел моментно решение. Изведнъж друго парче плод полетя към Нютън от друга посока, придружено от вик „Сграда Седемнадесет!“ Разбира се, и този плод беше отблъснат, а тълпата веднага оредя. Нямах избор и се присъединих към хората, за да не остана да стърча сам, когато покривът се опразни.

Възмездителите мразеха тъкмо такива неща. Представях си какво се говори сега по мобилните, как Вал обяснява, че разни местни са си втълпили да искат отплата за сградата, която Нютън изгори. Колкото и да оценявах, че някои вавиларци най-сетне проявяват характер, не можех да не се дразня от времето, което бяха подбрали.

Тиа щеше да иска прекратяване на операцията, обаче се съмнявах Проф да го разреши заради нещо толкова просто. Присъединих се към хората, които се тълпяха в една от близките палатки, а продавачът им крещеше да не пипат нищо. Прибрах две уоки-токита и се почувствах съвсем малко виновен.

Докато ги криех в наметалото, чух странен шум. Шепот? Все едно някой си мърмори под носа. Нещо в него ми се стори познато. Предпазливо се огледах. През трима души от мен, притисната от криещата се тълпа, стоеше жена с безлична светеща зелена дреха. Едва видях лицето ѝ, което надничаше изпод качулката.

Това беше Мизи.

43.

Да, наистина беше Мизи. Преметнала торба през рамо, тя си мърмореше тихичко — несъмнено разговаряше с останалите Възмездители. Не личеше да ме е забелязала.

Искри! Толкова се бях съсредоточил да търся Вал, че не ми мина през ум, че най-сетне може да са разрешили на Мизи да е примамка.

Отвън се чу вик. Явно бандитите на Нютън бяха намерили един от недоволните.

Мизи нервно пристъпваше от крак на крак; не ѝ се щеше да остави Нютън да ѝ се измъкне. И обратно, аз бях намерил моята мишена и щях да съм съвършено доволен, ако Нютън иде да тормози някой друг.

Мизи ми трябваше сама, само за няколко минути, за да ѝ обясня. Как да го направя, без тя веднага да се обади на Проф и останалите? Не се и съмнявах, че Вал ще стреля по мен без да пита — вече го беше сторила — а Проф щеше да се нареди на опашка след нея, ако силите му наистина почваха да му влияят. Мизи обаче… Можеше и да успея да убедя Мизи.

Първо трябваше да измъкна слушалката от ухото ѝ. Почнах да се провирам през палатката, следвайки движенията на хората, когато някой отпред надзърна навън да види какво става. Успях да се наместя точно зад Мизи.

После с разтуптяно сърце извадих ножа — оставих го в канията, понеже не исках да я наранявам — и го притиснах в гърба ѝ. В същия момент запуших устата ѝ с ръка.

— Не мърдай — прошепнах аз.

Тя се скова. Пресегнах се под качулката ѝ, хванах слушалката, почнах да я бърникам и я изключих.

Отлично. Оставаше ми само…

Мизи се извъртя, улови ръката ми и не знам какво стана после. Изведнъж излетях от задната страна на палатката, а светът около мен се завъртя. Паднах на покрива върху рамото си. Ножът се изплъзна от ръката ми.

След секунда Мизи се озова върху мен и замахна да ме удари. Светещата зелена качулка обграждаше лицето ѝ. Видя ме и зяпна.

— О! — Мизи ме потупа по рамото. — Дейвид! Добре ли си?

— Аз…

— Чакай! — възкликна тя и затули устата си с длан. — Мразя те!

Пак замахна с юмрук и ме удари право в корема. А какъв удар имаше само. Изръмжах, сгърчих се — главно от болка — и я отблъснах. Успях някак да стана и посегнах за ножа, но Мизи ме хвана под мишница и…

Е, пак всичко се преобърна, аз внезапно се озовах по гръб и съвсем останах без дъх. Не се предполагаше да стане така. Бях много по-едър от нея. Не трябваше ли аз да победя в борбата? Вярно, нямах много опит в ръкопашния бой, а тя имаше… хмм, повече от „не много“.

В бъркотията Мизи беше оставила торбата си и сега бъркаше под дрехата за оръжие. Лошо. Успях отново да се изправя, като дишах със свистене, и скочих към нея. Можеше и да успее да ме налага още, обаче докато правеше това, нямаше да стреля по мен. На теория.

Но Мизи измъкна изпод дрехата си не пистолет, а мобилен. Почти толкова лошо — щеше да се обади на отряда. Блъснах се в нея и това я разсея. Мобилният отскочи нанякъде, а Мизи почна да се бори в хватката ми, измъкна ръката си и бръкна с палец в дясното ми око.

Извиках, метнах се назад и запримигвах от болка. Мизи се просна да вземе мобилния си. Затова го изритах.

Май прекалено силно. Той се плъзна от края на покрива. Мизи се хвърли нататък в напразен опит да го улови. Използвах момента да се огледам, като продължавах да държа едното си око затворено. Палатката, в която бяхме преди малко, се тресеше. Едно от колчетата беше паднало, когато Мизи ме изхвърли. Вдясно от нас една от приближените на Нютън минаваше по улиците между палатките — или търсеше нападателите, или просто пазеше периметъра. Свърнах настрани, пак придърпах качулката и опрях гръб в стената на някаква дървена барака.

Мизи, на ръба на покрива, ме изгледа гневно.

— Какво те прихваща? — просъска тя.

— Някой ми бръкна в окото — троснах се аз в отговор. — Това ме прихваща.

— Аз…

— Тихо! Една от гангстерките на Нютън идва насам.

Надникнах иззад ъгъла на бараката и тутакси се прибрах с ругатни. Вече и Нютън беше тук. Двете вървяха към нас.

Искри, рекох си аз, и затърсих укритие. Беше невъзможно да се скрием в сенките на тъпия град, защото нямаше сенки. Боядисаната земя под краката ми светеше с ярки лъскави цветове.

Вратата на една от бараките пред мен беше открехната. Хукнах натам. Мизи изруга и ме последва с торба през рамо. Вътре намерих стъпала. Това, което бях взел за барака, се оказа част от небостъргача. Много от сградите имаха малки постройки на покрива, където свършваше стълбището или пък имаше някакъв склад. Тук стълбите водеха към последния етаж. Смъкнах наметалото и го смотах, а Мизи се навря в помещението зад мен. Затвори вратата и опря пистолет в ребрата ми.

Страхотно.

— Не мисля, че има някаква връзка — говореше женски глас отвън. — Беше просто съвпадение.

— Стават неспокойни. — Това беше гласът на Нютън. — За да се подчинява, населението трябва да се сплашва. Не биваше Регалия да ме спира.

— Ба — възрази първият глас. — Да не мислиш, че ти щеше да се справиш по-добре, Нютън? Точно за две седмици щеше да изгубиш контрол над града.

При тази забележка се замислих, ала едва тогава осъзнах, че гласовете се засилват. Стъписан от собствената си глупост, тръгнах към стълбището надолу. Мизи ме стисна за рамото и навря пистолета в тялото ми по-здраво. В светлината от качулката ѝ видях устните ѝ, които изрекоха:

— Не мърдай!

Посочих навън и прошепнах:

— Ще влязат тук!

Мизи се поколеба и аз рискувах да се измъкна от хватката ѝ, после забързах надолу по стъпалата възможно най-тихо. Тя ме последва неохотно. Идването на Нютън не беше съвпадение; тя търсеше тъкмо тази сграда.

И наистина, чух как вратата над нас се отваря. Опитах да се движа възможно най-тихо надолу по стълбището, но скоро се озовах пред стена от растения. Искри! Нямаше как да мина. Стълбището беше напълно обрасло. Обърнах се и опрях гръб в растенията. Сърцето ми щеше да се пръсне. Мизи, все още със светещата дреха, застана до мен.

— Скрих се — отекна тихо гласът на Нютън отгоре. — Да, съвсем сигурна съм, че ме следят. Искаш ли да продължа?

Мълчание.

— Да, добре — рече Нютън. — Тогава какво да правя?

Пак мълчание. Нютън разговаряше с Регалия и искаше да се скрие някъде, докато го прави, за да може онези, които я следят, да не подслушват или да разчетат думите по устните ѝ. Умно в общия случай, само дето беше избрала място, където имаше двама Възмездители.

Добре де, един Възмездител и половина.

— Да, предполагам — каза Нютън.

Тишина.

— Добре. Обаче не ми е приятно да служа за стръв. Помни това.

Счупената врата горе се отвори, люшна се и се затвори. Нютън си беше тръгнала.

— Какво ѝ каза? — попита Мизи, отдръпна се от мен и пак насочи оръжието, без да сваля торбата от рамо. — Знае ли, че я следим? Колко си предал?

— Нищо и всичко — въздъхнах аз и се отпуснах да седна, опрял гръб в обраслата стена. Напрегнатият момент беше отминал и осъзнах точно колко ме боли от това, че Мизи ме подмяташе насам-натам. Бях започнал да приемам за даденост, че от такива неща няма да боли, защото отдавна не бях изпитвал болки. Силовото поле на Проф си вършеше работата добре.

— Какво искаш да кажеш? — настоя Мизи.

— Регалия вече знаеше за нашите планове. Тя се появи пред мен в базата.

— Какво? — Мизи изглеждаше отвратена. — Ти си пуснал вода в базата?

— Да, обаче това не е важната част. Тя се появи там. Мизи, предполагаше се, че базата е извън нейния обсег. Регалия ни разиграваше през цялото време, а нашият план е сериозно застрашен.

Лицето на Мизи, осветявано единствено от дрехата ѝ, се сгърчи от тревога. Тя прехапа устни, но когато помръднах, Мизи опъна ръката с пистолета и хватката ѝ не отслабна. Беше млада и неопитна, обаче не беше некомпетентна. Болките в рамото и окото ми го доказваха.

— Трябва да се свържа с останалите — каза тя.

— Затова и дойдох при теб.

— Ти опря нож в гърба ми!

— Исках да ти обясня, преди да доведеш Възмездителите при мен. Виж, мисля, че Регалия планира да убие Проф. Подвеждала ни е през цялото време, залагала е капан за него. Знае, че само той може да сложи край на господството ѝ, затова иска да го премахне.

Мизи потръпна.

— Ти работиш за нея.

— Регалия?

— Не. Зарево.

О.

— Да, така е — тихо отговорих аз.

— Признаваш?

Кимнах.

— Тя уби Сам!

— Гледах записа. Сам извади оръжие срещу нея, Мизи, а тя е опитен стрелец. Той опита да я застреля, затова тя стреля първа.

— Та тя е зла, Дейвид — умоляващо рече Мизи и пристъпи напред.

— Меган спаси живота ми. Когато Разрушение опита да ме убие. Така се измъкнах от него. През това време ти беше заета с друго.

— Проф каза, че тя те разиграва — възрази Мизи. — Каза, че си компрометиран от своята… привързаност към нея. — Мизи ме гледаше така, сякаш се молеше това да не е истина. — Дори и Проф да греши, Дейвид, тя е Епична. А нашата работа е да убиваме Епичните.

Седях в тъмното стълбище, окото ми смъдеше — още виждах с него, за щастие, обаче си болеше. Мизи добре ме беше наредила. Седях и се чудех, припомнях си. Мислех за себе си като момче — как изучавах всеки Епичен. Как мразех всички тях. Как кроях планове за убийството на Стоманеното сърце.

Знаех какво изпитва Мизи. Навремето бях същият. Лудост беше, но ми се струваше, че вече не съм същият човек. Промяната беше започнала в деня, когато победих Стоманеното сърце. Отлетях в коптера с черепа му в ръце, бях смазан. Убиецът на баща ми беше мъртъв, но само с помощта на друг Епичен.

В какво всъщност вярвах? Порових в джоба си и измъкнах верижката от Ейбрахам. Тя улови светлина от някъде, може би отблясък, отразен в някой метален парапет горе, и светна. Символът на Верните.

