Arkagyij és Borisz Sztrugackij

Lakott sziget

Első rész: Robinzon

1.

Maxim kinyitotta a zsilipajtót, kihajolt, és óvatosan fürkészte az eget. Alacsony, és szinte szilárd, a tér végtelenségét és a lakott világok sokaságát sugalló légies áttetszőség nélkül; valódi bibliai firmamentum volt,  sima és tömör. Ez az égboltozat kétségtelenül egy helyi Atlasz hatalmas vállain nyugodott. Az egész állandó, foszforeszkáló fényben izzott. Maxim a lyukat kereste, amit a hajója ütött benne, de az már eltűnt; csak két nagy sötét paca lebegett a zeniten, mint holttestek a vízen. A zsilipajtót szélesre tárva leugrott a magas, száraz fűbe.

A sűrű, forró levegő por, rozsdás vas, letaposott növényzet, élet szagát hordozta. És halálét, régről, felfoghatatlanul. A fű derékig ért. A közelben sűrű bokrok derengtek sötéten, és néhány bús, göcsörtös fa  törte meg a táj egyhangúságát. Csaknem olyan világos volt, mint egy tiszta holdfényes földi éjszakán, de hiányoztak az árnyékok, és a földi holdfényre jellemző kékes derengés. Itt minden szürke, poros, és lapos volt. A hajó egy hatalmas, lejtős oldalú mélyedés fenekén pihent. A környező terep meredeken emelkedett az elmosódó horizont felé; az egész tájkép valószínűtlennek tetszett, mert a közelben egy széles, nyugodt folyó hömpölygött nyugatnak, látszólag hegynek felfelé.

Maxim körbe sétált a hajó körül, tenyerét végigfuttatta hideg, párás oldalán. Becsapódások nyomát látta, ott, ahol számított is rájuk. Egy csúnya mély horpadás volt az érzékelők gyűrűje alatt, ezt akkor kapta, mikor a hajó hirtelen megrázkódott, és az oldalára dőlt; a robotpilóta sértetten megadta magát, és Maximnak villámgyorsan át kellett vennie az irányítást. A csipkés szélű lyuk közel a jobb oldali ablakhoz tíz másodperccel később keletkezett, mikor a hajó előre bukott. Maxim újra felnézett a zenitre. A sötét pacák már csak halványan látszottak. Meteor találat a sztratoszférában? A valószínűsége nulla egész nulla nulla. De a világűrben minden, ami elméletileg lehetséges, az meg is történik előbb vagy utóbb.

Maxim visszatért a kabinba, bekapcsolta az automatikus javító rendszert, és aktiválta a mobil laboratóriumot. Aztán a folyó felé vette az irányt. Egy kis kaland-féle, de mégis rutin. Egyhangú rutin. A Független Felderítő Egységnél a váratlan mindig várható. Balesetek a leszállásnál, meteorit találat, sugársérülés — kalandok a testnek, pusztán fizikai dolgok.

A magas, törékeny fű zizegett és ropogott a lába alatt, tüskés termések ragadtak a sortjához. Egy raj muslica zümmögött az arca előtt, aztán, mintha jelzésre tennék, eltűntek.

Az FFU nem vonzza a szolid, megállapodott embereket. Ők elmerülnek a saját ügyeikben, és tudják, hogy az idegen világok felderítése csak egy unalmas és kimerítő játék. Igen, unalmasan kimerítő, és kimerítően unalmas.

Persze ha húsz éves vagy, nincs jobb dolgod, halvány fogalmad sincs, hogy valójában mihez akarnál kezdeni, még nem tanultad meg, hogy az idő a legértékesebb dolog a világon, nincs semmihez különösebb tehetséged, és nem tervezel semmit elérni — ha húszéves korodra még nem nőttél ki a legénysorból, ahol fontosabb  a kéz és a láb, mint a fej; ha még elég naiv vagy ahhoz hogy elképzeld magad, amint mesés felfedezéseket teszel a még felderítetlen űrben… ha, ha, ha… Akkor aztán veszed a katalógust, kinyitod valahol, találomra ráböksz egy felfedezésre váró világra, és felszállsz, irány a kéklő messzeség. Felfedezel egy bolygót, elnevezed magadról, meghatározod a fizikai tulajdonságait, megvívsz mindenféle szörnyeteggel, amivel csak összefutsz, és kapcsolatot létesítesz értelmes lényekkel, ha vannak ott effélék. Ha nincsenek, átmész robinzonba.

És miért? Jó, meg fogják köszönni rendkívül hasznos közreműködésedet, és prominens tudósok fognak meghívni hosszú beszélgetésekre. Az iskolás gyerekek, különösen a kisebbek, tisztelettel bámulnak majd rád. De a régi tanárod csak annyit kérdez: „Az FFE-nél vagy még?” Aztán másra tereli a szót, és zavartan és bűntudatosan néz, mert felelősnek érzi magát azért, hogy képtelen vagy kinőni a FFE-t. És apád azt mondja majd: „Hmmm,” és bizonytalanul felkínál egy laboránsi állást. Anyád azt mondja: „Maxikám, kicsi korodban egész jól rajzoltál.” És Peter azt mondja: „Meddig akarod még ezt csinálni? Nem volt még elég az önkéntes száműzetésből?” És persze mindenkinek igaza van, csak neked nem. Így hát mit tudsz csinálni? Visszamész az FFE főhadiszállásra, veszed a katalógust, kinyitod valahol, és vaktában ráböksz.

Mielőtt leereszkedett a magas, meredek parton a folyóhoz, Maxim körülnézett. Göcsörtös fák körvonalai rajzolódtak ki az ég háttere előtt, és egy kis fénykör vetült ki a nyitott zsilipajtón. Minden rendben levőnek látszott. — Jó, rendben — mormogta magában. — Fogadd el a dolgot úgy, ahogy van. Nagyszerű volna, ha találnék egy hatalmas, ősi, bölcs kultúrájú civilizációt. És humánusat. — Lement a folyóhoz.

A folyó nagyon széles és lomha volt; úgy tűnt, mintha keletről, hegyről lefelé folyt volna nyugatra, hegynek felfelé. A fénytörés teljesen valószínűtlen errefelé. A szemközti part lejtőjét teljesen benőtte a nád. Másfél kilométernyire felfelé a folyón valamiféle oszlopok és megcsavarodott gerendák — kúszónövényekkel benőtt, deformálódott rácsszerkezet — emelkedtek ki a vízből. — Civilizáció — gondolta Maxim, nem túl lelkesen. Nagy mennyiségű vas jelenlétét érzékelte. És még valami mást is, valami kellemetlent és fojtogatót. Kimerített egy tenyérnyi vizet, és azonnal észlelte, hogy veszélyesen radioaktív. A folyó radioaktív anyagokat hozott magával keletről. Ez nyilván nem az a fajta civilizáció, amire számított. Ahelyett hogy kapcsolatot létesítene velük, talán bölcsebb lenne mintákat venni a szokásos vizsgálatokhoz, tenni néhány kört a bolygó egyenlítője körül, aztán irány haza. Otthon a Földön aztán átpasszolhatná az anyagot a Galaktikus Biztonsági Szolgálat szakértőinek, és villámgyorsan kitörölhetné az emlékezetéből az egész epizódot.

Finnyásan megrázta az ujjait, megtörölte őket a homokban, és lekuporodott. Megpróbálta elképzelni ennek a boldogtalan bolygónak a lakóit. Valahol az erdőn túl egy város fekszik piszkos gyárakkal; kivénhedt reaktorok ürítik radioaktív hulladékukat a folyóba; csúf, fémtetős házak, végtelen falak, és kevés ablak; az épületek között szeméttel teleszórt sikátorok. És az emberek? Valószínűleg vastagon öltözöttek, nehéz, durva anyagokba burkolózva, magas, fehér, nyakukba vágó gallérokkal.

Hirtelen lábnyomokat vett észre a homokban. Mezítlábas nyomokat. Valaki lemászott a meredek parton a folyóhoz, képzeletben látta is maga előtt: nagydarab, csámpás, esetlen valaki. Kétségtelenül humanoid, de mindkét lábán hat ujjal. Lemászott a partoldalon, átbotorkált a fövenyen, belemerült a radioaktív vízbe, és átúszott a túlsó partra, a nádasba.

Mint egy villámcsapás, ragyogó kék villanás világított meg hirtelen mindent körülötte. A partfal fölül mennydörgésszerű robaj hallatszott, amit sistergés és ropogás követett. Maxim felugrott. Száraz föld hullott rá, aztán valami rémisztő süvítéssel átszáguldott az égen és belezuhant a folyóba, gőzzel kevert vízpermetet repítve a levegőbe. Maxim felfogta hogy mi történt, de azt nem, hogy miért. Ezért nem is lepődött meg mikor látta, hogy örvénylő füstoszlop emelkedik óriási dugóhúzóként a foszforeszkáló ég felé arról a helyről, ahol a hajója állt. A hajó felrobbant: kerámia burkolata ibolyaszínben izzott, lángok táncoltak körülötte a fűben, bokrok kaptak lángra, és a göcsörtös fákat füstölgő tűz ölelte körül. Maximot hőség csapta meg, arcát tenyerével védve hátrálni kezdett.

— Ó istenem, ez nem lehet igaz! Miért? — Megpróbálta rekonstruálni a történteket. — Valami nagy majom járt erre, bejutott a hajóba, felliftezett a fedélzetre, megtalálta az akkumulátorokat, felvett egy ilyen furcsa kinézetű követ, aztán bummm!  Micsoda kő — három tonna! És egyetlen lendülettel. Jó erős állat, az biztos. A sztratoszférában kétszer eltalálta a hajót a kavicsaival, aztán idejött, hogy befejezze a munkát. Hihetetlen! Lefogadom, ilyesmi még sosem történt ezelőtt. És most mi legyen? Természetesen nemsokára keresni fognak, de arra senki sem fog gondolni, hogy a hajó megsemmisült, de a pilóta túlélte. A fenébe!

Elfordult a tűztől, és sebesen elindult a folyó mentén. Az egész környék vörös fényben izzott. Árnyéka, váltakozva hol rövidülve, hol meghosszabbodva, rohant előtte a füvön. Jobb felől ritkás, rothadástól bűzlő erdő kezdődött, a fű lágyabbá és nedvesebbé vált. Megfordult a fejében hogy a tűz esetleg utolérheti, és akkor kénytelen lesz úszva menekülni — ez tényleg kellemetlen lenne — de amint a vörös izzás halványodni kezdett, rájött, hogy a hajó tűzoltó rendszere, nem úgy, mint ő,  megértette a problémát, és kitűnően végezte a dolgát. Elképzelte, ahogy kormos tartályai abszurd módon előmerednek a tüzes törmelékből, sűrű oltóanyag-felhőket lövellve magukból. Nagyon meg lehetnek elégedve a teljesítményükkel.

— Nyugi, — gondolta. — Ne pánikolj. Ne siess. Rengeteg időd van. Egy örökkévalóságig kereshetnek. Nincs hajó, így lehetetlen, hogy megtaláljanak. Anyának nem fognak szólni, amíg nem lesznek abszolút biztosak a halálomban. Addig meg csak kitalálok valamit.

Átkelt egy kicsi, hűvös mocsáron, átverekedte magát valami bozóton, aztán kiért egy repedezett betonútra, ami a fák közé vezetett. A betonlapokon lépkedve lesétált a folyópartra. Arrafelé látta a növényzettel benőtt rozsdás gerendákat, egy hatalmas, a vízben félig elmerülve fekvő rácsszerű szerkezet maradványait. A folyó túlpartján az út folytatódott, alig láthatóan a foszforeszkáló ég alatt. Úgy tűnt, valamikor régen egy híd ívelt át a folyó felett, de valószínűleg ez nem illett bele valakinek a terveibe, ezért beledöntötték a vízbe, csak ez a ronda összevisszaság maradt belőle. Maxim leült, és eltöprengett kínos helyzetén.

— Jó, találtál egy utat. Ez a fő. Vacak egy út, jó régi, de mégis csak út. És a lakott bolygókon az utak elvezetnek az építőikhez. Mire van még szükségem? Ételre nem. El tudnék viselni egy könnyű kis uzsonnát, de jobb lesz, ha kordában tartom az étvágyamat. Víz nélkül kibírok még egy napot. Levegő van elég, habár jobban örülnék egy kicsivel kevesebb széndioxidnak és radioaktivitásnak. Ennyi. Meglehetősen jó formában vagyok. Ami igazán kell, az egy apró, primitív, spirálmenetes tekercs-antenna. — Lelki szemeivel tisztán látta a pozitron adó kapcsolási rajzát. Ha meglennének hozzá az alkatrészek, akár vakon is össze tudná szerelni. Összerakta néhányszor gondolatban.