— Не — отвърнах аз, понеже най-сетне разбрах. — Ние не убиваме Епични.

— Ама…

— Ние убиваме престъпници, Мизи. — Вдигнах ръце и си сложих верижката, после станах. — Ние носим правосъдие на убийците. Не ги убиваме заради това какви са. Убиваме ги заради живота на останалите, който те застрашават.

Цял живот бях мислил за това неправилно.

Мизи гледаше верижката със стилизирания символ, която висеше вън от дрехата ми.

— Тя си остава престъпник. Сам…

— Ще я екзекутираш ли, Мизи? — попитах аз. — Ще натиснеш ли спусъка, ако знаеш, че си неутрализирала силите ѝ и тя не може да направи нищо? Ще гледаш ли онзи миг на осъзнаване в очите ѝ? Понеже аз съм го правил и ще ти кажа: никак не е толкова лесно, колкото звучи.

Срещнах погледа ѝ в приглушената светлина. После тръгнах нагоре по стълбите.

Мизи задържа пистолета насочен към мен още малко. Ръката ѝ трепереше. После тя отклони поглед и свали оръжието.

— Трябва да предупредим останалите — казах аз. — И понеже имах глупостта да унищожа мобилния ти, трябва да се добера до подводницата. Знаеш ли къде е?

— Не — отвърна Мизи. — Някъде наблизо, струва ми се.

Продължих да се качвам.

— Планът му е да я убие — обади се Мизи. — Докато ние следим Нютън, Проф ще подмами Зарево и ще я убие.

Продължих по стъпалата, а по челото ми се стичаше студена пот.

— Трябва някак да се добера до него. Да му попреча да…

— Няма да стигнеш навреме — рече Мизи. — Поне не без това.

Застинах на място. Долу Мизи свали торбата от рамото си и я разкопча.

Вътре беше спирилът.

44.

Втурнах се надолу по стълбите и помогнах на Мизи да извади спирила. Почнах да си го прикачвам.

— Аз ти помагам — каза Мизи, приклекнала да закрепи лентите на краката ми. — Защо ти помагам?

— Защото съм прав. Защото Регалия е по-умна от нас, защото всичко около тази мисия не е наред и ти знаеш, че ако я изпълним докрай, ще се случи нещо ужасно.

Мизи се надигна.

— Ха. Даа, трябваше да кажеш това по-рано. Може би нямаше да те бия толкова.

— Опитах. Боят малко ми попречи.

— Наистина някой трябва да те понаучи да се биеш. Представянето ти беше жалко.

— Не ми трябва ръкопашен бой. Аз съм стрелец.

— И къде ти е оръжието?

— Ах… да.

Наместих основния механизъм на спирила на гърба си и здраво придърпах лентите, а Мизи ми подаде ръкавиците.

— Знаеш ли — рече тя, — наистина нямах търпение да използвам това нещо, за да докажа колко съм страхотна, та Проф да се съгласи, че от мен ще излезе добра примамка.

— А имаш ли представа как работи спирилът?

— Аз го сглобих и аз го поддържам. Разполагам с купища теоретични знания.

Вдигнах вежда.

— Колко трудно може да е? — продължи тя. — Все пак, дори ти го разбра…

Ухилих се, но без особена радост.

— Знаеш ли къде Проф ще примами Зарево?

— Близо до мястото, където планирахме да ударим Нютън. Определи ѝ среща с теб, по твоя мобилен.

— Където… Но това е далече от Разрушение.

Мизи сви рамене.

— Проф искаше да удари Зарево в същия район като Нютън. Целта е да накараме Регалия да се появи, нали? Да доставим на Тиа последните данни, за да локализира скривалището на Регалия. Разбира се, ако обсегът ѝ е по-голям, отколкото смятаме, всичко това е безсмислено…

— Именно — отвърнах аз.

Но планът на Проф имаше смисъл при ограничената информация, с която той разполагаше. Ако целта беше да се измъкне Регалия, то нападението над две от нейните Епични — вместо една — щеше много по-сигурно да привлече вниманието ѝ.

— Ако Проф е в китайския квартал — попитах аз, — то кой наблюдава Разрушение?

— Никой. Проф каза, че той надали се е заредил достатъчно, та да излъчи силата си днес. Освен това, разполагаме с камерата и Тиа може да го гледа.

Изстинах. Всичко, което бяхме направили, включително камерата, можеше да е част от плана на Регалия.

— Според теб, колко бързо можеш да идеш да провериш Разрушение?

— Десет-петнадесет минути с тичане. Защо?

— Нека просто кажем, че имам наистина лошо предчувствие за всичко това.

— Дообре. — Мизи се изправи. Спирилът беше наместен. — Знаеш ли, изглеждаше много по-готино с водолазния костюм. Придаваше ти един смахнат флотско-тюленски-специален вид. А без него имаш по-скоро смахнат вид на бездомник-който-е-вързал-тостер-на-гърба-си.

— Прекрасно. Може би така хората ще ме подценяват.

— Проф е Епичен, нали? — тихо попита Мизи.

Аз я погледнах, кимнах и пъхнах ръце в ръкавиците.

— Кога разбра?

— Не съм сигурна. Стори ми се разумно, нали разбираш. Поведението на всички вас в негово присъствие, тайните, нежеланието на Тиа да обясни как сте спасили онези хора в горящата сграда. Май трябваше по-рано да събера две и две.

— Ти си по-умна от мен. Наложи се Проф да пусне силово поле пред лицето ми, за да осъзная какъв е той всъщност.

— Значи не става дума за отмъщение и премахване на Епични. Дори не за наказване на престъпници — рече изнурено Мизи. — Това е борба за власт. За територия.

— Не — твърдо отвърнах аз. — Целта е Проф да стане човекът, който знам, че може да е… Епичния, който знам, че може да е.

— Не разбирам. Защо той вече не е такъв?

— Защото — отговорих аз, докато затягах втората ръкавица, — понякога трябва да помагаме на героите да се появят.

— Дообре.

— Ето — казах аз и ѝ дадох едно от крадените уоки-токита. — Можем да поддържаме връзка.

Тя сви рамене и взе радиостанцията. Измъкна найлонова торбичка от джоба си и я пъхна вътре.

— Ако падне във водата — обясни тя и разклати торбичката.

— Добра идея — съгласих се аз и също взех торбичка.

Мизи се поколеба малко, после ми даде пистолета си. Тъмно беше, но ми се стори, че се изчервява.

— Ето. Понеже аз явно не съм подходяща за боравене с оръжие.

— Благодаря. Патрони?

Мизи имаше само един резервен пълнител. Е, по-добре от нищо. Пъхнах пълнителя в джоба си, а пистолета — в колана.

— Добре — казах. — Да тръгваме.

45.

Изскочих от стълбището. Спирилът жужеше на гърба ми. От сцената, на която се натъкнах, ми призля. Оказа се, че хората на Нютън са намерили недоволните, които бяха хвърляли плодовете — от колчетата на палатката близо до мястото, където излязох, висяха два трупа. В устата на всеки беше затъкнато парче светещ плод. Мъждукащ сок се стичаше по лицата и капеше от брадичките им.

Като претичах край тях, аз им отдадох чест. Постъпиха глупаво, но отвръщаха на ударите. Бяха по-добри от повечето хора в този град. Тичах, а търговците вдигаха погледи от сергиите, където прибираха стоките си. Някакви хора коленичеха и се молеха на Зората. Поканиха ме да се присъединя към тях. Подминах всички, отидох право до ръба на покрива и скочих. След миг се изстрелях във въздуха с помощта на водните струи.

Приведох се напред и спирилът ме понесе по улицата, а сградите от двете ми страни се размиха. Трябваше да свия струите до четвърт от мощността им, за да мина под един мост, но после изскочих от другата му страна и се усмихнах, зърнал погледите на десетина хлапаци, които се бяха наредили на моста и ме сочеха с пръст.

Радиото на ръката ми изпука.

— Работи ли тая джаджа? — попита Мизи.

— Да.

Никакъв отговор.

Добре де. Глупаво радио. Целенасочено натиснах бутона за предаване.

— Работи, Мизи — повторих аз, като доближих уоки-токито до устните си.

— Страхотно. — Гласът ѝ пращеше от статичното електричество. Искри! Това радио беше само стъпка по-добро от двете тенекии с конец между тях.

— Може невинаги да ти отговарям — казах ѝ аз. — За да завивам със спирила, ми трябват и двете ръце.

— Само внимавай да не намокриш радиото много — каза Мизи. — Водата не понася на старата техника.

— Разбрано. Ще се отнасям с него като с гневен гигантски дракон-човекоядец.

— И… какво общо има това?

— Е, ти би ли хвърляла вода върху гневен гигантски дракон-човекоядец? — Покрай мен се носеха облени в неонова светлина сгради. С тази скорост щях да стигна при Проф за минути.

— Тук няма и следа от другите или от подводницата, Дейвид — каза Мизи. Трябваше да държа радиото точно до ухото си, за да чувам през вятъра. — Трябваше да пратят някого да ме провери, когато спрях да се обаждам. Нещо трябва да им е попречило.

— Продължавай към Разрушение — отговорих аз. — Нямаме време за губене. Кажи ми какво прави той.

— Разбрано.

Трябваше само да…

До мен си издигна струя вода и се превърна в Регалия. Носеше се във въздуха със същата скорост като мен, а с океанската повърхност я свързваше тънка ивица вода.

— Ти обърка плановете ми — отбеляза Регалия. — Не одобрявам хора, които ми объркват плановете. Злочестие не отговаря на въпроса ми защо ти не получи силите на Епичен.

Продължих да се нося. Може би тя щеше да продължи с приказките и да ми даде възможност да се доближа до Проф.

— Какво направи? — попита тя. — Да отхвърлиш дара? Не мислех, че е възможно.

Не отговорих.

— Добре тогава — заключи Регалия. — Съзнаваш, че не мога да допусна да стигнеш до Джонатан. Приятна вечер, Дейвид Чарлстън, Убиецо на Стоманеното сърце.

Водата, която излизаше на струи под мен, изведнъж се раздели и се насочи настрани, вместо към океанската повърхност. Но аз не паднах, поне не с много, защото не водата ме държеше нависоко, а силата, която я изстрелваше. Оказа се, че Регалия не схваща физиката на спирила. Не бях изненадан. На Епичните рядко им се налагаше да обръщат внимание на физиката.

Изстрелях се настрани, пренебрегвайки нейната намеса, и свих зад една сграда с помощта на ръчния двигател. Регалия след миг се появи до мен. От улицата долу се надигнаха огромни стълбове вода, за да ме уловят.

Поех дълбоко дъх, пъхнах радиото в торбичката в джоба и се хвърлих настрани, за да изляза на друга улица. От дълбините се подадоха десетки пипала и се протегнаха към мен. Трябваше да насоча струите надолу и да се изстрелям вертикално, за да не ме спипат. За беда, пипалата на Регалия ме последваха и се загърчиха и загънаха точно под мен. Струите ми почнаха да губят мощност, понеже бях прекалено високо. Поточният лъч можеше да стигне само дотук.

Нямах избор — извъртях се във въздуха и се изстрелях надолу. Минах през едно от пипалата и ме обгърна остър студ, но излязох сред пръски вода от другата страна. Пипалото опита да се увие около мен, обаче се оказа, че закъснява със съвсем малко. Разчитаха на заповедите на Регалия и явно можеха да се движат толкова бързо, колкото тя смогваше да им нареди.

Обзе ме увереност и почнах да маневрирам между другите пипала, докато падах. Вятърът брулеше лицето ми. Накрая, когато бях близо до повърхността, аз се обърнах и забавих падането си. Понесох се на зигзаг по друга улица, а под мен се зародиха грамадни вълни, които се устремиха да ме смажат. Успях да се изплъзна от всички.

— Ти си същият досаден плъх като Джонатан — установи Регалия, щом се появи до мен.