— Robinzon. Rendben, ez vagyok én. — Valahogy megragadta az ötlet. — Maxim Crusoe. Nincs nálam semmi más, csak a rövidnadrágom és a sportcipőm. Másrészt viszont, a szigetem lakott. És ha lakott, megvan rá a remény, hogy tudok szerezni egy primitív tekercs-antennát. — Erősen próbálta maga elé képzelni a tekercs-antennát, de nem volt szerencséje. Helyette anyját látta, az arckifejezését, amikor megmondják neki, hogy a fia nyomtalanul eltűnt. Apja megdörzsöli az arcát, és zavartan néz körül. — Hagyd már abba, — mondja magában. — Ne is gondolj rájuk. Bármire, de rájuk ne. Különben véged. Hagyd abba, és foglalkozz saját magaddal. — Felállt, és elindult előre az úton.

Az erdő, eleinte félénk és ritkás, fokozatosan felbátorodott, és egyre közelebbről szegélyezte az utat. Néhány szemtelen fiatal fa áttört a betonon, és keresztülnőtt az úttesten. Az út nyilvánvalóan legalább húsz vagy harminc éves volt. A széle mentén a fák magasabbak, sűrűbbek, és elvadultabbak voltak; az ágak helyenként összeértek az ember feje felett. Lassan besötétedett, és hangos, torokhangú kiáltások hallatszottak az erdő mélye felől.

Valami mozdult, zizzent, dobbant. Aztán, körülbelül húsz lépésre előtte, egy sötét, lelapuló alak iramodott keresztül az úton. Nyüzsögtek a szúnyogok. Maxim előtt hirtelen világossá vált, hogy a környék túl elhagyatott és elvadult ahhoz, hogy emberek éljenek itt. Éhsége újra a felszínre tört, de érzékelte, hogy élő hús bőven van errefelé. Habár a hús nem különösebben étvágygerjesztő, maga a vadászat érdekes lehet. Őz? Talán igen, talán nem. De a helyi vadhús kétségkívül ehető. Megállt, és a szúnyogok rögtön vadul falni kezdték. Azt mindenki tudja, ha van ennivaló egy idegen bolygón, az ember nem halhat éhen. Nem is lenne olyan szörnyű eltévedni itt, és eltölteni egy évet, akár többet is,  az erdőben barangolva. Találhatna magának egy társat — valami farkast vagy medvét. Együtt vadásznának. Végül valószínűleg beleunna. Mindamellett nem tűnt túl vonzónak a kilátás hogy keresztülbotorkáljon az erdőn, a körös-körül heverő vashulladék és a szennyezett levegő miatt. Mindenesetre a legfontosabb feladat összerakni egy tekercs-antennát.

Megállt, és figyelt. Valahonnan az erdő mélye felől monoton, fojtott morajlás hallatszott. Maxim rájött, hogy már egy jó ideje hallotta, mire tudatosult benne. Nem állat volt vagy vízesés, hanem mechanikus eszköz, valamiféle primitív gépezet. Zihált, csikorgott, és rozsdaszagot árasztott. És egyre közeledett.

Előregörnyedve, fejét a vállai közé húzva Maxim zajtalanul futott a gépezet irányába, aztán hirtelen megállt, pont egy útkereszteződés előtt. Az út itt sáros volt, mély keréknyomok és kibillent betonlapok csúfították. Büdös volt, és nagyon radioaktív. Maxim lekuporodott és bal felé nézett, a közeledő moraj és csikorgás irányába.

Egy perc múlva felbukkant a zaj okozója. Egy forró, bűzölgő, szegecselt fém szörnyeteg dübörgött az úton hatalmas, sárral borított lánctalpain. Lassan cammogva, púposan és kopottan csörtetett keresztül az erdőt elborító vashulladékon. Tömve volt nyers plutónium és lantanidák keverékével. Vezető nélkül és magányosan, de még mindig vészjóslóan, átvágott a kereszteződésen, és tovább vonszolta magát, perzselő hőség uszályát húzva maga után. Morogva, rázkódva és forgolódva eltűnt az erdőben, őrjöngése lassan elenyészett.

Maxim lélegzetét visszafojtva hessegette el a szúnyogokat. Meg volt döbbenve: egész életében nem látott semmi ehhez foghatóan nevetségest és szánalomra méltót. — Rendben, — gondolta, — errefelé nem fogok találni semmiféle pozitron-adót. — Figyelte a szörnyet, amíg el nem tűnt, aztán hirtelen rájött, hogy a keresztút csupán egy keskeny átjáró a fák között. Talán utána kéne menni. Megállítani, és kikapcsolni a reaktorát. Figyelmesen hallgatózott. Recsegés és csörömpölés töltötte be az erdőt. A szörnyeteg egyre mélyebbre fúrta magát az erdőbe, mint egy víziló a mocsárba. Aztán a motor morajlása megint közeledni kezdett. Csörömpölve és bömbölve újra átküzdötte magát a kereszteződésen, és visszaindult arra, ahonnan az előbb érkezett. — Fiacskám, — gondolta magában Maxim, — jobb lenne, ha távol maradnál ettől. A dühös vadállatok és civilizálatlan robotok nem az én esetem. — Várt egy kicsit, aztán kimászott a bozótból, és egyetlen szökkenéssel átugrott a sugárszennyezett útkereszteződésen.

Miután egy ideig gyors iramban lépkedett, mélyeket lélegezve, hogy kiszellőztesse tüdejéből a vasszörny kigőzölgését, lelassított. Elgondolkodott mindazon, amivel ittlétének két órája alatt találkozott ezen a lakott szigeten, és megpróbált bizarr tapasztalataiból egy logikus képet összeállítani. Ez meglehetősen bonyolult dolog volt, lévén a részletek hihetetlenek, valószerűtlenek. Maga az erdő mintha egyenesen egy tündérmeséből került volna elő: fantasztikus élőlények szinte emberi hangjai visszhangzottak benne. Mint egy tündérmesében, egy öreg, elhagyatott út vezetett az elvarázsolt kastélyhoz, és láthatatlan, gonosz varázslók állítottak akadályokat azok útjába, akik megkockáztatták az odajutást. A távolból meteoritokkal bombázták a hajóját, aztán, mivel nem tudták visszafordítani, felgyújtották a hajót, őt csapdába ejtették, és egy vassárkányt küldtek utána. A sárkány öreg volt és buta, de ők azóta bizonyára rájöttek a tévedésükre, és előkészítettek számára  valami sokkal korszerűbbet.

— Nézzétek, — szólította meg őket Maxim, — nem áll szándékomban hogy megtörjem a kastélyt borító bűbájt, és felébresszem az alvó szépségeiteket. Egyetlen vágyam hogy találkozzam valakivel közületek, valaki intelligens emberrel, aki tud nekem segíteni megépíteni egy pozitron-adót.

De a gonosz varázslók kitartottak. Először egy hatalmas korhadt fát dobtak keresztben az útra, szétroncsolva a beton felületet, óriási lyukat vágva a földbe, amit megtöltöttek bűzös, radioaktív folyadékkal. Mikor ezzel nem tudták megállítani, mikor a szúnyogok belefáradtak a csipkedésébe, és csalódottan visszavonultak, hajnal felé hideg, rosszindulatú ködöt eresztettek rá. Maxim kocogni kezdett, hogy felmelegítse magát. A köd ragadós és olajos volt, és rothadástól bűzlött. Hamarosan füstszag is keveredett hozzá, és Maxim megpróbálta megkeresni a tüzet.

Hajnalodott mire rátalált az út szélén, egy megroggyant tetejű, üresen sötétlő ablakú, alacsony, mohalepte kőépület közelében. Habár senkit sem látott a környéken, érzékelte, hogy nemrég emberek voltak itt, akik hamarosan visszatérnek. Lefordult az útról, átugrott egy vízelvezető árkot, és a rothadó avarba bokáig süppedve közeledett a tűzhöz. A tűz üdvözölte primitív melegével. Itt minden nagyon egyszerűen megy. Köszöntés, formaságok nélkül az ember lekuporodhat, melengeti a kezét a tűznél, és csendben vár, amíg a vendéglátó, ugyanolyan csendben, megkínálja meleg étellel és itallal. Igaz, a vendéglátó most nem volt a közelben, de egy megfeketedett bográcsban erősen illatozó leves főtt a tűzön.

Maxim leült a tűz mellé, melegedett egy kicsit, aztán kelletlenül felkelt, és belépett a házba. Ház? Az eredeti épületből csak a kőfalak maradtak. Feje felett a hajnali ég fénylett a törött gerendák között, a padlódeszkák elrothadtak, és karmazsinszínű gombák csoportjai nőttek a sarkokban — nyersen mérgezőek, de jól átsütve meg lehet enni őket.

De hirtelen elment az étvágya. A falnál a félhomályban, kifakult rongyok között, egy csontváz hevert! Undorodva megfordult, lement a töredezett lépcsőn, és kezéből tölcsért formálva teljes erőből elkiáltotta magát: — Hé, hatujjú!

Kiáltása szinte azonnal elhalt a ködbe burkolt fák között. Nem kapott választ, csupán a madarak csiripeltek dühödten a feje felett.

Maxim visszatért a tűzhöz, rádobott néhány ágat, és belenézett a bográcsba. A leves forrt benne. Talált valami kanálfélét, megszagolta, megtörölte a fűben, és újra megszagolta. Aztán gondosan lefölözte a szürkés habot, és kilöttyintette az üst pereme felett. Megkeverte a levest, merített egy keveset a széléből, megfújta, és ajkával csücsörítve megkóstolta. Nem rossz. Olyasmi, mint a tahorgmáj-leves, csak erősebb. A kanalat félretéve két kezével óvatosan megfogta a bográcsot, és a fűre tette. Aztán újra körülnézett, és elkiáltotta magát: — Kész a reggeli! Gyere, láss hozzá!

Még mindig érezte, hogy a szállás tulajdonosa valahol a közelben van, de csak mozdulatlan, ködtől nedves bokrokat látott, és sötét, göcsörtös fatörzseket. Más hang nem hallatszott, csak a tűz pattogása, és a madarak szüntelen fecsegése.

— Jó, rendben, — mondta hangosan. — Tégy, amit akarsz, de én megtöröm a jeget!

A leves nagyon megízlett neki. Mire észrevette volna, a harmadrésze már el is tűnt a bográcsból. Sajnálkozva odébb vonult, pihent egy kicsit, aztán eltörölte a kanalat. De nem tudta türtőztetni magát: merített még a legaljáról azokból az ízletes barna húsdarabokból, amik szinte elolvadtak a szájában. Aztán újra odébb ment, újra eltörölte a kanalat, és keresztben a bogrács tetejére tette. Eljött az ideje, hogy kifejezze nagyrabecsülését láthatatlan vendéglátójának.

Felugrott, kiválasztott néhány vékony ágat, és bement a házba. Óvatosan lépkedve a korhadt padlón és próbálva nem rápillantani az árnyékban heverő maradványokra, szedett néhány gombát, kiválogatva a legkeményebbeket, és karmazsinszínű kalapjukat felfűzte egy ágra. — Jó lenne rátok némi só, egy kis bors, de nem számít. Bemutatkozáshoz megteszitek. A tűz fölé akasztlak benneteket, kigőzölöm belőletek az utolsó csepp mérget is, aztán egész finom falat lesz belőletek. Ti lesztek az én első hozzájárulásom ennek a lakott szigetnek a kultúrájához.

A házban szinte észrevehetetlenül sötétebb lett, és Maxim megérezte, hogy valaki nézi. Elnyomta a vágyat, hogy hirtelen megforduljon, elszámolt tízig, lassan felemelkedett, és előzékeny mosollyal az arcán hátra fordította a fejét.

Egy hosszú sötét arc, nagy bánatos szemekkel és a sarkoknál lebiggyedő ajkakkal, nézett rá kifejezéstelenül az ablakon át. Bámulták egymást néhány másodpercig, és Maximnak úgy tűnt, az arcból áradó szomorúság elárasztja a házat, végigsöpör az erdőn, és elborítja az egész világot. Körülötte minden elszürkült, beborult, elkomorodott. Aztán a házban még sötétebb lett. Maxim az ajtó felé fordult.