Ухилих се в отговор, насочих струята от ръката си надолу и се изстрелях нагоре над поредното надигащо се пипало. Завих и се врязах между други две. Вече бях съвсем прогизнал — надявах се торбичката на радиото да издържи.

Това беше най-вълнуващото нещо, което бях правил някога — да се нося през този град от кадифено черно и ярки цветове, да подминавам изумените жители, които се поклащаха в лодките със зинали усти. В Нюкаго имаше правило никога да не ми дават да шофирам, само заради няколко злощастни инцидента с коли и… хъмм… стени. Със спирила обаче можех да се движа свободно и мощно. Не ми трябваше кола. Аз бях колата.

Като приближих поредния сноп пипала, се изстрелях настрани, наведен на завоя като сърфист. После се понесох по страничната улица. Почти се сблъсках с огромна стена от вода, която се извисяваше чак до покривите от двете страни. Надвиснала бе над мен като кула. Стената веднага рухна.

Изкрещях панически и връхлетях странично през прозореца в една сграда. Паднах и се търкулнах на пода, струите ми секнаха. Вълната се разби в стената отвън, връхлетя прозорците и ме заля. Разни канцеларски вещи се вдигнаха от водата и се блъснаха в стволовете на дърветата, но вълната бързо се оттече навън.

Мокър и трескав, аз си запроправях път навътре в джунглата в офиса. През прозорците зад гърба ми нахлуха водни пипала и плъзнаха след мен. Искри! Инстинктивно навлизах все по-навътре в сградата, по-далеч от водата — източника на силите на Регалия. Това обаче ме отдалечаваше и от източника на мощността на спирила. А без спирил аз бях само някакъв прогизнал човек с пистолет, изправен срещу една от най-могъщите Епични въобще.

Взех мигновено решение и засега продължих навътре. Минавах с усилие през старите бюра и грамадните планини от обрасли коренища. Може би тук, вътре, щях да ѝ се изплъзна. За съжаление, докато си пробивах път, чух как пипалата влизат през прозорците от другата страна на сградата. Излязох в коридора и открих, че по стария килим пъпли вода и се прокрадва към мен.

Регалия наводняваше сградата.

Опитва се да гледа, осъзнах аз. Можеше да пусне вода през прозорците и да залее целия под на офиса. Така можеше да види във всяко ъгълче. Хукнах в друга посока в опит да намеря стълбище или друг изход и се озовах в друг просторен офис. Тук прозрачните водни пипала се виеха около стволовете на дърветата като хватателните мустаци на грамаден многоок плужек.

Сърцето ми биеше все по-ускорено. Върнах се в коридора. Зад мен огря светлината от плодовете, които бяха разлюлени от водните пипала. По коридора затанцуваха сенки. Дискотека на прокълнатите.

Опрях гръб в стената и осъзнах, че съм хванат в капан. Погледнах плода до мен.

Струваше си да опиташ.

— Мога да се възползвам от малко помощ, Зора — отговорих аз. Я чакай. Да не би да се молех? Не беше същото, нали така?

Нищо не последва.

— Хмм. Между другото, това не е сън. Помощ. Моля те.

Светлините угаснаха.

В един миг плодовете просто спряха да светят. Сепнах се и сърцето ми заблъска. Без плодовете вътре беше тъмно като в кутия черна боя, боядисана в черно и отвън. Ала въпреки тъмнината чувах как пипалата си пробиват път и приближават.

Като че ли най-доброто, което Зората можеше да направи за мен, беше да угаси светлините. Отчаяно опипвах коридора в последен луд опит за бягство към свободата.

Водните пипала нападнаха. Точно мястото, където бях стоял преди малко. Не ги виждах, но усещах как минават край мен и се събират на онова място. Забързано се отдалечих. Слушах как водата се разбива в стената. Гърбом опрях едно пипало — грамадна, подобна на ръка струя, студена на пипане. Случайно пъхнах ръка вътре и кожата ми прогизна.

Уплашено дръпнах ръката си и отстъпих, натъквайки се на друго пипало. Не спираха да се движат, но и не ме нападаха. Не ме смазваха в тъмнината.

Тя… не може да чувства с тях, осъзнах аз. Те не предават осезанието! Значи, ако не вижда, Регалия не може да ги направлява.

Невярващо ръгнах друго пипало, после го пляснах. Може и да не беше най-умната ми постъпка, но не предизвика реакция. Пипалата продължаваха да се гърчат безцелно.

Заотстъпвах, за да се отдалеча възможно най-много от тях. Не беше лесно, понеже все се спъвах в дърветата. Но…

Светлина?

Горе светеше самотен плод. Тръгнах нататък. Плодът висеше пред стълбище, а подът там беше сух. Нямаше вода, през която Регалия да надзърне.

— Благодаря — продумах аз и пристъпих напред. Под крака ми нещо изхрущя. Бисквитка с късметче. Грабнах я и я отворих. Тя ще разруши града, пишеше вътре. Не ти остава много време. Спри я!

— Опитвам се — измърморих аз, проврях се между лианите, за да стъпя на стълбището, и тръгнах нагоре. Плодовете осветяваха пътя ми и угасваха, щом минех.

На следващия етаж всички плодове светеха, но нямаше водни пипала, които да ме преследват. Регалия не знаеше къде съм отишъл. Отлично. Прокраднах се в друг офис. Този етаж беше в някакъв смисъл култивиран — с пътечки и подрязани дървета, които оформяха градина. Изумителна гледка след джунглата на другите етажи.

Поех по една от пътечките и се замислих за хората, които бяха решили да завземат този етаж и да го превърнат в своя градина, заровена насред сградата. Толкова бях запленен от този образ, че за малко да пропусна премигващия плод. Той висеше точно пред мен и пулсираше с мека светлина.

Предупреждение? Предпазливо продължих напред, после чух стъпки.

Дъхът ми секна и аз свърнах в листака край пътечката. Плодовете до мен угаснаха и стана по-тъмно. След секунди Нютън мина по пътечката точно под плода, който премигваше преди малко. Беше извадила катаната си и я беше сложила на рамо. Носеше чаша вода.

Чаша вода?

— Това е за отклоняване на вниманието — говореше Нютън. — Не е важно.

— Ще правиш каквото ти е наредено — чу се гласът на Регалия откъм чашата. — Чух го да се движи долу, но после стана тихо. Крие се в тъмнината и се надява да си идем.

— Трябва да стигна навреме за сражението с другите — запротестира Нютън. — Убиецът на Стоманеното сърце е ненужен. Ако аз не се хвана в техния капан, как тогава ти ще…

— Очевидно си права — прекъсна я Регалия. Нютън се закова на място. — Ти си отлична помощница. Толкова си умна. И… Проклятие. Трябва да се разправя с Джонатан. Намери ми онзи плъх.

Нютън изруга под нос и продължи нататък. Аз потреперих и зачаках да чуя затварянето на вратата към стълбището. После се върнах на пътечката.

Бях разтревожил Регалия достатъчно, та да изтегли Нютън от другия си план и да я прати да ме търси. Това ми се стори много добър знак. Значи, тя вярваше, че е изключително важно да ми попречи да предупредя Проф.

Значи трябваше да се измъкна и да се добера до него. За беда, излезех ли от тази сграда, щях веднага да се озова в мерника. Трябваше да се измъкна, избягвайки я като преди. Отидох до един прозорец и се приготвих да скоча, но усетих, че джобът ми бръмчи. Порових вътре, извадих торбичката и взех радиото.

— Там ли си? Дейвид, отговори, моля те!

— Тук съм, Мизи — тихо казах аз.

— Слава Богу — напрегнато отвърна тя. — Дейвид, ти беше прав. Разрушение не е тук!

— Сигурна ли си? — попитах аз и надникнах през прозореца.

— Да! Сложили са някакъв бял манекен с прожектор отдолу, затова свети като Разрушение. После са напълнили покрива с още мощни прожектори; така изглежда, че той още е там, а всъщност го няма.

— Ето защо тя искаше да държи всички на разстояние — заключих аз. Искри. Разрушение беше някъде в града и планираше да го унищожи.

— Почти стигнах при Проф — продължих аз. — Регалия не спира да ми пречи. Виж дали можеш да угасиш онези светлини. Така Възмездителите ще бъдат предупредени, ако аз не успея.

— Дообре. Това не ми харесва, Дейвид. — Мизи звучеше уплашено.

— Хубаво. Значи не си луда. Виж какво можеш да свършиш. Аз ще направя последен опит да се добера до Проф.

— Разбрано.

Прибрах радиото, после погледнах един от светещите плодове наблизо.

— Отново благодаря за помощта — казах аз. — Ако и в бъдеще ти се намира нещо такова, което да хвърлиш на пътя ми, няма да откажа.

Плодът мигна.

Кимнах мрачно, поех дълбоко дъх и скочих през прозореца.

46.

Вече бях на две улици оттам, когато Регалия ме намери. Появи се върху водата до мен и се издигна. Очите ѝ блестяха, а ръцете ѝ бяха прострени настрани, все едно крепеше небето. Около нея се надигаха вълни като ръбчета на корона, изплуваща от водата.

Този път Регалия не се главоболи да разговаря. Под мен изригнаха струи вода. Първата ме шибна отстрани и проряза дрехите и кожата ми. Останах без дъх от болка, после почнах да маневрирам и да подскачам с помощта на ръчния двигател. Свърнах настрани, когато Регалия нагъна водата и вълната се издигна на пет метра. Подгони ме зад ъгъла, ала се разби в стената на сграда. Аз кацнах на покрива и хукнах през него. Минах край палатките и викащите хора и долових някаква особена миризма във въздуха. Дим?

Скочих от покрива и в същия миг някакво петно се стрелна край мен. С вик свих струите си и паднах точно под петното, което се хвърли към мен и остави диря от неоново червено.

Петното мина право над главата ми и кацна на отсрещната сграда. Там спря. Оказа се, че това е Нютън с катана в ръка. Тя измъкна и пистолет и се обърна към мен.

Искри! Трябваше да я очаквам. Спуснах се надолу, светкавично минах край етажите на сградата и ударих водата, тъкмо когато горе се разнесе пукането на пистолета.

Водата беше леден шок. Струите ме бяха хвърлили с лицето напред под повърхността. Да се хвърля във водата беше инстинктивното ми решение за избягване на стрелбата. Свърши работа — не бях застрелян. Но така се озовах в хватката на Регалия.

Водата около мен почна да се свива и да се сгъстява като сироп. Извъртях се, насочих крака надолу и пуснах спирила с пълна мощност.

Все едно водата се беше превърнала в катран. Всяко малко движение беше по-трудно от предишното. Когато издишвах, ставаха мехури, замръзнали като Джел-О. Усещах как спирилът на гърба ми се тресе жестоко. Обгради ме чернота.

Вече не се боях от нея. Гледал я бях в очите. Дробовете ми се напрегнаха, но сподавих паниката. Излязох на повърхността. Щом освободих ръцете си, спирилът ме изхвърли във въздуха с победоносна струя. Но водните пипала ме чакаха. Насочих поточния лъч право към тях.

Машината ми засмука пипалата като всяка друга вода, изстреля ги през струите и ме освободи в миг. Излетях във въздуха, замаян от липсата на кислород. Стигнах до един покрив и спрях струите. Търкулнах се през покрива, останал без дъх.

Добре, рекох си. Никакво гмуркане под водата повече, щом Регалия е наблизо.

Едва бях си поел дъх, когато водните пипала се покатериха на покрива като пръстите на огромен звяр. Нютън кацна до мен във вид на петно. От косите ѝ оставаше цветна следа. Докато мигна, тя се озова до мен. Можах само да задействам спирила и да насоча струята към едно от пипалата на Регалия.

Мощната струя внезапно ме изхвърли през покрива, далеч от Нютън. Едва успя. А по-лошото беше, че се задейства само една от струите от краката. Не знаех дали е заради затъването долу, заради пипалата, които ме бяха грабнали след това, или заради тежкото кацане. Но машината си беше капризна и беше подбрала точно този момент да прави номера.

Нютън мина край мен и мечът ѝ удари точно където бях лежал, хвърляйки искри. Тя стигна до края на покрива. Съседната сграда се издигаше близо, без разстояние между двете. Там Нютън спря.

И доколкото видях, спирането беше доста драматично. По моя преценка, тя прекъсна свръхбързото си движение като вдигна ръка и я опря в стената на съседната сграда. Ускорението ѝ се предаде на постройката и, както беше при Епичните, напълно обърка физичните закони. Стената се взриви в дъжд от прах и тухли.

Нютън се обърна, захвърли меча, който вече беше назъбен и счупен, и измъкна друг от ножницата на кръста си. Развъртя меча, огледа ме и тръгна напред по-нормално. Около нас пипалата на Регалия продължаваха да обсаждат цялата сграда и да пъплят към небето, образувайки купол. Този покрив беше изоставен. Графитите по него се отразяваха във водата наоколо. През ръба на покрива почна да тече. Покривът се наводни на пет-шест сантиметра дълбочина и Регалия се появи до Нютън.

Измъкнах пистолета и стрелях. Знаех, че няма смисъл, но трябваше нещо да опитам. Задействах спирила, който само се закашля — вече и двете струи отказваха. Куршумите отскочиха от Нютън, рикошираха във водния купол, който се затваряше, и цопнаха. Нютън се наведе с ръка на земята, готова да тича, но Регалия вдигна длан и я спря.

— Искам да знам — каза ми тя — какво направи по-рано.

Сърцето ми препускаше. С усилие станах и се огледах в търсене на изход. Водният купол напълно затвори покрива, а от наводнения под се надигнаха нови пипала и опитаха да ме заловят. Отчаяно насочих поточния лъч към едното и опитах да задействам спирила. Струите на краката ми не работеха.

За мое облекчение обаче, ръчният двигател работеше. Успях да всмуча пипалото и го запратих на другата страна. Хванах друго, после трето. Накрая взех да ги изстрелвам към Нютън и заотстъпвах, подскачайки. Струите, с които я нападах, просто се отблъскваха от нея, ала тя явно се дразнеше.

Подгониха ме нови и нови пипала, обаче аз успявах да ги засмуча и да ги изстрелям навън.

— Престани да правиш това! — ревна с тътнещ глас Регалия. Изникнаха сто пипала, много повече, отколкото можех да улуча.

И изведнъж почнаха да се свиват.

Примигнах учудено, после погледнах Регалия, която беше не по-малко озадачена от мен. Нещо друго излизаше от водата наоколо. Растения?

Корени. Корени на дървета. Растяха адски бързо около нас, всмукваха водата, извличаха я от всеки източник, до който се доберяха, и се хранеха от нея. Зората гледаше. Обърнах се с усмивка към Регалия.

— Момчето пак театралничи — въздъхна Регалия, скръсти ръце и погледна Нютън. — Сложи край на това.

В миг Нютън се превърна в петно.

Не можех да я надбягам. Не можех да я нараня.

Можех само да рискувам.

— Ти си красавица, Нютън — викнах аз.

Петното пак стана жена, а в краката ѝ се накъдриха растения. Устните ѝ се свиха, тя ме изгледа с широко отворени очи. Държеше меча в скованите си пръсти.

— Ти си чудесна Епична — продължих аз и вдигнах пистолета. Нютън заотстъпва. — Очевидно затова и Разрушение, и Регалия винаги се стараят да ти правят комплименти. Разбира се, това не би могло да е, защото комплиментите са твоята слабост. — Тъкмо затова Нютън позволяваше на бандите си да са толкова груби и непочтителни. Не искаше по случайност да ѝ направят някой комплимент.

Нютън се обърна и побягна.

Застрелях я в гръб.

Вътрешностите ми се свиха, когато тя падна по лице върху обраслия покрив. Но в същината си аз бях убиец. Да, убивах в името на справедливостта, премахвах само онези, които го заслужаваха, но накрая си оставах убиец. Бих застрелял някого в гърба. Каквото и да ми струваше.

Приближих се и пуснах още два куршума в главата ѝ за всеки случай.

Погледнах Регалия, която стоеше със скръстени ръце сред избуяващата растителност. Филизите се превръщаха в дървета, плодовете завързваха, наедряваха и увисваха от клоните и ластарите. Фигурата на Регалия почна да се свива, понеже Зора пиеше водата за образа ѝ. Куполът се разпадна и се посипа като дъжд върху мен и покрива.

— Виждам, че съм говорила твърде свободно, когато корях Нютън — рече Регалия. — Сгреших и издадох нейната слабост. Наистина си досаден, момче.

Вдигнах пистолета и го насочих към главата ѝ.

— О, престани. Знаеш, че с това не можеш да ме нараниш.

— Идвам за теб — тихо казах аз. — Ще те убия, преди ти да убиеш Проф.

— Така ли било? — сопна се тя. — А даваш ли си сметка, че докато ти се разсейваше, Възмездителите вече изпълниха плана си? Че твоят идол Джонатан Федрус уби жената, която обичаш?

Потресох се.

— Използва я като стръв, за да ме привлече — продължи Регалия. — Благородният Джонатан я уби в опит да ме накара да се появя. И аз се появих, разбира се. За да може той да получи своите данни. Тъкмо в момента отрядът му щурмува предполагаемото ми скривалище.

— Лъжеш.

— Нима? А какво подушваш?

Усетил го бях и по-рано. В пристъп на паника изтичах до края на сградата и погледнах нещо, което едва успях да различа в тъмнината. Стълб дим се издигаше от една сграда наблизо. Мястото, където според Мизи Проф беше заложил клопката.

Огън.

Меган!

47.

Регалия ме остави да тръгна. Това сигурно трябваше да ме притесни повече.

Съсредоточил се бях единствено да стигна до онази сграда. Побърниках малко жиците на спирила и успях да накарам едната струя да работи. Така нелепо преминах разстоянието между покривите.

Приземих се върху сградата до онази, от която бълваше димът, и въпреки разстоянието, горещината ме блъсна. Огънят гореше от долните етажи и се издигаше нагоре. Самият покрив още не беше погълнат, но всичко надолу беше. Като че цялата постройка беше близо до срутване.

Трескаво погледнах ръчния двигател. Дали щеше да е достатъчен? Изстрелях се към другия покрив, където жегата всъщност беше по-слаба, отколкото когато стоях срещу горящите етажи. Изпотен притичах през покрива и намерих вратата, водеща към стълбището.

Рязко отворих. Навън избълва дим и аз го вдишах с пълни гърди. Отблъснат от горещината, се запрепъвах назад. Кашлях. Присвих сълзящите си от дима очи и огледах спирила. Мислите да го ползвам като пожарникарски маркуч сега ми се сториха глупави. Нямаше как да се приближа достатъчно, а и без това вътре в сградата нямаше вода.

— Тя е мъртва — каза един тих глас.

Сепнато скочих и посегнах за пистолета на Мизи. Проф седеше на ръба на покрива, в сянката на изхода на стълбището, затова не го бях видял в началото.

— Проф? — неуверено продумах аз.

— Тя дойде да те спаси — рече той меко. Седеше отпуснато, призрачен грамаден силует в сумрака. Тук нямаше неонови светлини. — Пратих ѝ десетина съобщения с твоя телефон, за да изглежда, че си в опасност. Тя дойде. Макар вече да бях запалил огъня, влезе в сградата с мисълта, че си затворен вътре. Задавена и заслепена, изтича в стаята, където мислеше, че лежиш премазан под някакво паднало дърво. Хванах я, обезоръжих я и я оставих вътре. На вратите и прозорците има силово поле.

— Моля те, не… — прошепнах аз. Не бях способен да мисля. Не беше възможно.

— Само тя, сама в стаята — продължи Проф. Държеше нещо. Пистолета на Меган — онзи, който ѝ бях върнал. — С вода на пода. Трябваше Регалия да види. Сигурен бях, че ще дойде. И тя дойде. Но само да ми се присмее.

— Меган още е там долу! — възкликнах аз. — В коя стая?

— На два етажа под нас, но е мъртва, Дейвид. Трябва да е мъртва. Твърде много огън. Мисля… — Проф изглеждаше замаян. — Трябва да съм грешал за нея през цялото време. А ти си бил прав. Нейните илюзии се разпаднаха, разбираш…

— Проф — настоях аз и го грабнах. — Трябва да идем за нея. Моля те.

— Мога да го удържа, нали? — каза Проф. Погледна ме. Лицето му беше съвсем засенчено, само очите му проблясваха и отразяваха светлината на звездите. Стисна ме за ръцете. — Вземи част от нея. Вземи я, за да не мога да я ползвам!

Усетих как по мен плъзва усещането като от убождане. Проф ми даряваше част от силите си.

— Джон! — излая гласът на Тиа от мобилния на рамото му. Завързал го беше там, за да не ползва слушалка. — Джон, Мизи… Джон, тя е стигнала до камерата, която следеше Разрушение, пише съобщения на хартия и ни ги показва. Пише, че Разрушение не е там.

Умно, Мизи, помислих аз.

— Не е там, защото е тук — чу се гласът на Вал по линията. — Проф, трябва да видиш това. Разбихме базата на Регалия в Сграда C. Регалия я няма никъде, обаче има друго. Според нас е Разрушение. Поне нещо сияе тук. Изглежда зле…

Проф хвърли поглед към мен и сякаш укрепна.

— Идвам — каза им той. — Удържайте сградата.

— Слушам, сър — откликна Вал.

Проф се понесе, а силовото поле щеше да послужи като по мост между двете сгради.

— Всичко беше сбъркано, Проф — викнах аз след него. — Регалия няма ограниченията, които вие допускахте. Знае всичко за плана. Намереното от Вал сега е клопка. За теб.

Проф спря на ръба на покрива. От вътрешността на сградата бълваше дим, толкова гъст, че ми ставаше все по-трудно да дишам. Но по някаква причина горещината май беше намаляла.

— Да, типично за нея — каза Проф, а гласът му се понесе към мен в нощта.

— И…

— И ако Разрушение наистина е там, трябва да го спра. Просто ще трябва да намеря начин да оцелея от клопката.

Проф побягна през силовото поле и ме остави.

Аз седнах. Бях изцеден и вцепенен. Пистолетът на Меган лежеше до мен. Взех го. Меган… Закъснях. Провалих се. И още не знаех в какво се състои капанът на Регалия.

Какво сега?, рече част от мен. Предаваш се?

Кога изобщо се бях предавал?

Изправих се с вик и хукнах към стълбището. Не ме беше грижа за жегата, макар да предполагах, че тя ще ме отблъсне. Но не ме отблъсна. На практика ми беше студено в стълбището.

Полето на Проф, осъзнах аз и продължих напред. Нали току-що ми го дари. Опази ме от горещината на Разрушение. Щеше да ме опази също така и от този огън.

Наведох глава и затаих дъх, но все пак се наложи да поема малко въздух. Омотах устата и носа си с тениската, която беше прогизнала от схватката с Регалия, и това свърши работа. Или беше така, или полето на Проф отблъскваше дима от мен. Не бях напълно сигурен как действат, но както и да е.

Два етажа по-долу, където Проф каза, че е оставил Меган, влязох в горящо помещение. Жестоките пламъци създаваха неземна светлина. В такова място човек като мен не биваше да влиза.

Стиснах зъби и влязох, доверявайки се на полето на Проф. Някаква дълбока част от мен изпадна в паника от целия този огън — стените горяха от пода до тавана, а отгоре падаха пламъци. Дърветата на Зора бяха погълнати в оранжево. Нямаше начин да оцелея тук, нали? Полето на Проф никога не действаше сто процента, когато той го даряваше на друг.