Egy tömzsi ember csúf katonai gyakorlóruhában, arcán bozontos rőt szőrpamaccsal, kurta, izmos lábait szétterpesztve állt a küszöbön, széles vállai elzárták a bejáratot. Maximot szinte átdöfte a kék szempár pillantása, rendületlen és ellenséges, mégis szinte vidám — legalábbis az ablakon át áradó, mindent átható mélabúhoz képest. Nyilvánvalóan nem ez volt az első eset, hogy ez a durva kinézetű bennszülött egy másik világból érkezett látogatóval találkozik. De az is nyilvánvaló volt, hogy a kellemetlenkedő látogatókkal keményen és gyorsan szokott elbánni, nélkülözve az olyan úri finomságokat, mint a kommunikáció, és más szükségtelen bonyodalmakat. A nyakán átvetett bőrszíjon lógó félreérthetetlen kinézetű vastag cső egyenesen Maxim hasának irányult. Világos volt, hogy a férfinak a leghalványabb fogalma sincs az emberi élet értékéről, az Emberi Jogok Nyilatkozatáról, a humanizmus emelkedett eszméiről, vagy a humanizmusról magáról.

Nem lévén más választási lehetősége, Maxim kinyújtotta az ágat a felnyársalt gombafejekkel, még szélesebben mosolygott, és gondosan artikulálva megszólalt. — Béke! Minden rendben. Minden nagyszerű! — A mélabús arc az ablak mögül egy hosszú de érthetetlen mondattal válaszolt az üdvözlésre, ami sikeresen tisztázta a helyzetet. A kintről jövő hangokból ítélve száraz ágakat dobtak a tűzre. A kékszemű fazon gondozatlan vörös szakálla mögül recsegő hangokat produkált, ami Maximot a kereszteződésnél látott vassárkányra emlékeztette.

— Igen! — bólogatott Maxim élénken. — Föld! Világűr! — Az ággal a zenit irányába mutatott, és Rőtszakáll engedelmesen nézett fel a beomlott mennyezetre. — Maxim! — folytatta Maxim a saját mellkasára bökve. — Maxim! A nevem Maxim! Maxim!

— Mak Szim! — bömbölte Rőtszakáll idegenszerű intonációval. Szemei Maximra tapadtak, és egy sorozat dörmögő hangot küldött hátra a válla felett. A „Mak Szim” ismétlődött meg benne néhányszor. A búsképű fazon válaszolt rá néhány baljós, melankolikus szótaggal. Rőtszakáll kék szemei és sárga fogú állkapcsai szélesre nyíltak és harsányan röhögni kezdett. Szemmel láthatóan volt valami nevetséges a dologban, amit Maximnak nem sikerült megérteni. Rőtszakáll befejezte a nevetést, szabad kezével megtörölte a szemét, leeresztette halált hozó fegyverét, és intett Maximnak, hogy jöjjön ki.

Maxim örömmel engedelmeskedett. A tornácon újra Rőtszakáll felé nyújtotta a felnyársalt gombákat. Rőtszakáll megragadta az ágat, figyelmesen megvizsgálta, megszaglászta, aztán félredobta. — Nem! — tiltakozott Maxim. — Ez jó! — Lehajolt, és felvette az ágat. Rőtszakáll nem tiltakozott, de néhányszor Maxim hátára paskolt és a tűz felé taszigálta, arra ösztökélve, hogy üljön le. Megpróbált közölni valamit, de Maxim el volt foglalva a tűz túloldalán ülő búsképű alakkal, aki egy koszos rongyot szárítgatott. Egyik lába csupasz volt, és ide-oda mozgatta az ujjait. Ötöt, nem hatot.

2.

Gaj az ablaknál, a lóca szélén ülve fényesítgette barettjén a jelvényt zubbonya hajtókájával, amíg Varibobu káplár a menetparancsát készítette. A káplár feje félrebillent, szemei tágra nyitva. Bal kezével tartotta a vörös szegélyű űrlapot, amíg lassan kirajzolta a szépen kalligrafált szöveget. — Micsoda kézírás — gondolta Gaj némi irigységgel. — Tintafoltos vén bolond: húsz éve van a Légiónál, és még mindig csak egy vacak irodista. Nézd csak a gülü szemeit — a brigád büszkesége. Hát még, mikor kilóg a nyelve. Hú, ott van! Az is csupa tinta. Na csá, Varibobu, vén aktatologató. Téged sem látlak többé. Sajnálom, hogy elmegyek — jó emberek az itteniek, a tisztek is. És a munka amit csinálunk, az hasznos és fontos. — Gaj szipogott, és kinézett az ablakon.

Odakint a szél fehér port sodort végig a hatszögletű lapokkal burkolt, járda nélküli utcán. Az adminisztratív és műszaki személyzetnek otthont adó egyen-épületek hosszú falai fehéren csillogtak. Idoya asszony, egy testes, erős nő sétált el az ablak előtt, arcát kezével védve a portól, szoknyáját leszorítva. Bátor asszony, nem félt fogni az apróságokat, és követni brigadéros férjét erre a veszélyes vidékre. Az őrszem a parancsnokság előtt, egy ránctalan viharkabátot, és fülére húzott barettet viselő kopasz újonc, fegyverével tisztelgett. Két teherautónyi, kiképzés alatt álló újonc vonult el mellettük — talán oltásra mentek. — Ez az, őrmester, mutasd meg nekik. Ne forgasd a fejed! Nincs ott semmi látnivaló! — mondta magában Gaj. — Mit gondolsz, hol vagy? Talán a korzón?

— Hogy betűzöd? — kérdezte Varibobu. — G-a-l?

— Nem. A családnevem Gaal — G-a-a-l.

— Kár — mondta Varibobu, és megnyalta a tollát. — A Gal elférne egy sorban.

— Gyerünk, írjad már! — gondolta Gaj. — Attól nem lesz jobb neked, ha spórolsz a sorokkal. Ez a fajankó egy káplár? Még a gombjait sem tudja megpucolni. Szép kis káplár. Két csíkja van, de még lőni sem tud rendesen, ezt mindenki tudja.

Az ajtó kivágódott, és Toot kapitány, karján az ügyeletes tiszti arany szalaggal, robogott be a szobába. Gaj talpra ugrott, és összecsapta a bokáját. A káplár kissé felemelkedett, de folytatta az írást.

— Aha. — A kapitány undorodva tépte le porvédő maszkját. — Gaal közlegény. Igen, tudom, itt hagy bennünket. Kár. De én örülök, maga miatt. Remélem, a fővárosban is ilyen lelkiismeretesen fog szolgálni.

— Igenis, kapitány úr! — felelte Gaj. Nagyon kedvelte Toot kapitányt, a művelt tisztet és egykori főiskolai tanárt. A kapitány választotta ki őt erre a feladatra.

— Leülhet, közlegény. — A kapitány a pult mögött az asztalához ment. Még állva átnézett néhány papírt, és felvette a telefont. Gaj tapintatosan elfordult az ablak felé. Odakint semmi sem változott. A társai alakzatban vonultak ebédelni. Gaj bánatosan figyelte őket. Mindjárt beérnek az étkezdébe, és Szerembes káplár majd utasítja őket, hogy vegyék le a barettjüket „hálaadáshoz”. Harminc torok fog egyszerre bömbölni, miközben a pára száll fel a fazekakból, a tálak csillognak a pulton, és az öreg Doga készen áll hogy elsüsse díjnyertes vicceinek egyikét a katonáról és a szakácsról. Kár, hogy el kell mennie. Igaz, veszélyes volt itt, és az éghajlat egészségtelen, az élelmezés is egyhangú — konzerv — de itt legalább tudja az ember, hogy szükség van rá, hogy nem tudnának meglenni nélküle. Itt az ember a saját vállán érzi az erdő vészjósló nyomását. Uram Isten, hány bajtársunkat temettük el itt. A telep mögött egy egész erdő van rudakból, tetejükön rozsdásodó sisakokkal.

Másrészt — ott van a főváros. Oda nem küldenek akárkit. Ha az ember egyszer odakerült, akkor állandóan mozgásban volt. Azt mondták, a főváros összes alakulótere látható a Teremtők főhadiszállásáról, így minden alakulatot szemmel tart valaki a Teremtők közül. Persze valójában nem mindegyiket. Szúrópróbaszerűen ellenőriztek. Hirtelen maga előtt látta, amint kiszólítják az alakzatból, és ő bepánikol. Lép kettőt, aztán elcsúszik, hasra esik a parancsnok előtt, és gépfegyvere csörömpöl a kövezeten. A fenébe, micsoda ügyetlen barom. A barettje elszáll, Isten tudja merre. Hűha! Gaj mély lélegzetet vett, és lopva körülnézett. Isten őrizz! Igen, ez a főváros. Mindent figyelő szemek vigyáznak. De jó, oda se neki, mások is szolgálnak ott. Ráadásul ott lakik Rada, a nővére. És bolondos, öreg bácsikája, az őskori csontjaival, és özönvíz előtti teknősbékáival. Az ördögbe, mennyire hiányoznak neki mindketten!

Mikor újra kinézett az ablakon, leesett az álla. Két férfi jött az utcán a parancsnok irodája felé. Az egyiket ismerte — a vörös szakállú Zef, törzsőrmester a 114-es utász különítménynél, elítélt, aki kiérdemelte az életben maradás jogát azzal, hogy az erdőn keresztül vezető utakat tisztított meg. De a másik különös volt. Gaj először degennek gondolta, de aztán arra a következtetésre jutott, Zef aligha bajlódna azzal, hogy egy degent a főhadiszállásra hurcoljon. Egészséges, fiatal férfi volt, majdnem meztelen, barna bőrű, bikaerős, és csak egy furcsa, csillogó anyagból készült, jóval a térde felett elvágott nadrágot viselt. Zefnél ott volt a fegyvere, de nem úgy nézett ki, mintha őrizet alatt kísérné a fickót. Egymás mellett mentek, a különös idegen nevetséges módon lóbálta a karjait. Valamit közölni próbált Zeffel, aki lihegett a szapora tempótól, és teljesen tanácstalannak látszott. — Valamiféle vadember, — gondolta Gaj. — De honnan jöhetett? Az úton, az erdőn át? Talán vadállatok nevelték fel. Történt már ilyen azelőtt is. A fenébe, micsoda izmok!

Figyelte az őrszem felé közeledő párost. Zef az arcát törölgette, miközben magyarázni próbált valamit, de az őr, az újonc, nem ismerte Zefet, és fegyvert nyomott a bordái közé, utasítva hogy húzódjon vissza a szabályzatban előírt távolságra. A meztelen fickó hadonászó karjaival bekapcsolódott a társalgásba. A különös kifejezés az arcán megfoghatatlan, mint a higany, szemei kifejezők és sötétek. — Ajaj, az őr kezdi elveszíteni a türelmét. Balhézni fog. — Gaj megfordult.

— Kapitány úr, kérek engedélyt jelenteni! A törzsőrmester a 114-esektől behozott valakit. Lenne szíves megnézni?

A kapitány az ablakhoz ment. Felhúzta a szemöldökét. Kinyitotta az ablakot, kidugta a fejét.

— Őrszem, engedd be őket!

Gaj becsukta az ablakot, mikor hallotta a lábdobogást a folyosón. Zef és vadember társa beléptek az irodába. Szorosan a nyomukban berobbant az őrparancsnok, és két katona az őrségből. Zef vigyázzban állt, köhintett, és pimasz kék szemét a kapitányra szegezte.

— Zef törzsőrmester, egy-egy-négyes utász különítmény, jelentkezem! Ezt a fickót az úton tartóztattuk fel. Kapitány úr, ez minden jel szerint elmebeteg. Mérges gombát eszik, nem ért egy szót sem, érthetetlenül beszél, és, amint ön is látja, majdnem meztelenül mászkál.

Amíg Zef jelentett, a fogoly szemügyre vette a környezetét, és különös mosolyát rávillantotta minden egyes jelenlévőre. Fogai szabályosak és hófehérek voltak. A kapitány kezeit a háta mögött összekulcsolva közelebb lépett, és tetőtől talpig szemügyre vette.

— Maga kicsoda? — kérdezte.

A fogoly még furcsábban mosolygott, tenyerével a mellére csapott, és mondott valamit, ami így hangzott: „Mak Szim”. Az őrparancsnok felröhögött, az őrök kuncogtak, a kapitány mosolygott. Gaj először semmi humorosat nem talált a válaszban, aztán rájött, hogy a „Mak Szim” a tolvajok nyelvén azt jelenti: „megettem a kést.”