Бях твърде притеснен за Меган, твърде отчаян и разтърсен, та да спра да се движа. Блъснах една пламтяща врата и изгорялото дърво се натроши около мен. Препънах се в дупка в пода и вдигнах отбранително ръка да се опазя от огъня, който не можех да почувствам. Всичко беше толкова светло. Едва виждах.

Поех дъх, но не изпитах болка от горещината. Силовото поле не би трябвало да охлажда въздуха, който вдишвах. Защо гърлото ми не гореше при всеки дъх? Искри! Нищо нямаше смисъл.

Меган. Къде беше Меган?

С усилие минах през друга врата и видях на пода тяло върху изгорял килим.

Извиках, изтичах нататък, паднах на колене и прегърнах полуизгорялото тяло. Повдигнах овъглената глава и видях познатото лице.

Тя беше. Изкрещях като видях мъртвите очи и обгорялата плът. Притиснах силно неподвижното тяло.

Стоях на колене в пъкъла на самия ад, светът около мен загиваше, а аз знаех, че съм се провалил.

Якето ми гореше и кожата ми тъмнееше от пламъците. Искри. Огънят убиваше и мен. Защо не можех да го усетя?

Плачех. Безразсъдно грабнах тялото на Меган и примигнах от ужасната светлина на огъня и дима. С усилие се изправих на крака и погледнах един от прозорците. Стъклото се топеше от горещината, но нямаше следа от силово поле. Проф сигурно вече беше отстранил полетата около стаята. Хукнах с рев към прозореца, хванал Меган, и излетях в студения нощен въздух.

Падах малко, преди да задействам спирила. Струята, която бях поправил, още работеше, за щастие, и забави падането ми. Носех се във въздуха извън горящата сграда. Притисках тялото на Меган, водата струеше под мен, а около мен димът се разбиваше. С помощта на едната струя бавно се издигнах до съседната сграда. Кацнах и положих тялото на Меган.

От ръцете ми изпопадаха овъглени люспи черна кожа и разкриха розовата плът отдолу. Тя веднага доби здрав вид. Учудих се, после внезапно осъзнах защо не бях изпитал болка и защо можех да дишам горещия въздух. Проф ми беше дал не само силово поле, а и част от способностите си за изцеляване. Докоснах главата си и усетих, че изгорялата ми коса никне отново — лечебната сила на Проф ме възстановяваше такъв, какъвто бях преди да вляза в ада.

Значи бях невредим. И какво от това? Меган беше мъртва. Коленичих над нея. Чувствах се безпомощен и сам, вътрешно сломен. Толкова се старах и накрая се провалих.

Смазан сведох глава. Може би… може би тя беше излъгала за слабостта си. Тогава щеше да е добре, нали? Докоснах лицето ѝ и го обърнах. Половината беше изгоряло, но ако наклонях главата ѝ на една страна, можех да не обръщам внимание на изгорялата част. Другата беше едва опърлена. Само малко пепел на бузата. Красива, сякаш просто спи.

По лицето ми се стичаха сълзи. Взех ръката ѝ и прошепнах:

— Не. Веднъж вече гледах как умираш. Не вярвам, че пак се случи. Чуваш ли ме? Ти не си мъртва. Или… ще се върнеш. Това е то. Записваш ли като миналия път? Защото, ако записваш, искам да знаеш. Вярвам в теб. Не мисля…

Млъкнах.

Ако се върнеше, това щеше да значи, че ме е излъгала за слабостта си. Отчаяно исках да е така, защото исках Меган да е жива. Но в същото време, какво значеше тази лъжа? Не бях питал, не бях искал, но тя ми я каза — значи беше нещо свято.

Ако ме беше излъгала за слабостта, знаех, че не мога да вярвам на нищо друго, казано от нея. Затова каквото и да беше станало, Меган беше изгубена за мен.

Изтрих сълзите от брадичката си и се пресегнах за последен път да взема ръката на Меган. Опакото на ръката ѝ беше обгоряло, но не много тежко. Въпреки това пръстите ѝ бяха свити. Почти все едно… стиска нещо?

Учудих се и разтворих пръстите ѝ. Наистина в ръката ѝ имаше малък предмет, който беше разтопен и залепнал за ръкава ѝ. Малко дистанционно. Какво, в името на Злочестие, беше това? Вдигнах го. Изглеждаше като дистанционно за кола. Дъното му се беше стопило, но иначе изглеждаше здраво. Натиснах бутона.

Нещо прозвуча точно под мен. Смътен чаткащ звук, последван от странно пукане.

Дълго се взирах в дистанционното, после се изправих и изтичах до ръба на сградата, където пак го натиснах. Така. Това… стрелба ли беше? Със заглушител?

Спусна се със спирила два етажа надолу. Там, в сенките на един прозорец, беше пушката Готшалк, лъскава и черна, със заглушител на цевта. Отместих се и натиснах дистанционното. Пушката почна да стреля и обсипа с куршуми стената на горящата сграда. Стреляше в стаята, където се намираше Меган.

— Хитруша — казах аз и грабнах пушката. Издигнах се върху водната струя, изтичах до тялото на Меган и го преобърнах. Горещината беше изсушила кръвта и потъмнила кожата, но различих дупките от куршуми.

Никога не се бях радвал толкова, че някой е бил застрелян.

— Значи, разположила си оръжието така, че да се застреляш, ако нещата тръгнат зле — прошепнах аз. — Така ще можеш да се превъплътиш, а не да рискуваш да обгориш до смърт. Искри, брилянтна си!

Заляха ме чувства. Облекчение, възторг, удивление. Меган беше най-страхотната, най-умната, най-невероятната. Загинеше ли от куршум, щеше да се върне. На сутринта, ако беше истина казаното от нея за времето на превъплъщаването.

Докоснах лицето, но то беше… само обвивка. Меган, моята Меган щеше да се върне. С усмивка грабнах Готшалка и станах. Приятно беше отново да държа в ръка яка пушка.

— Ти — казах аз на пушката — премина изпитателния срок.

Меган беше оцеляла. Значи всичко друго беше възможно.

Все още можех да спася този град.

48.

— Мизи — попитах я аз с уоки-токито до ухото, затичан в посоката, в която тръгна Проф. — Тая глупава джаджа работи ли още?

— Да — донесе се отговор.

— Умен ход — да използваш камерата, за да предадеш съобщение на Тиа.

— Тя е видяла? — поинтересува се Мизи бодро и закачливо, в явно рязък контраст с преживяната от мен преди мигове агония.

— Да — отговорих ѝ, докато се носех по някакъв мост. — Подслушах съобщение от Тиа до Проф. То може да го накара да прекрати задачата.

Малко вероятно. Но беше възможно.

— Намерил си Проф? — попита ме Мизи. — Какво стана?

— Твърде дълго е за обяснение — казах ѝ аз. — Казват, че превзели с пристъп предполагаемата база на Регалия — Сграда C на картата на Тиа — и намерили Разрушение да свети вътре. Сигурен съм, че е някакъв капан.

— Не са намерили Разрушение.

— Какво? Вал заяви, че са го намерили.

— Отново се е появил тук веднага след като изключих светлините — обясни Мизи. — Почти ми причини сърдечен удар. Но май и не ме забеляза как се крия. Както и да е, въобще не светеше, но аз го огледах хуууубавичко. Каквото и да е намерила Вал, то не е Разрушение.

— Искри — и при тези думи опитах да се накарам да бягам по-бързо. — Тогава Проф в какво влиза?

— Ти питаш мен? — попита Мизи.

— Просто си мисля на глас. Излизам от центъра. Можеш ли да дойдеш тук? Може да ми трябва огнева подкрепа.

— Вече съм в движение — отвърна Мизи, — но съм доста далече. Някакви следи от Нютън в твоята посока?

— Нютън е мъртва — отговорих аз. — Успях да отгатна слабостта ѝ.

— Леле — заключи Мизи. — Още един? Наистина караш останалите от нас да изглеждат зле. Искам да кажа, приятел, че аз не мога да застрелям дори невъоръжен, безсилен, паднал в скута ми враг.

— Обади ми се, ако видиш Разрушение — казах аз, после напъхах радиото в торбичката и в джоба на джинсите. Якето ми беше унищожено — свалих го и го оставих; дори и джинсите ми бяха парцаливи и обгорели от едната страна. Още по-зле — спирилът беше развалина. Напълно бях загубил кабелите на едната му половина. Другата част плюеше при употреба и не знаех колко време ще ѝ се доверявам да ме държи.

Подминах покрив и обърнах внимание на броя на хората, струпани в джунглата на близко разположена постройка — те се подаваха през прозорците и се криеха под навесите. Сблъсъкът ми с Регалия беше твърде явен. Дори и спокойните вавиларци знаеха да се крият след нещо такова.

Аз се осланях на спомените си за картите на Тиа и продължих право по някакъв особено жалък мост. За нещастие имах да извървя дълъг път преди да стигна до базата. Тичах за кратко, докато пътят ми ме преведе през странен покрив, изграден от голям квадратен балкон от външната страна и внушителна постройка в средата. Тук трябваше да забавя ход, тъй като хората бяха построили навеси над балкона, а пространството под тях бе заринато с боклук. Тукашните жители не се бяха озовали достатъчно близо до битката ми, затова просто се излежаваха, наслаждаваха се на вечерта и неохотно ми правеха път.

Когато се доближих до отсрещната страна, някакъв особено заплеснат местен жител стоеше точно на пътеката.

— Извинете — започнах аз и прескочих градински стол. — Да мина.

Той не се помръдна, въпреки че се обърна към мен. Едва тогава видях, че носи дълъг тренчкот, а лицето му е украсено с козя брадичка и очила.

Ее…

— И видях — произнесе Разрушение, — и ето сив кон, и върху него ездач, чието име беше смърт; и адът следваше подире му. И им се даде власт да умъртвяват с меч и глад, и мор.

Спрях се неумело и свалих пушката от рамо.

— Отричаш ли — прошепна Разрушение, — че това е краят на света, убиецо на ангели?

— Не знам какво е това — отвърнах му, — но ми се струва, че ако Бог наистина желаеше да унищожи света, щеше да го направи малко по-ефикасно в сравнение с цялата тая работа.

Разрушение всъщност се усмихна и сякаш оцени хумора. Скреж започна да покрива мястото около него, понеже той изтегляше топлината, но аз дръпнах спусъка преди той да успее да освободи разрушителната вълна.

Изчезна, докато пръстът ми още бе на спусъка, и избухна като ярък остатъчен образ. Обърнах се и го засякох, както се телепортираше зад мен. Този път изглеждаше изненадан, когато стрелях по него.

Когато той изникна за втори път, аз скочих от сградата и прострях ръка надолу. За щастие, двигателят на спирила работеше и ме забави. Използвах струята му, за да вляза в сградата през счупен прозорец, и там се сниших и замръзнах.

Нямах време да се занимавам с Разрушение точно сега. По-важно беше да стигна до Проф и до неговия екип. Аз…

Преди да успея да изградя следващата си мисъл, до мен изникна Разрушение.

— Прочетох разказа на евангелиста Йоан дузина пъти, преди да разруша Хюстън — каза той.

Извиках и стрелях по него. Той изчезна, после се появи от другата ми страна.

— Питах се кой от конниците съм аз, но отговорът излезе по-сложен. Четял съм описанието твърде буквално. Няма четирима конници; това е метафора.

Той посрещна погледа ми.

— Ние, унищожителите, самите мечове небесни, бяхме развързани. Ние сме краят.

Стрелях в него, но той пусна толкова мощна топлинна вълна, че тя надделя над силовото поле на Проф. Аз зинах, а изстреляният от мен куршум се стопи. Размахах ръка, когато подът се изпари, последван от стената, а после и от половината ми тяло.

За момент ме нямаше.

После кожата ми израсна отново, костта се възстанови, а мисловният ми процес започна отново. Сякаш бях пропуснал миг във времето, просто частица от момент. Дишах дълбоко, седнал на почернелия под на стаята.

Разрушение врътна глава към мен и се намръщи. После изчезна. Аз се претърколих, паднах през прозореца, преди той да е успял да се върне, и задействах счупения спирил, за да не ми позволи да падна във водата.

Искри! Взривът беше изпарил ръчния двигател заедно с… да, с половината ми тяло. Все още имах лъча, пистолета на Меган и пушката си — и, за щастие, едничкият двигател на крака ми проработи, щом го включих. Единият крачол на джинсите ми обаче липсваше напълно и нямаше и следа от счупената част от спирила.

Без ръчния двигател не можех да маневрирам. Слязох по улицата до друга постройка и влязох през прозореца — повечето от този не беше счупен и разбиването му остави резки по кожата ми.

Раните се излекуваха, но не бързо като преди. Осъзнах, че нещата ще станат много опасни. Когато Проф ни даваше сила чрез якетата, тя се изчерпваше след понасянето на няколко удара. Беше ми дал много от способността да се лекува, но явно бях достигнал границите ѝ. Лошо.

Претичах през сградата и се спрях в някакъв коридор. Облегнат на стената, аз изпуснах тежка въздишка.

Разрушение се образува в прозореца, през който бях влязъл. Видях го, но се сниших в коридора, преди да ме е видял той.

— И взе Авраам дърва за всесъжението — занарежда Разрушение — и натовари сина си Исаака; взе в ръце огън и нож, и тръгнаха двамата заедно (Битие, 22:6).

Усетих как потта се стича по лицето ми, когато Разрушение пристъпи в коридора и ме видя. Дръпнах се зад ъгъла, далеч от погледа му.

— Защо работиш с Регалия? — викнах аз с гръб към стената. — Ти ме поздрави, задето съм убил Стоманеното сърце. Тя е точно толкова лоша.

— И аз най-накрая ще я довърша — обясни Разрушение. — Това е част от уговорката ни.

— Тя ще те предаде.

— Вероятно — съгласи се Разрушение. — Но тя ми даде знание и сила. Взе частица от душата ми и тя продължава да живее извън мен. И тъй аз станах семето за самия свършек на времената.

Той се спря.

— Тя не ме предупреди, че е убедила архангела да ти даде част от славата си.

— Не можеш да ме убиеш — извиках и погледнах към него. — Няма смисъл да опитваш.

Той се усмихна, скрежът запълзя по притъмнения коридор, протегна се към мен като пръсти и замрази плода, увиснал от лианата като единствена електрическа крушка.

— О — продължи Разрушение, — смятам, че ще установиш как човек може да направи много считани за невъзможни неща стига да опитва достатъчно упорито.

Трябваше да се оправя с него. Бързо. Взех светкавично решение и освободих заглушителя в предната част на пушката си. После се промъкнах приклекнал покрай ъгъла, стрелях в него и той изчезна. Аз захвърлих оръжието си в някаква стая и побягнах в обратната посока. Миг по-късно натиснах копчето на дистанционното и пушката произведе изстрел в стаята.

Понесох се през зданието към прозореца на противоположната страна и се измъкнах на балкон. Обърнах се, опрях гръб в стената, отново натиснах дистанционното и стрелях с пушката; по същото време извадих от джоба си пистолета на Меган с другата ръка.

От сградата се донесе ругатня. Разрушение трябва да беше намерил пушката, а не мен. Сега ако можех просто да се измъкна оттук…

Изведнъж той се озова на балкона до мен и пусна топлинна вълна.

Проклятие! Прицелих се и стрелях с пистолета на Меган, за да го накарам да изчезне. Подейства, въпреки че се оказах с овъглена кожа.

Стиснах зъби. Лекуването идваше по-бавно и имах време да почувствам болката.

Проверих оръжието на Меган. Останали бяха два куршума.

Не можех да проумея как ме намира. Беше се случвало преди; явно можеше някак да ни проследява. Притежаваше ли някаква ясновидска сила? Как се телепортираше надалеч, а после знаеше къде точно да се телепортира отново, за да ме намери?

Тогава изщрака.

Обърнах се, тъкмо когато Разрушение отново се появи до мен. Крещеше нещо от Библията и светеше от енергия. Не стрелях в него.

Този път го сграбчих.

49.

Никога не бих се справил с това без силите на Проф. Горещината беше невероятна и заплашваше да ме подпали. Изненадата на Разрушение обаче действаше в моя полза — аз вдигнах пистолета и стрелях в главата му.

Той се телепортира.

Хванах се здраво и той ме взе със себе си.

Появихме се в тъмна стая без прозорци и Разрушение веднага изключи топлината си. Тъй бързо го направи, че трябва да беше нещо, което се бе научил да прави по рефлекс. Където и да се намирахме, той не можеше да унищожи мястото. Пуснах го, но хванах очилата му и ги свалих, докато падах назад.

Разрушение изруга и обикновено спокойното му държане рухна заради гнева, че е бил измамен. Отстъпих и се хвърлих към стената на тъмната стая. Не можех да различа много, а и заради болката от причинените от него изгаряния беше трудно да обръщам внимание на нещо друго. Бях изпуснал оръжието, но с другата ръка здраво държах очилата.

Той извади меча си изпод тренчкота и погледна към мен. Искри! Явно виждаше достатъчно добре без очилата, за да ме намери.

— Всичко, което направи — започна той да се приближава към мен — беше да се затвориш с мен.

— Какви кошмари имаш, Разрушение? — попитах аз, опрян в стената. Сега лекуващите сили на Проф работеха много, много бавно. Постепенно усещането се връщаше в ръцете ми — най-напред като сърбеж, после като остри убождания. Задъхвах се и премигвах, за да пропъдя болката.

Разрушение беше спрял да ме приближава. Свали меча и върхът му докосна пода.

— И как — попита той — ти знаеш за моите кошмари?

— Всички Епични ги имат — отвърнах аз. Въобще не бях сигурен в това, но какво имах да губя? — Твоите страхове те движат, Разрушение. И те разкриват слабостта ти.

— Аз мечтая за нея, понеже някой ден тя ще ме убие — тихо изрече той.

— Или тя е твоя слабост, понеже ти мечтаеш за нея? — продължих аз. — Нютън вероятно се е бояла да прояви добрина заради амбициите на родителите си. Електричната се боеше от историите за секти и от отровата, която баба ѝ е опитала да ѝ даде. И двете са имали кошмари.

— И ангелът Господен ми говори насъне — прошепна Разрушение — и аз рекох, ето ме… тъй че това е отговорът.

Той отметна назад глава и се засмя.

Болката в ръцете ми сякаш ставаше по-силна. Не можех да не изстена. Фактически бях инвалид.

Разрушение се впусна към мен, коленичи и ме хвана за раменете — вече голи и обгорени. Болката избухна и аз извиках.

— Благодаря ти — прошепна той. — За тайната. Предай моите… уважения на Регалия.

Пусна ме, сведе глава в поклон към мен и избухна в буря от светлина и керамика.

Примигнах, после се свих на пода и затреперих.

Искри! По-рано излекуването ставаше тъй бързо, че го чувствах освежаващо, като хладен ветрец. Сега ставаше със скоростта на дъждовна капка, която се стича по студено стъкло. Сякаш цяла вечност стоях там и се мъчех от болка, но вероятно са били три-четири минути. Най-накрая агонията свърши и аз със стонове се изправих на крака. Размърдах пръсти и ги свих в юмруци. Ръцете ми работеха, въпреки че кожата болеше като от лошо слънчево изгаряне. Това май не изчезваше. Дареното ми от Проф вече го нямаше.

Направих крачка напред и подритнах нещо с крак.

Мечът на Разрушение. Вдигнах го, а от пистолета на Меган намерих само стопено парче сгурия.

Щеше да ме убие за това.

Така, очевидно Разрушение е имал достатъчно контрол над силите си, за да не стопява предмети, които предпочита да запази недокоснати. Стисках меча, докато си проправях опипом път през тъмната стаичка към някаква врата. Отворих я. Зад нея имаше тясно дървено стълбище, обрамчено от перила по двете стени. На наличната светлина можах да видя, че съм бил в нещо като малко складово помещение. Дрехите ми се бяха изпарили. Беше ми останал само медальонът на Ейбрахам на врата; едната страна на верижката се беше стопила. Свалих го, понеже се притеснявах, че стопеното синджирче ще се скъса.

Намерих парче плат — някога може да е било завеса — и го увих около себе си. После, с меч в едната ръка и медальон в другата, бавно заизкачвах стълбата стъпало по стъпало. Докато вървях нагоре, светлината се засилваше и аз започнах да виждам странни украси по стените… Плакати?

Да. Плакати. Стари, от десетилетията преди Злочестие. Ярки, живи цветове — жени в плисирани поли и пуловери, които оголват едното рамо. Неон върху черен фон. Плакатите бяха избледнели с годините, но можех да видя, че навремето са били окачвани грижливо. Спрях се пред един на тихото стълбище. Две ръце държаха светещ плод — името на групата бе отпечатано долу.

Къде се намирах аз?

Погледнах към светлината на върха на стълбите.

Потях се и продължих да се изкачвам, докато не стигнах края и врата със стол до нея. Беше открехната, аз я побутнах и видях малка, спретната спалня, украсена като стълбището с плакати по стените. Те рекламираха градския начин на живот.

В стаята имаше две неуместни стоманени болнични легла със стерилни бели чаршафи. В едното лежеше спящ мъж на тридесет-четиридесет години, накачен с всевъзможни тръбички и жици. В другото лежеше дребна сбръчкана жена с вана с вода до нея.

Над втория пациент беше надвесена жена в лекарска престилка. Щом влязох, тя ме погледна, сепна се и излезе оттам, откъдето бях дошъл. Единствените звуци идваха от мониторите за следене на сърдечната дейност. Пристъпих неохотно; изпитвах свръхестествено усещане. Възрастната жена, очевидно Регалия, беше будна и гледаше нещо на стената. С влизането си забелязах три големи телевизионни екрана. На средния Проф, Вал и Ексел стояха в толкова ярко осветена стая, че едва можех да ги различа.

— Така — изрече Регалия. — Ти ме намери.

Погледнах настрана. Познатата ѝ фигура се беше показала от ваната. Отново погледнах жената в леглото. Беше много по-стара от проекцията си. И много по-болна. Истинската Регалия вдишваше и издишваше с помощта на респиратор и не казваше нищо.

— Как се добра дотук? — попита отражението.

— Разрушение — спокойно обясних аз. — Откриваше ме твърде лесно всеки път щом се скриех от него. Осъзнах, че трябва да се телепортира някъде, когато изчезва. Оказа се логично да идва при теб и да получава указания къде да отива. Той не може да вижда всичко в града, но ти можеш.

Погледнах телевизионните екрани.

— Поне навсякъде, където има вода.

Очевидно беше поставила екраните, за да може да наблюдава и други места.

Но защо? Какво ставаше в стаята с Проф, Вал и Ексел? Отново погледнах Регалия.

Проекцията изгледа състарената фигура в леглото.

— Дразнещо е, че все още се състаряваме — обясни тя. — Какъв е смисълът от божествената сила, ако тялото ти се предава?

И тя поклати глава, сякаш отвратена от себе си.

Бавно се движех из стаята и опитвах да измисля какво да правя по-нататък. В ръцете ми беше, нали така? Разбира се, разполагаше с ваната с вода, тъй че не беше съвсем беззащитна.

Спрях до другия креват, с непознатия мъж в него. Погледнах го и видях наметнатото на раменете му одеяло — като детско. По него имаше фантастични дървета и сияещи плодове.

— Зора? — попитах аз Регалия.

— Нямам представа защо Злочестие е избрал да даде сили на човек в кома — отговори тя. — Решенията на Ангела на Унищожението често са неразбираеми за мен.

— От дълго време е така?