— Talán a mieink közül való — mondta a kapitány Zefnek.

Zef a fejét rázta, porfelhő szállt fel a szakállából.

— Biztosan nem. Mak Szimnek nevezi magát, de nem érti a tolvajnyelvet. Nem közülünk való.

— Talán egy degen — javasolta az őrparancsnok. Kapott néhány fagyos pillantást. — Meztelen — magyarázta, miközben az ajtó felé hátrált. — Távozhatok, kapitány úr?

— Mehet. Küldessen a törzsorvosért, Dr. Zoguért. Hol kapta el? — kérdezte Zefet.

Zef elmagyarázta, hogy különítménye az éjszaka folyamán a 23/07-es négyszöget tisztította meg, megsemmisített négy önjáró löveget és egy ismeretlen rendeltetésű berendezést, és két embert veszítettek egy robbanásban; minden a legnagyobb rendben ment. Reggel hét körül az idegen az erdőből kijött az útra, egyenesen a tábortüzükhöz. Már messziről észrevették, észrevétlenül követték a bokrok takarásában, és egy alkalmas pillanatban foglyul ejtették. Zef először szökevénynek vélte, aztán azt gondolta, hogy egy degen, és éppen le akarta lőni, de meggondolta magát, mert ez a fickó… Zef feszengve, ujjaival szakállát fésülgetve, így fejezte be: — Mert rájöttem, hogy nem degen.

— Hogy jutott erre a következtetésre? — kérdezte a kapitány. A fogoly csendesen állt, karja keresztbe fonva hatalmas mellkasán, és felváltva hol őt, hol Zefet nézte.

Zef azt mondta, ezt nehéz lenne elmagyarázni.

— Először is, ez az alak semmitől nem fél. Azonkívül, elvette a levest a tűzről, és pontosan a harmadát ette meg, mintha ez járna neki, egy jó barátnak. De mielőtt megette volna, elkiáltotta magát az erdő felé, valószínűleg sejtette, hogy a közelben vagyunk. Aztán: gombával akart megkínálni minket. A gomba mérges volt, nem ettük volna meg, és neki sem hagytuk volna. De ő meg akarta etetni velünk — gondolom a háláját akarta kimutatni. És utolsósorban: mint tudjuk, a degenek fizikailag nem jobbak, mint egy nyápic normális. Ez idefelé jövet őrült tempót tartott, úgy ment át kidőlt fatörzseken, mintha sima talajon járna, és árkokat ugrott át, aztán megvárt a túlsó oldalon. És valami okból — talán dicsekvésből — egyszerűen felkapott, és futott velem kétszáz lépést.

A kapitány figyelmesen hallgatta Zefet. De Zef éppen csak befejezte a történetét, mikor a kapitány hirtelen a fogoly felé fordult, keményen ránézett, és rákiáltott honti nyelven: — Neve? Rendfokozata? Beosztása?

Gaj csodálta a kapitányt az ügyes húzásért, de nyilvánvaló volt, hogy a fogoly nem ért hontiul. Újra megmutatta gyönyörű fogait, és a mellére csapott: — Mak Szim. — Ujjával fogvatartója bordái közé bökött: — Zef. — Aztán beszélni kezdett, lassan, hosszú szünetekkel, felváltva mutogatva a mennyezet és a padló felé, karjaival integetve. Gaj úgy gondolta, sikerült elcsípnie néhány ismerős szót a beszédében, de a szavak nem álltak össze értelmes mondattá. Mikor a fogoly befejezte a beszédet, Varibobu káplár szólalt meg.

— Véleményem szerint ez az ember egy agyafúrt kém, és legjobban tennénk, ha jelentenénk az ügyet a brigádparancsnoknak.

A kapitány nem törődött vele.

— Most elmehet, Zef — mondta. — Jó munkát végzett, ezt figyelembe fogjuk venni.

— Nagyon hálás vagyok önnek, kapitány úr! — Zef éppen távozott volna, mikor a fogoly halk kiáltást hallatott, áthajolt a pult felett, és felkapott egy köteg az asztalon heverő kitöltetlen űrlapot.

A halálra rémült Varibobu hátrahőkölt, és tollát a vadember felé hajította. Az röptében kapta el, és kényelembe helyezve magát a pulton, firkálgatni kezdett a papírra. Gaj és Zef megragadták a vállánál fogva, de lerázta őket.

— Hagyják békén! — parancsolta a kapitány, és Gaj a megkönnyebbülés érzésével engedelmeskedett. Lefogni ezt a barna vadállatot olyan lett volna, mint megállítani egy tankot a lánctalpainál fogva.

A kapitány és Zef közrefogták a foglyot, és a firkálmányt tanulmányozták.

— Úgy nézem, ez a világ térképe akar lenni — mondta Zef bizonytalanul.

— Hmmm — válaszolta a kapitány.

— Igen, persze! Itt a közepén ez a Világ Világa. Körülötte a világ. És itt van, ahol szerinte mi vagyunk.

Gajnak végül sikerült bepréselnie magát a fogoly masszív válla és Zef durva, átizzadt kabátja közé. A vázlat nevetséges volt. Olyan, mint amilyennek egy hatéves rajzolná le a világot: egy kis kör jelöli a Világ Világát, és körülötte egy nagy kör a világ gömbjét. A körön egy kövér pont, amihez csak kis kezeket és lábakat kéne hozzáadni — aztán kész: „Ez itt a világ, ez pedig én vagyok.” A szegény holdkóros még a kört sem tudta rendesen lerajzolni, valami tojásszerűt csinált helyette. Nyilvánvaló, hogy nem normális. Ráadásul rajzolt egy pontozott vonalat, ami a világ alatt vezet egy másik ponthoz, mintha azt próbálná megmagyarázni, hogy került ide, ahol most van.

Közben a fogoly elvett egy másik űrlapot, és sebesen felvázolt két kis világgömböt az átellenes sarkokba, összekötötte őket egy pontozott vonallal, és rajzolt hozzá még valami cikornyát. Zef füttyentett: reménytelen eset. Nincs értelme tovább maradnia.

— Távozhatok, uram?

A kapitány megrázta a fejét.

— Zef, magát elbocsátották az állásából?

— Igen, uram.

A kapitány föl-alá járkált.

— Talán maga tudja — hogy is mondjam — mi a véleménye erről az emberről? Mondjuk szakmai szemszögből nézve.

— Lehetetlen, uram — válaszolt Zef. — Ön is tudja, elvesztettem a jogot, hogy szakmai minőségemben beszéljek.

— Értem. Ez így igaz. És meg kell hogy dicsérjem a becsületességéért. De…

Zef vigyázzban állt. A kapitány láthatóan zavarban volt, és Gaj megértette kellemetlen helyzetét. Ez komoly dolog. Tegyük fel, hogy a vadember kém. Dr. Zogu kétségkívül nagyszerű tiszt, kiváló légionárius, de csak katonaorvos. Másrészről viszont Zef nagyon értette a dolgát, mielőtt letartóztatták.

— Rendben van, — mondta a kapitány, — ez ügyben semmit sem tehetünk. De így egymás közt, csak maga és én… — Megállt Zef előtt. — Érti, hogy mire gondolok? Csak így egymás közt, valóban úgy gondolja, hogy ez az ember őrült?

Zef habozott, mielőtt válaszolt volna.

— Csak így magunk között? — ismételte. — Jó, természetesen, mint laikus, és a laikusok tévedhetnek. Hajlok rá, hogy azt higgyem, ez a hasadt személyiségnek egy kristálytiszta esete, amikor a valódi én kilökődik, és egy képzelt egó veszi át a helyét. Csak mint laikus, ezt vegye figyelembe, én elektrosokk-kezelést, és nyugtatókat javasolnék.

Mak Szim újra beszélni kezdett, felváltva a kapitányhoz és Zefhez. A szerencsétlen fickó mondani próbált valamit — valami zavarta. De éppen akkor nyílt az ajtó, és a doktor, szemmel láthatóan rosszkedvűen, mert félbe kellett szakítania az ebédjét, belépett a szobába.

— Üdvözlöm, Toot — szólt kötekedő hangon. — Mi a gond? Egészen megkönnyebbültem, most, hogy életben és jó egészségben találom. Ki az ördög ez?

— A rehabosok fogták el az erdőben. Az a gyanúm, hogy bolond.

— Nem bolond. Ez egy szimuláns — morogta a doktor, miközben vizet töltött magának a kancsóból. — Küldje vissza az erdőbe. Hadd dolgozzon.

— Nem hozzánk tartozik — tiltakozott a kapitány. — És nem tudjuk, honnan jött. Arra gondoltam, talán elfogták a degenek, megőrült, aztán átszökött hozzánk.

— Rendben van — morogta a doktor. — Ezért kellett a csicskását rohanvást értem küldenie. — Odament a fogolyhoz és felnyúlt, hogy megvizsgálja az arcát. A fogoly vigyorgott, és szelíden eltolta magától. — Nem, nem! — mondta a doktor. — Állj nyugodtan!

A fogoly engedelmeskedett. A doktor megvizsgálta a szemeit, megkopogtatta, megtapintotta a nyakát és a torkát, behajlította a kezét, megkoppintotta a térdét, aztán visszatért a kancsóhoz és töltött magának még egy pohár vizet.

— Gyomorégés — magyarázta.

Gaj Zefre nézett, aki félreállt, és a falat bámulta tettetett közömbösséggel. A doktor csillapította szomját, és visszatért a vizsgálathoz. Megtapogatta a foglyot, megnézte a fogait, kétszer belebokszolt a hasába; aztán elővett egy lapos dobozt a zsebéből, becsatlakoztatta egy konnektorba, és a dobozt a vadember különböző testrészeihez érintette.

— Semmi különös — mondta. — Néma is?

— Nem — válaszolt a kapitány. — Tud beszélni, de csak valami vad nyelven. Nem ért minket. Itt vannak a rajzai.

A doktor tanulmányozta őket.

— Jó, jó, nagyon mulatságos. — Megragadta a káplár tollát és sebesen felvázolt egy macskát, ahogyan egy gyermek tenné, pálcikákból és kis körökből. — Mit mondasz erre, barátom? — nyújtotta a rajzot a bolond felé.

Egy pillanatnyi habozás után Mak Szim elvette a tollat, és rajzolni kezdett. A doktor macskája mellé felskiccelt egy különös, nagyon szőrös és ellenséges kinézetű állatot. Habár az állat nem volt ismerős Gajnak, azt látta, hogy ez nem gyermekrajz. Szép rajz volt — ami azt illeti, meglepően jó. Még egy kicsit félelmetes is volt nézni. A doktor nyúlt a tollért, de a bolond visszahúzta a kezét és felrajzolt még egy állatot — hatalmas fülekkel, ráncos bőrrel, és az orra helyén valami nagyon hosszú farokra emlékeztető dologgal.

— Gyönyörű! — kiáltott fel a doktor, az oldalát csapkodva.

A bolond nem hagyta abba. Most az állatok helyett valamiféle szerkezetet vázolt fel, ami egy nagy, átlátszó taposó aknára emlékeztetett. Aztán ügyesen egy kis ülő embert rajzolt bele. Ujjával az apró figurára bökött, aztán a saját mellére, mondva: — Mak Szim.

— Ezt a valamit a folyónál láthatta — mondta Zef halkan, amint közelebb jött. — Felgyújtottunk egy hasonló dolgot a múlt éjjel. Igazi monstrum volt. — Megrázta a fejét.

A doktor látszólag most először vett tudomást Zefről.

— Á, a mi derék professzorunk! — kiáltott fel eltúlzott lelkesedéssel. — Valami bűzlik ebben a szobában. Kedves kolléga, legyen már olyan szíves, hogy a mélyenszántó megállapításait a szoba túlsó végéről közöli velünk. Örök hálára kötelezne vele.

Varibobu kuncogott, a kapitány szigorúan szólt: — Zef, maradjon az ajtónál, és ne feledkezzen meg magáról.

— Rendben, így már jobb — mondta a doktor. „Toot, ön szerint mit kéne csinálnunk  vele?”

— Ez az ön diagnózisától függ. Ha szimuláns, akkor átadom az államügyész hivatalának. Ők majd utána néznek. Ha elmebeteg…

— Ez nem egy szimuláns, Toot! — mondta a doktor határozottan. — Az államügyészi hivatal nem a megfelelő hely a számára. De én tudok egy helyet, ahol nagyon érdekesnek fogják találni. Hol a brigadéros?

— Őrjáraton, az erdőben.

— Jó, nem számít. Ön ma az ügyeletes tiszt, nem igaz? Küldje el ezt az ifjú idegent erre a címre. A doktor felírt valamit a legutóbbi rajz hátuljára.

— Mi ez? — kérdezte a kapitány.

— Ó, ez egy olyan hely, ahol nagyon hálásak lesznek nekünk ezért a bolondért. E felől biztosíthatom.

A kapitány tétovázva forgatta a papírt az ujjai között, aztán a szoba távolabbi sarkába ment, és magához intette a doktort. Sugdolóztak egy darabig, és csak Zogu egy közbevetett megjegyzése volt hallható. — A Propaganda Minisztérium… Küldje el egy kísérővel. Ez nem olyan nagy titok! Garantálom önnek… Parancsolja meg neki, hogy felejtse el az egészet. A fenébe — a kölyök semmit sem fog érteni belőle!

— Jól van — egyezett bele végül a kapitány. — Varibobu káplár! Írjon kísérő papírokat!

A káplár kissé megemelkedett.

— Gaal közlegény úti parancsai készen vannak?

— Igen, uram.

— Írja be Mak Szim nevét a parancsokra, mint kísért személyt. Gaal közlegény!

Gaj összecsapta a sarkát, és vigyázzba vágta magát.

— Igen, uram.

— Vigye a foglyot az ezen a papíron levő címre, mielőtt továbbmenne az új helyére. Miután végrehajtotta a parancsot, mutassa be ezt a papírt az ügyeletes tisztnek az új állomáshelyén. A címet felejtse el. Ez az ön utolsó megbízatása, Gaal, és tudom, hogy végre fogja hajtani, ahogy jó légióshoz illik.

— Úgy lesz, uram — kiáltotta Gaj, akinek hízelgett a kapitány belé vetett bizalma.

Hirtelen leírhatatlan elragadtatás forró hulláma söpört végig rajta, és emelte a magasba. — Ó, az öröm édes percei, azok a feledhetetlen percek mikor az ember szárnyra kel, a percek, amikor lelkesen semmibe veszünk mindent, ami durva, anyagi, és fizikai. Percek, mikor hallani vágyod a parancsot, ami a tűzbe küld, a lángok közé vet az ellenség ezrei ellen, a vad hordák sűrűjébe, hogy szembenézz a golyózáporral. Tűz! Lángok! Szenvedély! És most felemelkedik ő, ez a stramm, jóképű fickó, a brigád büszkesége, a mi Varibobu káplárunk. Mint egy lángoló fáklya, mint a dicsőség és hűség szobra. Ő kezdi a dalt, és mi egy emberként csatlakozunk hozzá!

Előre, légiósok, ti vasemberek!

Előre, söpörjétek el a várakat szemetek tüzével!

Vascsizmával tiporjuk el az ellent!

Hadd csillogjanak a friss vércseppek kardunkon…

— És mindenki velünk énekel, még a nagyszerű Toot kapitány is, a mintaszerű légiós, a Légió dísze, akiért az életemet is örömmel adnám, a lelkemet, mindenemet, ebben a szent pillanatban. És dr. Zogu is énekel, a felebaráti könyörületesség mintaképe, nyers és kemény, mint az igazi katona, de gyengéd is, mint egy anya. És a mi Varibobu káplárunk, a miénk ízig-vérig, a vén harcos, az ellenséggel vívott összecsapásokban megőszült veterán. Ó, hogy csillognak a gombjai, és hogy ragyognak a sávjai, elnyűtt, jól megérdemelt uniformisán. Számára nem létezik más, csak a szolgálat, a szolgálat!

Vasöklünk elsöpör minden akadályt.

A Mindenható Teremtők elégedettek velünk!

Hogy sír az ellenség! Ne könyörülj rajta!

Hajrá légiósok, bátor harcosok!

— De mi ez? Az az ember nem énekel. Csak támaszkodik a pulton, és ingatja azt a hülye barna fejét. Szeme ide-oda jár, és nem hagyja abba a vigyorgást. Kin vigyorogsz, te szemét? Ó, hogy szeretném vasöklömmel szétverni azt a csupa fog vigyorodat. De nem, nem tehetem: az ilyen viselkedés nem illik egy légióshoz. Egyébként is, ez egy bolond, egy szánalmas nyomorék. Sosem ismerheti meg az igazi boldogságot. Vak, értéktelen félember. És az a vörös hajú bandita a sarokban, vonaglik az elviselhetetlen fájdalomtól. Te nyavalyás bűnöző, szétrúgom a seggedet. Talpra, szemét! Állj vigyázzban, mikor a legionáriusok az indulójukat éneklik. Ezt az üres fejedért, meg a piszkos képedért, a pimasz szemedért kapod. Nesze, nesze!

Gaj visszalökte Zefet a falhoz, és sarkait összecsapva a kapitány felé fordult. A füle csengett és a világ kellemesen lebegett és forgott a szemei előtt, ahogy az ilyen extázis-rohamok után lenni szokott.

Varibobu káplár, elkékülve az erőfeszítéstől, köhögött és a mellkasát fogta. A doktor, izzadtan és kipirulva, mohón ivott, egyenesen a kancsóból, aztán a zsebéből egy zsebkendőt húzott elő. A kapitány üres tekintettel a homlokát ráncolta, mintha emlékezni próbálna valamire. A vörös hajú Zef, mint egy piszkos rongycsomó, vonaglott a fájdalomtól. Arca véres péppé volt verve, halkan nyöszörgött. És Mak Szim abbahagyta a mosolygást. Arca megkeményedett, ajkai szétnyíltak, ahogy tágra nyílt szemmel Gajt bámulta.

— Gaal közlegény — szólt a kapitány. — Valamit mondani akartam magának… Elég, Zogu, hagyjon nekem is legalább egy korty vizet.

3.

Maxim nehéznek érezte a fejét, amikor felébredt. A levegő fülledt volt a szobában; az ablakot megint becsukták éjjelre. Nem is lett volna értelme kinyitni itt, a város közelében. Egészségtelen gőzök szürkésbarna sapkája látszott a város felett. A szél erre hozta, és sem a távolság, sem az ötödik emeleten, magasan az utca felett levő szobája, sem az alatta levő park nem nyújtott enyhülést. — Istenem, milyen jól esne most egy ionzuhany, aztán anyaszült meztelenül kiugrani a kertbe — nem ebbe a rossz szagú, bűzös kipárolgásokkal rothadó valamibe, hanem a miénkbe, Gladbach mellett, a Nirs partján. Futnék tíz mérföldet teljes erőből a tó körül, átúsznék a túlsó partra, aztán lemerülnék a fenékre vagy húsz percre, hogy edzzem a tüdőmet. Aztán felmásznék a síkos sziklákra. — Felugrott, kinyitotta az ablakot, kidugta a fejét a szemerkélő esőbe, beszívta a párás levegőt, és köhögött — a levegő tele volt ipari szennyező anyagokkal, és az esőcseppek fémes ízt hagytak a nyelvén. Kocsik zúgtak a közeli autópályán. Lent, az ablak alatt, nedves lomb sárgállott, és valami csillogott a magas kőfalon. A város szélén, szokás szerint, a mérgező füst vastag oszlopai gomolyogtak elő lustán két távoli kéményből, és konyultak le a föld felé.

Fojtogató világ. Nyomorult, beteg világ. Kietlen és szomorú. Mint az a kormányhivatal, ahol az emberek hirtelen, minden ok és értelem nélkül, elkezdik rekedtre énekelni és ordítani magukat. Aztán Gaj, a tiszta, jóképű fiatalember, teljesen váratlanul laposra veri a vörös szakállú Zefet. És az áldozat még csak ellenállást sem tanúsít. Boldogtalan világ. Egy radioaktív folyó, egy nevetséges vasszörny, szennyezett levegő. Az az esetlen, két sor üléses, kerekeken mozgó, szennyet okádó  fémdoboz, és ápolatlan utasai. És az a barbár incidens a kerekes fémdobozban, mikor faragatlan emberek harsány röhögéssel és taglejtésekkel könnyekre fakasztottak egy idősebb asszonyt, és senki sem avatkozott közbe. A doboz zsúfolt volt, de mindenki elfordult. Csak Gaj ugrott fel a haragtól (vagy talán a félelemtől) fehéren, és kiáltott rájuk, amire aztán elkotródtak. De még Gajt is, aki látszólag jóravaló ember volt, néha hirtelen megmagyarázhatatlan dühroham fogta el, hangosan veszekedett a fülke többi utasával, dühösen bámult rájuk, aztán ugyanolyan hirtelen teljesen magába roskadt.

A többiek sem viselkedtek jobban. Órákig békésen ültek, pihentek, halkan beszélgettek, még nevettek is; aztán hirtelen valaki elkezdett morgolódni a szomszédjával. A szomszéd ideges acsarkodással válaszolt. És a többi utas semmit sem tett, hogy észre térítse őket. Ahelyett, hogy lecsendesítették volna a civakodókat, inkább ők is bekapcsolódtak a vitába. Aztán a ricsaj csak fokozódott, amíg már mindenki ordítozott, fenyegetőzött, lökdösődött. Még a gyerekek is teli tüdőből ordítottak. Aztán fokozatosan minden lecsendesedett; az emberek rosszkedvűvé váltak, kerülték a beszélgetést. És néha a veszekedés valóban undorító jelenetekbe torkollott. A szemek szinte kiugrottak üregeikből, az arcok szederjessé váltak, a hangok vérfagyasztó rikácsolássá torzultak, valaki hisztérikusan nevetett. Néhányan imádkoztak, mások énekeltek. Tiszta bolondokháza.

Maxim ellépett az ablaktól, egy pillanatra megállt szűk szobája közepén. Gyengének, fásultnak, és kimerültnek érezte magát. Erejét összeszedve, hogy határozott cselekvéssel felülkerekedjen leromlott fizikai és mentális állapotán, tornászni kezdett. Egy terjedelmes fa széket használt súlyzónak. — Így biztosan tönkre fogok menni — gondolta. — Szerintem egy-két napig bírom még. Akkor aztán ki kell jutnom innen. Talán járom az erdőt egy darabig. Esetleg nem lenne rossz ötlet kirándulni a hegyekbe. Szép arrafelé. És vadregényes. Elég messze van — nem érnék oda egy éjszaka alatt. Hogy is nevezte őket Gaj? Zartak. Vajon ez a neve annak a hegységnek, vagy az ő nyelvükön így mondják a hegyet? Akárhogy is van, jobb, ha most megfeledkezem róluk. Tíz napja vagyok itt, és még semmi eredményt nem értem el.

Bepréselődött a zuhanyfülkébe, és néhány percig dörzsölte magát a sűrű mesterséges esőben, ami ugyanolyan undorító volt, mint az igazi esőjük. Igaz, kissé hidegebb volt, de kemény, és maró. Megtörölközött egy steril törölközővel.

Minden bosszantotta — a reggeli kialvatlanság, ez a fojtogató világ, a hülye helyzet, amibe került, a pocsék, zsíros reggeli, amit hamarosan enni fog — visszatért a szobájába, hogy bevesse az ágyát. Várta a reggeli, ott gőzölgött és bűzlött az asztalon. Halacska becsukta az ablakot.

— Jó napot — mondta Maxim a helyi nyelven. — Ablak. Nem szabad.

— Jó napot — felelte a nő, miközben az ablakon levő számtalan reteszt tologatta. — Muszáj. Eső. Rossz.

— Halacska — mondta Maxim linkoz nyelven. Az igazi neve Nolu volt, de Maxim azonnal átkeresztelte Halacskának, az arckifejezése, és a rendíthetetlen nyugalma miatt.

A nő megfordult, és ránézett rezzenéstelen tekintetével. Ki tudja hányadszor már, ujjával megérintette az orra hegyét. „Nő,” mondta, utána Maximra mutatott, és azt mondta: „férfi”. Aztán szék támláján lógó bő terepszínű kezeslábasra mutatva: „Ruha. Muszáj.” A rövidnadrág nem volt elég neki. Egy férfi nyaktól lefelé mindig legyen eltakarva.

Miközben öltözködött, a nő bevetette az ágyát, habár Maxim folyton erősködött, hogy ezt ő is meg tudná csinálni magának. Halacska a szoba közepére tolta a széket (Maxim a fal mellé állította), és eltökélten kinyitotta a radiátor csapját, amit Maxim folyton elzárt. A „nem szabad” állandó mondogatása épp úgy nem hatott rá, mint az ismétlődő „muszáj”.