— От детските си години — обясни Регалия. — Със силите си понякога изглежда да осъзнава заобикалящия го свят. През останалото време сънува. Завинаги е в детството си отпреди тридесетина години…

— И този град става неговият сън — разбрах аз. — Град на ярки цветове, странни бои, постоянна топлина и градини в сградите. Детско чудо.

Замислих се бързо и опитах да събера фрагментите. Защо? Какво означаваше това? И как можех да спра Регалия?

Трябваше ли? Погледнах състарената фигура. Толкова крехка. Едва живееше.

— Умираш — предположих аз.

— Рак — кимна отражението на Регалия. — Остават ми няколко седмици. Ако имам късмет.

— Защо тогава се тревожиш за Проф? — объркано я попитах аз. — Ако знаеш, че ще умреш, защо полагаш такива усилия да го убиеш?

Регалия не отговори. Докато тялото ѝ мърдаше отзад, проекцията скръсти ръце пред себе си и загледа средния екран. Проф пристъпи напред в светлината. И той носеше меч — от тези, които си правеше с помощта на тензорната си сила. А се беше подигравал на Разрушение, задето носи меч.

Вървеше през светлината, издигнал ръка пред себе си, като че се удържаше срещу течението на мощен поток.

Какво да направя? На Регалия явно ѝ беше все едно, че съм там — искри, вероятно ѝ беше все едно дали ще я убия, или не. Бе практически мъртва.

Можех ли да я заплаша? По някакъв начин да я заставя да не наранява Проф? От мисълта не само ми се повдигна, но при вида на немощното ѝ тяло се съмнявах, че мога дори да я докосна, без да предизвикам някакъв смъртен изход.

Екранът внезапно притъмня; истинската Регалия натискаше нещо на облегалката за ръка — някакво устройство. То затъмни екрана и добави някакъв филтър, който да дава видимост в блясъка. Позволяваше ми да видя това, което Проф не можеше, понеже стаята, където бе той, беше твърде ярко осветена.

Източникът на сиянието не беше човек, както подозирах. Беше кутия с излизащи от нея жици.

Какво пък е това? Толкова бях объркан, че само гледах екрана.

— Ти знаеш ли — започна проекцията на Регалия, — че Джонатан не е толкова неповторим, колкото предполага? Да, той може да дава силите си. Но при съответните обстоятелства всеки Епичен може да го направи. Необходимо е само мъничко от тяхната ДНК и подходящите машини.

Изрязаха нещо от него, беше казал Зора.

Разрушение с превръзки…

Малко от ДНК и подходящите машини…

В мен се надигна нарастващ ужас.

— Създала си машина, която имитира силите на Разрушение. Като спирила, но може да взривява градове! Използвала си Епичен… за да създадеш бомба.

— Експериментирах с това — продължи проекцията на Регалия с кръстосани ръце. — Понякога Ангелът на Апокалипсиса е… неразумен, за да се работи с него, и аз се нуждаех от свои собствени методи за прехвърляне на сили.

На екрана Проф достигна устройството. Докосна го и после объркано се дръпна. Едва можех да различа Вал и Ексел край него в стаята, вдигнали ръце срещу светлината.

— Моля те — казах аз и се обърнах към Регалия. Тръгнах към нея с меча. — Не го наранявай. Та той е бил твой приятел, Абигейл.

— Ти продължаваш да намекваш, че искам да убия Джонатан — отвърна тя. — Какво ужасно допускане.

Истинската Регалия натисна някакво копче на облегалката си.

На телевизионния екран бомбата експлодира. Изригна като разтварящо се цвете — вълна от разрушителна енергия, тъй мощна, че щеше изцяло да унищожи Вавилар. Гледах я как разцъфтява и се разпростира навън. А после спря.

Проф стоеше, вдигнал ръце като човек, хванал някакво грамадно животно — силует на фона на червената светлина. В центъра на стаята се появи слънце и той го задържа.

Удържаше го с такова напрежение на тялото, та ми се стори, че мога да го усетя как се напъва и се мъчи да удържи всичко вътре, да не допусне и частичка да избяга.

Такава сила. Явно бомбата се е зареждала доста време. Регалия е можела да дръпне спусъка и да изпари Вавилар преди седмици.

Проф изръмжа — първичен, ужасѐн вик — но удържа напора на енергията. И тогава създаде нещо огромно — щит от трептящо синьо, който раздра покрива на стаята им с лекота и образува стълб от огън в небето. Той пусна енергията и я пренасочи безобидно във въздуха. С нарастващ ужас аз разбрах, че това няма да бъде достатъчно. О, той може и да беше спасил града, но все пак нямаше да бъде достатъчно. Развалата растеше заедно с количеството изразходвана енергия. Дори и да бях прав и той да умееше да я контролира в малки количества, никога нямаше да може да се оправи с толкова много наведнъж.

Проф използваше силите си, както никога не го бях виждал — на нивото на Стоманеното сърце, когато превърна Нюкаго в метал. Това беше проява на нечовешко усилие, доказателство, че се е появил герой. Беше и присъда. Преди той бе на ръба. А сега…

— Твърде много — прошепнах аз. — Прекалено много. Проф…

— Не примамих Джонатан тук, за да го убия, дете — прошепна Регалия иззад мен. — Направих го, понеже ми трябва наследник.

50.

— Какво направи? — изкрещях аз на Регалия. Обърнах се и изтичах до леглото, без да обръщам внимание на проекцията. Хванах с една ръка възрастната жена за предницата на роклята и я дръпнах към себе си. — Какво направи?

Тя вдиша и после за пръв път заговори със собствения си глас — стържещ и немощен:

— Направих го силен.

Отново погледнах екрана. Проф разпръсна останките от енергията и падна на колене. Стаята притъмня и разбрах, че филтърът все още е включен. Захвърлих меча, заиграх се с копчетата до кревата на Регалия и опитах да върна светлината в монитора, за да виждам какво става.

Екранът отново стана нормален. Проф коленичеше в стаята с гръб към нас. Пред него подът завършваше със съвършена окръжност, изпарена при освобождаването на енергията. Откъм гърба му до него отиде разтреперана фигура. Вал. Тя се пресегна към него и колебливо положи ръка на рамото му.

Той вдигна разтворена настрана длан, без да гледа. Силово поле обкръжи Вал. Проф сви дланта си в юмрук. Силовото поле се сви до размера на баскетболна топка, а Вал продължаваше да е вътре. За едно мигновение тя бе убита и свърши.

— Не! — извиках аз и побягнах назад при ужасната гледка. — Не, Проф…

— Той бързо ще избие Възмездителите — кротко и почти със съжаление обясни отражението на Регалия. — Обикновено първият ход на един Висш Епичен е да ликвидира хората, които го познават най-добре. Те най-вероятно ще могат да открият слабостта му.

Ужасено поклатих глава. Не можеше… искам да кажа… Проф протегна ръка. Чух как Ексел вика. Гласът му секна посред изречението.

Не…

Проф стана, обърна се и най-накрая можах да видя лицето му — изкривено, засенчено, белязано от омраза и гняв, стиснати зъби, стегната челюст.

Повече не познавах този човек.

Мизи. Тиа. Трябваше да направя нещо! Аз…

Регалия кашляше. Успя да го направи тържествуващо. Аз изръмжах, взех меча и го издигнах над нея.

— Чудовище!

— То… идваше… — произнесе тя между изкашлянията. — Най-накрая… той щеше… да го… освободи.

— Не!

Ръцете ми трепереха. Извиках и после стоварих меча.

И убих втория си Висш Епичен за деня.

Отстъпих с олюляване от леглото; по белите чаршафи рукна кръв и малко от нея изцапа ръцете ми. На екрана Проф летаргично подмина останките на Вал. После спря. Част от стената в стаята при него се бе отворила и показваше редица монитори като тук.

Единият показваше карта на Вавилар с кръгче върху нея. Място в Ню Джърси — тази къща? Изглеждаше вероятно, понеже другият екран пред него премигна, а после показа стаята, в която се намирах аз. Регалия мъртва в кревата си. Аз стоя с окървавени ръце, завит с парче плат около кръста.

Погледнах в ъгъла на стаята и за пръв път видях видеокамера там. Регалия беше нагласила всичко, за да може да се изправи срещу него след това, което е извършил. Изглежда… изглежда е искала той да дойде при нея.

Проф ме погледна от екрана.

— Проф… — изрекох аз и гласът ми прозвуча при него, в другия край на града. — Моля те…

Проф се извърна от монитора и излезе от стаята. В същия миг разбрах. Не биваше да се тревожа за това как да защитавам Тиа или Мизи. Нито една от тях не бе убивала Висш Епичен.

Аз бях.

Следователно той идваше за мен.

51.

— Зора? — започнах аз и разтърсих задрямалата фигура в другия креват.

Той не помръдна. Кома. Точно.

— От още малко помощ не бих се отказал — заговорих го аз, но — разбира се — не получих отговор.

Искри! Проф идваше. Изхвърчах като луд от стаята покрай лекарката, която безмълвно стана от стола си до вратата и се втурна навътре, вероятно за да си събере нещата и да се измъкне бързо.

Умно.

Проф… уби Вал и Ексел без да се замисля. Същото щеше да направи и с мен. Забързах се през сградата и търсех изхода към улицата. Какъв беше ниският, тътнещ звук, който дочух в далечината?

Ще напусна сградата и ще намеря скривалище. Но… можех ли наистина да се скрия от Джонатан Федрус? Нямах нито ресурси, нито връзки. Ако се скриех, той щеше да ме намери. Избягах ли, щях да прекарам остатъка от живота си — вероятно кратък живот — в бягство.

Щом дойде тук, можеше съвсем спокойно да убие Зора и по този начин да унищожи Вавилар. Вече няма да има храна. Нито светлина. Спрях се задъхан във всекидневната. Бягството не решаваше нищо.

Най-накрая трябваше да се изправя срещу Проф.

Щях да го направя сега.

И тъй, въпреки опяванията на всички инстинкти да се крия, аз се обърнах и взех да търся път към покрива. Мястото представляваше крайградски дом, удивително добре поддържан. Какво е станало със семейството на Зора? Бяха ли някъде навън, разтревожени за спящия си син?

Най-накрая намерих стълбите и се изкачих до третия етаж. Оттам през някакъв прозорец се озовах на покрива.

За разлика от повечето къщи във Вавилар, тази беше с остър покрив и аз внимателно се изкатерих до върха. Слънцето, все още неизгряло, бе докарало червенина на хоризонта. На тази светлина видях източника на дочутия по-рано тътен — водата се оттегляше от Вавилар.

Отстъпваше като внезапен прилив и оголи покритите с ракообразни небостъргачи. Искри. Основите трябва да са невероятно отслабени заради твърде дългото стоене под водата. Водата можеше да разруши града и да убие всички, за чието спасение се бе пожертвал Проф. Моето небрежно замахване с меча можеше да струва хиляди животи.

Е, засега никакви сгради не рухваха, а и аз не можех да направя нищо за тях, ако това станеше.

Тъй че приседнах.

Присядането в последния тъмен момент на нощта ми даде известен поглед върху нещата. Замислих се за своята роля във всичко и дали не съм подтиквал твърде много Проф да стане герой. Каква част от това беше моя грешка? Имаше ли значение?

Регалия вероятно би успяла с всичко, ако не бях досаждал на Проф. Най-притеснителното в цялата работа бе, че го е постигнала, играейки върху вродената почтеност на Проф. Сигурен бях в едно нещо. Каквото и да е станало с Проф, то не беше негова вина. По същия начин не би имал вина човек, дрогиран до безпаметство като жестока шега, ако вземе хората около себе си за демони и започне да ги избива. Регалия беше убила Ексел и Вал, а не Проф. Разбира се, може би и тя не можеше да бъде обвинявана. И тя беше в хватката на силата.

Ако не тя, то кой тогава? Отвърнах поглед от хоризонта към сияещата червена точка. Висеше на небето срещуположно на слънцето.

— Ти стоиш зад това — прошепнах аз на Злочестие. — Кой си ти в действителност?