Miután begombolta a kezeslábas nyakát, Maxim az asztalhoz ment, és egy kétágú villával nekilátott a reggelijének. Folytatódott a szokásos társalgás.

— Nem akarok. Nem szabad.

— Muszáj. Étel. Reggeli.

— Nem akarok reggeli. Íze rossz.

— Muszáj megenni reggelit. Jó.

— Halacska, — robbant ki Maxim linkoz nyelven, — hogy te micsoda kegyetlen nőszemély vagy! Ha te jönnél a Földre, én rongyosra járnám a lábam, hogy neked tetsző ételt keressek.

— Nem értem — mondta a nő kifejezéstelen arccal. — Mit jelent 'halacska'?

Miközben undorodva rágcsált egy zsíros falatot, Maxim vett egy darab papírt, és felskiccelt rá egy naphalat szemből nézve. A nő gondosan tanulmányozta, aztán eltette a köpenye zsebébe. Maxim minden rajzát elvette, és eltette őket valahová. Maxim rengeteget rajzolt, és élvezettel csinálta. Szabad perceiben, és éjjel, amikor nem tudott aludni, semmi más tennivalót nem talált. Így hát rajzolt állatokat és embereket, táblázatokat és diagrammokat, és anatómiai ábrákat. Lerajzolta Megu professzort vízilóként, és egy vízilovat Megu professzorként. Megszerkesztette a linkoz encilopédikus táblázatát, gépezetek vázlatát, és a történeti kronológia diagrammjait. Az elhasznált sok ívnyi papír mind eltűnt Halacska zsebében, de semmi nem mutatott arra, hogy Maximnak sikerült volna kapcsolatot teremtenie vendéglátóival. Vízilónak — Megu professzornak — megvolt az elképzelése a probléma megoldásáról, és nem állt szándékában változtatni rajta.

A linkoz enciklopédikus táblázata, aminek tanulmányozása lehetővé tette volna nekik, hogy kommunikálni kezdjenek Maximmal, egyáltalán nem váltott ki semmi érdeklődést Vízilóból. Halacska volt az egyetlen, aki az idegent a helyi nyelvre tanította, de ő is csak a legelemibb kifejezéseket — „Csukd be az ablakot,” „Vedd fel a kezeslábasodat,” meg ilyesmit. Egyetlen árva kommunikációs szakembert sem állítottak rá az ügyére.  Víziló, és csakis Víziló foglalkozott Maximmal.

Igaz, neki rendelkezésére állt egy meglehetősen hatékony kutató eszköz — a mentoszkopikus berendezés — és Maxim napi tizennégy-tizenhat órákat töltött a vizsgálószékben. Ráadásul Víziló mentoszkópja nagyon érzékeny műszer volt. Meglehetősen mély behatolást tett lehetővé a memóriába, és rendkívül jó felbontó kapacitással rendelkezett. Egy ilyen berendezéssel nyelvtudás nélkül is boldogultak volna.

De Víziló meglehetősen különös módon használta a mentoszkópot. Kategorikusan visszautasította, hogy a saját mentogrammjait valakinek megmutassa, már a javaslat is meglehetősen feldühítette. Maxim mentogrammjaihoz való hozzáállása is különös volt. Maxim úgy rendszerezte az emlékképeit, hogy a helybeliek egy meglehetősen átfogó képet kaphassanak a Föld társadalmi, gazdasági, és kulturális életéről. De ezek a mentogrammok nem tudtak Vízilóból semmi lelkesültséget kiváltani. Savanyú képet vágott, dünnyögött, odébb ment, telefonált, vagy az asszisztensét zaklatta, sűrűn ismételgetve egy zamatos hangzású szót: „masszaraks”. Ám ha a képernyő azt mutatta, Maxim hogy robbant fel egy a hajója felé tartó jégszirtet, hogyan tép darabokra egy páncélos farkast, vagy hogy ment meg egy mobil laboratóriumot egy óriási, de ostoba ál-poliptól, el sem lehetett volna vonszolni a mentoszkóptól. Halkan sikoltozott, örömében a fejét csapkodta, és a kimerült asszisztenssel ordítozott, aki a képeket rögzítette. Egy kronoszférikus protuberancia látványa révületbe ejtette a professzort, mintha még sosem látott volna ilyet azelőtt. És nagyon kedvelte a szerelmi jeleneteket, amiket Maxim filmekből ollózott össze, külön azzal a céllal, hogy a helyieknek valami fogalmuk lehessen a földlakók érzelemvilágáról.

A professzor abszurd reakciói kétségbe ejtették Maximot. Azon tűnődött, vajon Víziló tényleg professzor-e, és nem csak egyszerűen egy mentoszkóp-kezelő, aki előkészíti az anyagot egy igazi vizsgálóbizottság számára, amit a világűrből érkezett látogatókkal való kapcsolatfelvétel céljára állítottak fel. Víziló meglehetősen primitív személyiségnek tűnt, mint egy kölyök, akit a Háború és békéből csak a csatajelenetek érdekelnek. Maxim úgy érezte, megalázó, hogy az olyan komoly anyagot, mint a bemutatói a Földről, ilyen könnyedén kezelik. Joggal számított rá, hogy komolyabb partnerre talál kommunikációs próbálkozásához.

Persze lehetséges, hogy ez a világ csillagközi útvonalak kereszteződésénél helyezkedik el, ezért a világűrből érkezett látogatók mindennaposak — valójában olyan hétköznapiak, hogy külön bizottságot sem állítanak fel minden érkezőnek. A hatóságok egyszerűen csak arra korlátozzák tevékenységüket, hogy a legalapvetőbb információkat kiszedjék belőlük. Ebben az esetben például a csillogó gombos emberek, akik nyilván nem szakértők, kivizsgálták a körülményeit, és minden teketória nélkül küldték őt, az újonnan érkezettet, a kijelölt helyére. De, gondolta, talán egyes nem-humanoidok azt a téves benyomást alakították ki a bennszülöttekben, hogy minden, más bolygókról újonnan érkezettre határozott, de indokolható gyanakvással reagáljanak. Következésképpen Víziló professzor minden fontoskodása a mentoszkóppal csupán halogató akció, csak látszata a kommunikációnak, amíg valami felsőbb hatóság nem dönt a sorsa felől.

— Így vagy úgy, — vonta le a következtetést Maxim, undorral rágcsálva az élelem utolsó darabkáját — bajban vagyok. Ha el fognak vinni valahova, jobb lesz, ha sürgősen megtanulom a nyelvüket.

— Jó! — mondta Halacska, miközben elvette a tányérját. — Gyere!

Maxim sóhajtott, és felkelt. Kiléptek a folyosóra. Hosszú volt, piszkos kék, és ajtók sorakoztak rajta, olyanok, mint ami Maxim szobáján volt. Maxim sosem találkozott össze senki mással, de néha hallott a bezárt ajtók mögül jövő izgatott hangokat. Lehet, hogy más idegeneket is tartanak itt, hogy kivárják, amíg döntenek a sorsukról.

Halacska előtte ment hosszú, férfias léptekkel, szálfa-egyenesen, és Maxim nagyon sajnálta őt. Láthatóan ez a vidék még nem volt járatos a kozmetika művészetében, és szegény Halacska kénytelen volt beérni a saját alkatrészeivel. A professzor asszisztense lenézően kezelte őt, és Víziló egyáltalán nem is figyelt oda rá. Eszébe jutott a saját udvariatlan viselkedése, kezdte bántani a lelkiismerete. Felzárkózott mögé, megveregette csontos vállát, és azt mondta: — Nolu, remek lány. Jó lány.

Amaz hideg arckifejezéssel fordult felé, eltolta a kezét, rosszallóan nézett rá, és szigorúan kijelentette: — Maxim rossz. Férfi. Nő. Nem szabad.

Maxim zavartan újra lemaradt.

Mikor elérték a folyosó végét, Halacska kinyitott egy ajtót, és beléptek egy nagy, világos szobába, amit Maxim recepciós helyiségnek gondolt. Ablakait vastag vasrudakból készült, ízléstelen rácsozat díszítette. Egy magas, bőrrel kárpitozott ajtó vezetett Víziló laboratóriumába. Valamilyen okból állandóan két nagydarab helybeli álldogált az ajtónál. Sosem válaszoltak az üdvözlésre, majdnem mozdulatlanul álltak, és úgy tűnt, mintha folyamatosan transzban lennének.

Mint mindig, Halacska egyenesen a laboratóriumba ment, Maximot a recepciós szobában hagyva. Maxim, ahogy szokta, üdvözölte az ajtónál posztoló bennszülötteket, és szokás szerint nem várt feleletet. A laboratórium ajtaja kissé nyitva volt, így hallhatta Víziló hangos, ingerült hangját, és a mentoszkóp kattogását. Maxim az ablakhoz ment, rövid ideig bámulta a nedves tájat, a fás síkságot és az autópályát, a ködben alig látszó magas fémtornyot, de hamar meg is unta. Úgy döntött, belép a laboratóriumba, anélkül, hogy hívásra várna.

Az, szokás szerint, telve volt az ózon kellemes illatával. Dupla képernyők villogtak. A kopasz, agyonhajszolt asszisztens a lehetetlen nevével, akit Maxim Állólámpának nevezett el, úgy tett, mintha a berendezést állítaná be, miközben a laboratóriumban folyó vitát figyelte.

Víziló karosszékében, Víziló asztala mögött egy szögletes, hámló arcú, és dülledt, véreres szemű idegen ült. Víziló csípőre tett kézzel előtte állt, és rikácsolt. Nyaki erei kidagadtak, kopasz feje búbja tüzes naplemente-vörösre váltott, és szájából nyál fröcskölt minden irányba.

Maxim, megpróbálva nem magára vonni a figyelmet, csendben a munkahelyéhez ment, és halkan üdvözölte az asszisztenst. Állólámpa, akinek idegei már teljesen tropára mentek, hátrahőkölt a rémülettől, és elcsúszott egy vastag kábelen. Maximnak éppen csak sikerült őt a vállánál elkapnia. Állólámpa ernyedten összecsuklott. Milyen különös ember! Halálosan félt Maximtól. Halacska a semmiből került elő hirtelen, és egy kidugaszolt palackot nyomott Állólámpa orra alá. Állólámpa csuklott, és életre kelt. Mielőtt újra az öntudatlanságba siklott volna, Maxim egy acélszekrénynek támasztotta, és gyorsan elhúzódott tőle.

Miután leült a vizsgálószékbe, észrevette, hogy az idegen megszűnt Vízilóra figyelni, és őt nézte átható pillantással. Maxim barátságosan rámosolygott. Az idegen kissé megbillentette a fejét. Abban a pillanatban Víziló öklével az asztalra csapott, és megragadta a telefont. Kihasználva a szünetet, az idegen mondott néhány szót, de Maxim csak a „muszáj” és „nem szabad”-ot tudta megkülönböztetni belőlük. Aztán az idegen felvett egy fényes zöld szegélyű, vastag, kékes papírlapot, és meglengette Víziló orra előtt. Víziló bosszúsan félresöpörte, és azonnal parancsoló hangon beszélni kezdett a telefonba. A „muszáj”, „nem szabad”, és a rejtélyes „masszaraks” többször is elhagyta az ajkát, és Maxim még az „ablak” szót is el tudta csípni. Végül Víziló dühösen lecsapta a kagylót, rábődült az idegenre, és miután szitkok özönét zúdította rá, kimasírozott, és becsapta maga után az ajtót.

Aztán az idegen felkelt a székéből, kinyitotta az ablakpárkányon fekvő hosszú, lapos dobozt, és kivett belőle egy sötét ruhát.

— Gyere ide! — mondta Maximnak. — Vedd fel ezt.

Maxim Halacskára nézett.

— Gyerünk! — mondta Halacska. — Vedd fel. Muszáj!

Maxim rájött, hogy valaki, valahol, meghozta a döntést a sorsáról, amire várt. Ledobta magáról a csúf kezeslábast, és az idegen segítségével felvette az új ruhát. Maxim úgy gondolta, sem nem csinos, sem nem kényelmes, de ugyanolyan volt, mint az a ruha, amit az idegen viselt. Talán az idegen az egyik saját tartalék ruháját adta neki, mert a kabát ujjai túl rövidek voltak, és a nadrág lötyögött rajta. De mindenki más meg volt elégedve Maxim megjelenésével. Az idegen elismerően dünnyögött. Halacska vonásai ellágyultak, mikor lesimította a vállait, és kiegyengette a kabátot. Még Állólámpa is halványan elmosolyodott a vezérlőpult mögött.

— Gyerünk! — mondta az idegen az ajtó felé menet.

— Viszlát! — mondta Maxim Halacskának. — És köszönöm, — tette hozzá linkoz nyelven.

— Viszlát! — válaszolta Halacska. — Maxim jó. Erős. Muszáj menni.

Zaklatottnak tűnt. Vagy talán azért aggódott, mert a ruha nem illett rá eléggé. Maxim intett a sápadt Állólámpának, és az idegen után sietett.

Áthaladtak néhány ósdi, terjedelmes berendezésekkel telezsúfolt szobán. Egy zajos felvonóval lementek az első szintre, és beléptek az alacsony mennyezetű előcsarnokba, ahol Gaj leadta Maximot néhány nappal azelőtt. Most, mint akkor is, várniuk kellett, amíg elkészítettek néhány dokumentumot, míg a képtelen fejfedőt viselő mókás kis ember firkantott valamit a rózsaszín kártyákra, az idegen firkantott valamit a zöldekre, és az optikai erősítőt viselő lány rovátkákat préselt beléjük. Aztán mindenki kicserélte a kártyáját, és minden jól összekeveredett, és végül az abszurd fejfedőt viselő kis ember magához vett két zöld kártyát, és egy rózsaszínt. És az idegen átvett két rózsaszínűt, egy vastag kéket, és egy fém cédulát, rajta írással. Egy perccel később mindezeket átnyújtotta egy fénylő gombos, testes embernek, aki a kijáratnál állt. Mikor már kívül voltak, a testes fickó hirtelen rekedt hangon kiáltozni kezdett, és az idegen újra visszament hozzá; úgy tűnt, elfelejtette magával vinni a kék kártyát.

Maxim az idegen jobbján ült egy nevetségesen hosszú automobilban. Az idegen mérges volt valami miatt. Fújtatva és zihálva Víziló kedvenc kötőszavát kezdte ismételgetni: „Masszaraks”.

A kocsi felmordult, óvatosan elindult a járda mellől, átmanőverezett az egy helyben álló kocsik seregén, végiggurult az épület előtti aszfaltnégyszögön, elment egy nagy, fonnyadt virágágyás, aztán egy sárga fal mellett, rágördült az autópálya felhajtójára, aztán hirtelen fékezett.

— Masszaraks! — sziszegte az idegen, és kikapcsolta a motort.

Egyforma teherautók végtelen sora húzódott végig az autópályán. Egy sor mozdulatlan, nedvesen csillogó fémből készült kerek tárgy nyúlt ki belőlük az oldalpallók fölött. A teherautók lassan haladtak, megtartva a szükséges követési távolságot, motorjuk ritmikusan morajlott. Szörnyű kipufogóbűzt árasztottak szerteszét.

Maxim a mellette lévő kis ajtót tanulmányozta, kikövetkeztette, hogy működik az ablak, és felhúzta. Anélkül, hogy felé fordult volna, az idegen egy hosszú, és teljesen érthetetlen mondatot mondott.

— Nem értem — felelte Maxim.

Az idegen meglepett arckifejezéssel fordult felé, és a hanglejtéséből ítélve kérdezett valamit. Maxim a fejét rázta.

Az idegen még meglepettebbnek tűnt. Beletúrt a zsebébe, kihúzott egy apró, lapos dobozt, benne kis fehér rudacskákkal, egyet a szájába dugott, és a maradékot Maximnak kínálta. Udvariasságból Maxim elfogadta a kis dobozt, és tanulmányozni kezdte. Kartonpapírból volt, és erősen bűzlött valamiféle szárított levelektől. Maxim kivette az egyik kis rudacskát, leharapott belőle egy darabot, és megrágta. Gyorsan letekerte az ablakot, kidugta a fejét, és kiköpte. Nem ennivaló volt.

— Nem szabad! — mondta, és visszaadta a dobozt. — Íz rossz.

Az idegen leesett állal bámult rá. A fehér rudacska az ajkán lógott. Maxim, alkalmazkodva a láthatólag helyi szokáshoz, egy rudacskával megérintette az orra végét, és bemutatkozott: — Maxim.

Az idegen dünnyögött valamit. Hirtelen egy kis láng jelent meg a kezében; a fehér rudacska végét hozzá érintette, és abban a pillanatban a kocsi megtelt undorító füsttel.

— Masszaraks! — kiáltott fel Maxim dühösen, és gyorsan kinyitotta az ajtót. — Nem szabad!

Most jött rá, mik voltak azok a rudacskák: mikor Gajjal utaztak, szinte minden férfi ugyanazzal a fajta füsttel mérgezte a levegőt, de a fehér rudacskák helyett ők rövid és hosszú fatárgyakat tettek a szájukba, amik úgy néztek ki, mint a kis fasípok, amiket a gyerekek használtak az ősi időkben. Láthatóan valamiféle narkotikumot inhaláltak — kétségtelenül igen veszélyes szokás. Maxim emlékezett rá, mennyire megkönnyebbült, mikor megtudta, hogy Gaj szintén elítéli ezt a szokást.

Az idegen gyorsan kidobta a narkotikumos rudacskát az ablakon, és tenyerét meglengette az arca előtt. Maxim a biztonság kedvéért szintén meglengette a kezét, aztán újra bemutatkozott. Megtudta, hogy az idegen neve Fank, és ezzel a beszélgetés véget is ért. Ültek és vártak nagyjából öt percig, barátságos pillantásokat váltottak, és mutogatták egymásnak a teherautók végtelen sorát, ismételgetve: „Masszaraks!” Aztán a végtelen sor véget ért, és Fank ráfordult az autópályára.

Úgy látszott, nagyon siet. Mindenesetre bársonyos zúgásig gyorsította a motort; bekapcsolt valami fülsértő hangú szerkezetet, és minden biztonsági szabályt figyelmen kívül hagyva, előzni kezdte a teherautók sorát, éppen csak elkerülve a feléje száguldó kocsikat.

Megelőzték a teherautó-menetoszlopot. Csaknem kirepültek az útpadkára, mikor megfarolva kikerültek egy piros járművet magányos vezetőjével; eltéptek egy hatalmas, billegő kerekeken guruló fa szekér mellett, amit valami ősöreg, farkatlan bestia vontatott; egy csoport vászonköpenyt viselő gyalogost leszorítottak az árokba; nedves fák lombsátra alatt száguldottak, amiket szabályos sorokban ültettek az út mindkét oldalán — és Fank tovább gyorsított. Mikor rájött, hogy a kocsit nem ilyen sebességre tervezték — túlságosan instabil volt — Maxim kezdte kényelmetlenül érezni magát.

Hamarosan az utat házak kezdték szegélyezni. A kocsi bevágtatott a városba, és Fanknak hirtelen csökkentenie kellett a sebességét.

Az utcák aránytalanul keskenyek voltak, zsúfolásig tele járművekkel. Mindkét oldalról minden elképzelhető fajta járművekkel körülvéve Frank kocsija nehezen haladt előre. Előttük egy furgon, aminek a hátulját embereket és állatokat ábrázoló rikító ábrák és tarkabarka képek borították, szinte eltakarta előlük az eget. A bal oldalukon két teljesen egyforma kocsi araszolt, zsúfolásig tele élénken gesztikuláló férfiakkal és nőkkel. Gyönyörű nők voltak, színesek, nem olyanok, mint Halacska. Távolabb valamiféle egysínű vasúti kocsi gördült, utasokkal megrakva. Jobbra egy folyamatos aszfaltsáv volt, elzárva a járműforgalomtól. Különös, ibolyaszínű és fekete ruhákba öltözött emberek ütköztek egymásnak, mentek el egymás mellett, és kerülgették egymást rajta, amint vállukkal utat törtek maguknak a tömegen át.

Több fakó, nyúzott arc volt közöttük, olyan, mint Halacskáé. Szinte mindenki csúf volt, fájdalmasan vékony, túlságosan sápadt, esetlen, és szögletes. Mégis elégedettnek tűntek: gyakran nevettek, és nyugodtnak látszottak, szemük csillogott, és életteli hangok töltötték be a levegőt. — Talán — gondolta Maxim — ez mégiscsak egy jól szervezett társadalom. — A házak vidámnak tűntek… fények ragyogtak szinte minden ablakban, ami azt jelentette, hogy nincsenek szűkében az elektromos energiának. A háztetők felett sokszínű fények hunyorogtak derűsen. Az utcákat tisztára mosták. Szinte mindenki szépen, ízlésesen volt öltözve. De mégis, habár ez a világ a felszínen jómódúnak, virágzónak tűnt, valami nem volt rendben vele: túl sok volt a beesett arc.

Hirtelen és váratlanul megváltozott a hangulat. Izgatott kiáltások hasítottak a levegőbe. Egy férfi felmászott egy üvegezett elárusító bódéra, és kiabálni kezdett. Szabad kezével integetett, míg a másikkal kapaszkodott. Énekszó hangzott fel a járdáról. A járókelők megálltak, kalapjaikat a levegőbe hajigálták, énekeltek, és rekedtre ordították magukat. Nyúzott arcukat az utcán keresztben villogó hatalmas, színes felirat felé fordították.

— Masszaraks! — sziszegte Fank, és a kocsi élesen elkanyarodott. Maxim ránézett. Fank arca eltorzult, halálosan fehér volt. Kezeit erőlködve levette a kormánykerékről, és az óráját bámulta.

— Masszaraks! — nyögte. Mondott még néhány szót, de Maxim csak annyit tudott kivenni belőle: — Nem értem!

Fank hátrapillantott a válla felett, és arca még inkább eltorzult. Maxim is hátranézett, de nem látott semmi szokatlant. Csak egy élénksárga, doboz alakú automobilt.

Mostanra a kiáltozás és sikítozás az utcán a tetőfokára hágott, de Maximnak nem volt rá ideje, hogy ezen gondolkozzon. Fank elvesztette az eszméletét, és a kocsi még mozgásban volt. Előttük a furgon vezetője a fékre taposott, és a masszív, rikítóra festett fal egyenesen Maxim felé közeledett. Aztán egy tompa puffanás, idegborzoló csikorgás, és kocsijuk motorházteteje felpattant.

— Fank! — kiáltott fel Maxim. — Fank! Nem szabad!

Fank ott feküdt nyöszörögve, teste a kormánykerékre borult. Fékek sivítottak, a forgalom megállt, szirénák bőgtek. Maxim megrázta Fankot a vállánál fogva, aztán kinyitotta az ablakot. — Gyorsan! Fáj neki! — kiáltotta.

Az éneklő, kiabáló tömeg összegyűlt a kocsi körül. Maxim teljesen összezavarodott. Ezek az emberek vagy feldühödtek a baleset miatt, vagy őrülten el vannak ragadtatva valamitől, vagy megijesztette őket valami. Nem lett volna értelme segítségért kiáltani; ezek még a saját hangjukat sem hallották. Így hát visszafordult Fankhoz. Fank most fejét hátravetve az ülésnek támaszkodott, és teljes erejéből a halántékát és arcát masszírozta. Nyál szivárgott a szája sarkából. Mikor rájött, hogy Fanknak rettenetes fájdalmai vannak, Maxim erősen megragadta a könyökénél fogva, és gyorsan megfeszítette az izmait, felkészült rá, hogy a fájdalmat átvezesse a saját testébe. Nem volt biztos benne, hogy egy földönkívülivel is működik a dolog, és hiába kereste a pontot, ahol idegi kontaktust tudna létesíteni. Ráadásul Fank elvette a kezét a halántékáról, és minden maradék erejével igyekezett Maximot eltolni magától, kétségbeesetten és érthetetlenül motyogva magában. — Menj, menj! — Maxim csak ennyit értett belőle. Biztos volt benne, hogy Fank teljesen magán kívül van.

A Fank melletti ajtó szélesre tárult. Két fekete barettes fej nyomult be a kocsiba. Fémgombok sora csillogott. Maxim ajtaja kinyílt, és erős kezek ragadták meg a vállát, oldalát, és nyakát. Elhúzták Fanktól, és kivonszolták a kocsiból. Nem tanúsított ellenállást. Mikor belökték a zajló tömegbe, látta, hogy a két barettes ember a sárga kocsihoz vonszolja a vonagló Fankot, míg három másik barettes megtisztítja az utat a karjukkal hadonászók tömegén át. Aztán a morajló tömeg összezárult az összetört kocsi körül; a kocsi esetlenül megdőlt, a levegőbe emelkedett, aztán az oldalára fordult. A tömeg megfogyatkozott körülötte, még mindig énekeltek és kiabáltak. Mindenkit áthatott az őrjöngő elragadtatás.