Злочестие не отговори, докато то — или той? — потъваше зад хоризонта. Обърнах се отново към Вавилар. В крайна сметка можеше и да не съм виновен за станалото с Проф, но това не значеше, че съм невинен. От идването си във Вавилар минавах от криза в криза и рядко следвах плана.

Безразсъден героизъм. Проф имаше право.

Какво правя сега?, попитах се аз. Проф, истинският Проф би настоял да изляза с план.

Нищо не ме осени. Разбира се, не сега беше времето за планиране. Времето за планиране бе преди всичко да тръгне наопаки, преди наставникът ти да бъде предаден и развален, преди любимото ти момиче да бъде застреляно. Преди приятелите ти да са умрели.

В далечината се появи нещо и се понесе над водите; аз поизправих гръб, за да виждам по-добре. Малък диск — схванах, че е силово поле — със застанала върху него фигура в черно. Ставаше по-голям с придвижването си по въздуха.

Значи Проф може да използва полетата, за да лети. Неговият набор от сили беше смайващ. Изправих се, запазих равновесие на върха на покрива и стиснах верижката от Ейбрахам; тя се поклащаше в юмрука ми.

Когато слънцето най-после се показа над хоризонта и ме окъпа в светлина, то блесна ярко. Въобразявах ли си, или светлината бе по-силна от нормалното?

Проф се приближи на летящия си диск; зад него се вееше лабораторната му престилка. Кацна от другата страна на островърхия покрив, срещу мен, и ме загледа с особен интерес. Отново бях поразен колко различен изглежда. Този човек беше студен. Същият, но с неправилните чувства.

— Не бива да правиш това, Проф — казах му аз. Той се усмихна и вдигна ръка. Светлината на слънцето заля нашия покрив.

— Вярвам в героите! — викнах аз и вдигнах медальона. — Вярвам, че ще дойдат, както вярваше баща ми. Няма да свърши така! Проф, вярвам. В теб.

Около мен се появи кълбо от силово поле, разби керемидите под краката ми и ме затвори отвсякъде. Точно като кълбото, убило Вал.

— Вярвам — прошепнах аз.

Проф затвори ръката си.

Сферата се сви… но внезапно, въпреки че бях в нея преди миг, вече не бях там. Можех да я видя пред себе си, свила се до големината на баскетболна топка.

Какво?

Проф се намръщи. Слънчевата светлина ставаше все по-ярка, по-ярка и…

И между мен и Проф избухна фигура от чисто бяла светлина. Тя блесна като слънцето — женска фигура, сияйна и мощна; златната ѝ коса беше развяна назад и светеше като слънчевата корона.

Меган беше дошла.

Проф извика друго силово поле около мен. Фигурата от светлина протегна ръка към него и внезапно кълбото се оказа около самия Проф. Меган променяше реалността и превръщаше възможностите в действителност.

Този път Проф изглеждаше още по-изненадан. Той отпрати кълбото и призова друго около фигурата от светлина, но щом започна да се свива, то отново мигом се озова около него, затвори го и заплашваше да го смаже.

Той го премахна и аз видях в очите му нещо, което не бях виждал преди. Страх.

Всички те се страхуват, помислих си аз. Дълбоко в себе си. Нютън бягаше от мен. Стоманеното сърце убиваше всеки, който би могъл да знае нещо за него. Движи ги страхът.

Това не беше познатият ми Проф, а беше Висшият Епичен Федрус. Изправен срещу човек, който манипулира силите му по неразбираем за него начин, той се ужаси. Препъна се и отстъпи с ококорени очи.

За един кратък миг бяхме някъде другаде.

Аз и сияещата фигура. Една сграда по-нагоре, в стая с прозорец, от който можех да видя Проф на покрива. Самичък.

Ярката фигура до мен въздъхна, после блясъкът ѝ изчезна и тя се превърна в Меган, съвършено гола. Падна, а аз успях да я хвана. От другата страна на прозореца, върху съседната сграда Проф изруга, скочи на диска си и изчезна. Искри. Как щях да се оправям с него?

Отговорът беше в ръцете ми. Погледнах Меган — съвършеното лице и красивите устни. Прав съм бил да вярвам в Епичните. Просто бях избрал не когото трябва.

Очите ѝ се отвориха и тя ме видя.

— Не ми иде да те убия — прошепна тя.

— По-прекрасни думи не съм чувал — отвърнах аз.

Тя ме погледна, после простена и отново затвори очи.

— О, по дяволите. Тайната е в силата на любовта. Ще ми призлее.

— Всъщност смятам, че е нещо друго — възразих аз.

Тя ме погледна. Изведнъж схванах, че е много, много гола, а и аз бях почти съвсем гол. Меган проследи погледа ми и сви рамене. Изчервих се, оставих я и отидох да ѝ намеря някакви дрехи. Както си стоях обаче, върху нея се появиха дрехи — стандартните джинси и риза, сенки на облекло от друго измерение. Стори ми се, че засега върши работа.

— Каква е тайната тогава? — попита тя, седна и прокара ръка през косата си. — При всяко предишно превъплъщаване съм била зла при първото си завръщане. Не можех да си спомням за себе си, бях буйна и разрушителна. Този път… нищо не изпитвам. Какво се е променило?

Погледнах я в очите.

— Сградата гореше ли вече, когато ти влезе в нея?

Меган присви устни.

— Да — призна тя. — Беше глупаво. Няма нужда да ми го казваш. Знам, че вероятно не си бил там — не и в действителност. Помислих си обаче — може би си там, а не можех да рискувам ти да…

И тя видимо потрепери.

— Колко се страхуваше от огъня?

— Повече, отколкото би могъл да си представиш — прошепна тя.

Аз се усмихнах.

— Това — заключих аз и отново я взех в ръцете си — е тайната.

Епилог

Около пет часа по-късно стоях на върха на някогашна ниска постройка във Вавилар и греех ръцете си на огън. Сега сградата стърчеше на двадесетина етажа над някога потопената улица.

Нито едно здание не рухна при оттеглянето на водата.

— Корените са — обясни Меган, седна до мен и ми подаде купа със супа. Вече носеше истински дрехи — малко неприятно, но вероятно по-практично, тъй като в града изведнъж стана наистина студено. — Тези корени са яки, по-яки от възможното за кое да е растение. Те буквално държат сградите прави.

Тя поклати глава, сякаш беше замаяна.

— Зора не е искал утопията му да свърши, ако той изчезне — продължих аз и разбърквах супата си. — Плодовете?

— Продължават да светят — рече Меган. — Градът ще оцелее. Все пак някак е затоплял водата, за да не позволи на мястото да стане прекалено студено. Ще трябва да намери друг начин да се оправи с това.

Около нас се движеха други хора. Жителите на Вавилар се събираха при нещо, което възприемаха като криза, а ние бяхме просто още двама бежанци. Дори и някой от минувачите да е забелязал нещо различно в мен и да ме е разпознал от някоя битка, не казваха нищо. Поне нищо повече от приглушени нашепвания на спътниците си.

— Така — продължи Меган — тази твоя теория…

— Трябва да бъде страхът — изтощено казах аз. Кога съм спал за последно? — Погледнах водата и станах неуязвим за опитите на Регалия да ме направи Епичен. Въпреки ужаса си ти си се втурнала в горяща сграда, за да ме спасиш, и си се пробудила свободна от развала. В същината си Епичните се страхуват. Ето как ги бием.

— Може би — неуверено произнесе Меган.

Искри. Как можеше някой да изглежда толкова добре, докато просто разбърква супа? Докато носи твърде големи дрехи и лицето ѝ е зачервено от студа? Усмихнах се и забелязах как тя също ме гледа.

Това приличаше на много добър знак.

— Теорията е смислена — казах аз и се изчервих. — Като овесена каша върху палачинки.

Тя вирна вежда към мен и опита супата си.

— Знаеш ли — започна тя. — Всъщност метафорите ти не са зле…

— Благодаря!

— … понеже повечето от нещата, които казваш, са сравнения. В които теб наистина не те бива.

Кимнах замислено и насочих лъжицата си към нея.

— Зубърка.

Тя се усмихна и опита от супата си.

Колкото и да ми беше хубаво с нея, супата се оказа горчива на вкус. Не можех да се смея. Не и след случилото се. Ядяхме мълчаливо, Меган стана и постави ръка на рамото ми.

— Ако бяха казали на кого да е от тях — тихо изрече тя — цената, която ще трябва да платят, за да спасят града, съмняваш ли се, че веднага биха се съгласили?

Неохотно поклатих глава.

— Вал и Ексел загинаха като част от важно сражение — продължи Меган. — А ние ще му попречим да поглъща други хора. По някакъв начин.

Кимнах. Все още не бях заставал срещу нея заради Сам. Най-накрая може би щеше да има време за това.

Тя отиде за още супа. Аз зяпах съдината си. Скръбта ме гризеше, но не отпуснах юздите ѝ.

Твърде зает бях да планирам.

Миг по-късно долових глас сред останалите наоколо. Изправих се, свалих купата си, после минах покрай двама заприказвали се вавиларци.

— Той е глупав на вид — обясняваше Мизи. — Височък. Ужасен вкус за дрехи…

После ме видя и очите ѝ се отвориха широко.

— А… има и някои добри качества…

Прегърнах я здраво.

— Чула си излъчването.

— Дааа — проточи тя. — Нямам представа за какво говориш.

— Помолих някои хора да излъчат съобщение до теб и Тиа с надеждата, че ще го получите по радиостанциите си, а ти… не си го чула?

Тя поклати глава — беше дразнещо. Ума си бях измъчил, за да измисля начин Проф да не се добере до нея. Смятах, че идеята с радиото ще е добра. Все пак можехме да използваме късите вълни, за да се свързваме с Ейбрахам в Нюкаго.

Мисури взе малко късче хартия и ми го показа. Книжка от бисквитка с късметче. Мисури, пишеше там, скрий се. Скрий се сега.

— Кога го намери? — попитах я аз.

— Миналата нощ — отвърна ми тя. — Точно преди зазоряване. Около стотина хартийки го съобщаваха. Казвам ти, уплаши ме. Сметнах, че трябва да направя каквото ми казва. Защо? Изглеждаш тъжен.

Трябваше да ѝ кажа за останалите. Искри. Зинах да обяснявам, но в същия миг Меган се върна. Двете кръстосаха погледи.

— Ъъ, може ли да не стреляме един в друг? — нервно попитах аз. — Засега? Много моля?

Мизи подчертано се извърна от Меган.

— Ще видим. Ето. Според мен това може би е за теб?

Тя извади друга хартийка.

— Само тази беше различна.

Неохотно я взех. Сънувай хубави сънища, Убиецо на Стоманеното сърце — пишеше там.

— Знаеш ли какво значи това? — попита Мизи.

— Означава — отговорих аз и сгънах хартийката в ръка, — че имаме много работа.

Информация за текста

$orig_lang=en

$orig_series=Reckoners

$series=Възмездителите

$sernr=2

$orig_title=Firefight

$year=2015

$translator=Борис Шопов, Катерина Георгиева

$trans_year=2015

$pub_year=2015

$type=роман

$category=фентъзи

$isbn=978-619-193-017-3

Сканиране: vens, 2015 г.

Разпознаване и корекция: Dave, 2016 г.

Издание:

Брандън Сандърсън. Зарево

Възмездителите. Книга 2

Американска, първо издание

Превод: Борис Шопов, Катерина Георгиева

Редактор: Мартина Попова

Корица: Стоян Атанасов, Жени Петкова

Предпечат: „Артлайн Студиос“

ИК „Артлайн Студиос“ ЕООД, 2015 г.

ISBN: 978-619-193-017-3

Content

Брандън Сандърсън
Зарево
(книга втора от поредицата "Възмездителите")

Пролог

Част първа

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Част втора

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

Част трета

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

Част четвърта

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

Епилог

Информация за текста