Maximot hátralökdösték egy épület falához, és nekiszorították egy nedves kirakatnak. Nyakát nyújtogatva megpillantotta a sárga kocsit. Harsogó, jajgató hangot adva éppen elindult. Áttörte magát a tömegen, és eltűnt a szeme elől.

4.

Késő estére Maximnak elege lett a városból. Farkaséhes volt. Egész nap talpon volt, sok mindent látott, de szinte semmit nem értett. A beszélgetéseket hallgatva összeszedett néhány új szót, és most már felismert néhány betűt a feliratokon és plakátokon, de ez volt minden. A Fankkal történt baleset összezavarta, de mostanra már visszanyerte az önuralmát. A függetlenség nagyon fontos volt számára; nagyon hiányzott neki, amíg be volt zárva Víziló nyomorúságos szellőzésű ötödik emeleti hangyabolyába. Újra átgondolta a helyzetét, és úgy döntött, egyelőre nem tér vissza Vízilóhoz, inkább kivesz egy kis szabadságot. Igaz, az udvariasság a házigazdánk felé fontos dolog, de az információszerzés lehetősége szintén megfontolandó. Igen, az átkozottul fontos, hogy kommunikálni tudjon ezekkel az emberekkel, de talán sosem lesz rá még egy ilyen lehetősége, hogy első kézből szerezzen információkat. Tehát a kommunikáció még várhat.

A város ámulatba ejtette. Szinte odatapadt a földhöz. Minden mozgás vagy a felszínen, vagy alatta történt. Az épületek és az ég közötti határtalan teret csak füst, eső, és köd töltötte ki. A város szürke, füstös, színtelen volt. Mindenütt ugyanaz az egyhangúság. Nem az épületeiben — némelyik igazán szép volt — nem is a tömeg monoton nyüzsgésében az utcáin; nem az örökös nedvességben, sem szilárd kő- és aszfalttömegének szembetűnő élettelenségében… egyhangúsága valami mindent átfogó, alapvető tulajdonságában rejlett. Egy gigantikus óraműre hasonlított, amiben minden alkatrész különbözik, sőt minden mozog, forog, a fogaskerekek fogai összekapcsolódnak és szétválnak egyetlen, végtelen ritmusban; ahol a ritmus megváltozása csak egyet jelenthet — a szerkezet hibáját, lerobbanást, megállást. Egy különös világ, ahol semmi sem olyan, mint amit valaha is látott. Talán egy igen komplex társadalom, amit törvények sokasága kormányoz. De volt valami, amit Maxim már felfedezett magának: az alkalmazkodás. Tedd azt, amit mindenki más is tesz, ugyanúgy, mint mindenki más. És ő pontosan ezt tette. A tömegbe beleolvadva piszkos üvegtetők alatt gigantikus raktáráruházakba lépett be; a tömeggel együtt hagyta el őket, lement a föld alá, zsúfolt elektromos vonatokra préselte fel magát, és indult el velük valamerre, hihetetlen dübörgő zaj közepette; aztán, sodortatva magát a tömeggel, újra felment a felszínre, az utcákra, amik teljesen ugyanolyanok voltak, mint amiket nemrég elhagyott.

Leszállt az este, és bekapcsolódtak a magasan a föld felett felaggatott erőtlen utcai lámpák. A főbb utcák mostanra teljesen bedugultak. A tömegtől elszakadva Maxim egy félig elhagyatott, gyengén megvilágított mellékutcában találta magát. Úgy döntött, erre a napra már elege volt a városból, és megállt.

Három ragyogó aranygömböt vett észre, egy fénycsövekből kirakott villogó kék feliratot, és egy pincehelyiségbe vezető ajtót. Azt már megtanulta, hogy a három gömb olyan helyet jelent, ahol élelmet lehet szerezni. Lement néhány kicsorbult lépcsőfokon, és egy kicsi, alacsony mennyezetű helyiséget pillantott meg tucatnyi asztallal. A padlót tiszta fűrészpor borította vastag rétegben, és üvegpolcokon színjátszó folyadékokat tartalmazó palackok sorakoztak. A helyiség majdnem üres volt. A polcok előtt, a pult mögött egy fonnyadt, idősebb nő mozgott csigalassúsággal; kicsit odébb egy alacsony, de erősnek látszó, vastag, fekete bajuszos fickó üldögélt egykedvűen egy apró asztalnál.

Maxim belépett, kiválasztott egy asztalt kissé távolabb a pulttól, és leült. Az idős nő vetett felé egy pillantást, és mondott valamit rekedt, de erős hangján. A férfi kifejezéstelen arccal ránézett, aztán elfordult, felvett egy átlátszó folyadékkal telt magas poharat, és kortyolt egyet. Kinyílt egy ajtó, és fehér csipkés kötényt viselő, vonzó, fiatal lány lépett a helyiségbe. Észrevéve Maximot az asztalához ment, de ahelyett, hogy a szemébe nézett volna, mereven elnézett a feje felett. Tiszta, finom bőre volt, apró pihék a felső ajkán, és gyönyörű szürke szeme. Maxim udvariasan orra hegyéhez érintette az ujját, és bemutatkozott: — Maxim.

A lány meglepetten pillantott le rá, mintha most látná először. Olyan bájos volt, hogy Maxim önkéntelenül, szélesen elmosolyodott. Aztán a lány is mosolygott, és az orrára mutatott: — Rada.

— Jó, — mondta Maxim. — Vacsora.

A lány bólintott, és kérdezett valamit. A biztonság kedvéért Maxim is bólintott, és mosolygott.

Figyelte a távozó lányt. Karcsú, kecses alakja emlékeztette rá, hogy lám, ezen a világon is vannak gyönyörű emberek.

Az idős nő hosszan kommentálta az eseményt, aztán eltűnt a pult mögött. Maxim észrevette, hogy a bajuszos meglehetősen ellenségesen bámul rá. Talán ő maga sem tűnt különösebben barátságosnak. Annyi baj legyen…

Rada újra megjelent, egy tányérnyi gőzölgő húsos-zöldséges kását, és habzó folyadékkal telt vastag üvegkorsót szolgált fel Maximnak.

— Jó, — mondta Maxim. Az asztalra mutatva hívta, csatlakozzon hozzá.

Bárcsak leülne, és beszélgetne vele, amíg eszik. Micsoda öröm volna hallani a hangját. Szerette volna, hogy a lány tudja, kedveli őt, és örül a társaságának.

De Rada csak mosolygott, és megrázta a fejét. Mondott valamit — Maxim megértett egy szót, „ülni” — és visszament a pulthoz. Kár, gondolta Maxim. Felvette a kétágú villát, enni kezdett, és próbált megfogalmazni egy mondatot a harminc szóból, amit ismert. Egy mondatot, amivel kifejezhetné a barátságát, és vágyát a kommunikációra.

Ahogy karját a mellén keresztbe fonva a pultnak dőlt, Rada időről időre vetett rá egy-egy pillantást. Minden alkalommal, mikor tekintetük találkozott, egymásra mosolyogtak, és Maxim igencsak meglepődött, mikor Rada mosolyai egyre halványabbak, és vonakodóbbak lettek. Vegyes érzések kerítették hatalmukba. Élvezte, ha Radára nézett, de örömét elrontotta valami növekvő nyugtalanság. Örült, hogy az ételről kiderült, meglepően ízletes és tápláló, de ugyanakkor érezte a férfi nyomasztó oldalpillantásait, és a helytelenítést az idős nő tekintetében. Kortyolt egyet a korsóból. Igen, sör volt — hideg és friss, de túl erős — gondolta.

A férfi mondott valamit, és Rada odament az asztalához. Éppen mikor a fojtott hangú beszélgetés elkezdődött, egy légy támadta meg Maximot, és ő harcba szállt vele. Hatalmas, kék, és pimasz volt, úgy tűnt, mintha egyszerre tudott volna ugrani minden irányba; zümmögött és nyöszörgött, mintha szerelmet vallott volna Maximnak. Ragaszkodott hozzá, hogy osztozzon vele az asztalán és a tányérján. Sétált rajta, kóstolgatta. Makacs volt, és bőbeszédű. A kaland azzal végződött, hogy a légy beleesett a sörébe, mikor Maxim éppen rosszkor húzott belőle egyet. Finnyásan letette a korsót egy másik asztalra, és folytatta az evést. Rada visszatért, ezúttal nem mosolygott; másfelé nézett, és kérdezett valamit.

— Igen, — válaszolta Maxim, megint a biztonságra játszva. — Rada jó.

A lány leplezetlen ijedtséggel bámult rá, odament a pulthoz, és egy csészealjon kis pohár barna folyadékkal tért vissza.

— Finom! — mondta Maxim. Barátságosan, aggodalommal nézett a lányra. — Mi rossz? Rada, leülsz. Beszélsz. Muszáj beszélsz. Nem szabad elmész.

Maxim legnagyobb meglepetésére gondosan válogatott szavai nem tettek mély benyomást Radára. Az volt az érzése, a lány sírással küszködik. Suttogott valamit, és kirohant a helyiségből. Az idős asszony a pult mögött mondott néhány dühös szót. — Valami rosszat csináltam — gondolta Maxim feldúltan. — De mit? — A férfi és a nő nyilván nem szerette volna, ha Rada leül, és beszélget vele. De mivel nyilvánvalóan nem voltak sem kormányhivatalnokok, sem a törvény őrei, és mivel ő láthatóan nem sértett meg semmiféle törvényt, a legjobb az lesz, ha nem törődik ellenséges pillantásaikkal.

A férfi kiürítette a poharát, az asztal alól kivett egy vastag, lakk-fekete sétapálcát, és lassan Maxim felé sétált. Leült vele szemben, a pálcát keresztben az asztalra tette, és anélkül, hogy Maximra nézett volna, de nyilvánvalóan neki címezve, lassan és nehézkesen beszélni kezdett, sűrűn ismételgetve a „masszaraks” szót. Szavainak rosszindulatú ellenségességét furcsán tompította hanghordozásának és arckifejezésének közönyössége, és színtelen, üveges szemének üres pillantása.

— Nem értem! — felelte Maxim dühösen.

A férfi lassan felé fordította kifejezéstelen arcát, úgy látszott, mintha egyenesen keresztül nézne rajta. Lassan és tagoltan kérdezett Maximtól valamit, aztán hirtelen kirántott egy hosszú, csillogó kést a sétapálcájából. Maxim meghökkent. Nem tudván hogy mit mondjon, vagy hogy reagáljon, felkapott egy villát, és pörgetni kezdte az ujjai között. A hatás meglepő volt. A férfi székét fellökve hátraugrott. Kését maga előtt tartva, képtelen módon lekuporodott. Az idős nő fülsértően felsikított. A meglepetést kihasználva Maxim felugrott. A férfi hirtelen mellette termett. Abban a pillanatban megjelent Rada, kettőjük közé plántálta magát, és kiabálni kezdett, először a férfival, aztán Maximmal. Ettől már Maxim teljesen összezavarodott. A férfi felvette a sétabotját, a kést visszadugta a rejtekhelyére, és csendben a kijárat felé sétált. Az ajtóban megfordult, mormogott valamit, aztán eltűnt.

Rada sápadtan és remegve felemelte a felborult széket, feltörölte a barna tócsát az asztalról, és eltakarította a piszkos edényeket. Aztán visszajött, és mondott valamit Maximnak, aki szokás szerint igennel válaszolt. Reménytelen dolog volt. Rada megismételte ugyanazokat a szavakat, de ezúttal dühös hangon, habár Maxim úgy érezte, inkább volt ijedt, mint dühös. — Nem — felelte, és abban a pillanatban a nő a pult mögött úgy elkezdett ordítozni, hogy az arca is remegett belé. — Nem értem — ismerte be végül Maxim.

A nő előugrott a pult mögül, Maximhoz rohant, és lecövekelte magát előtte. Megragadta az ingénél fogva, és turkálni kezdett a zsebeiben. Maxim úgy megdöbbent, hogy nem is állt ellent, csak ismételgette: — Nem szabad! —, és panaszosan nézett Radára. Az idős nő úgy tett, mintha hirtelen sorsdöntő elhatározásra jutott volna, visszarohant a pult mögé, és megragadta a telefont.

— Fank! — mondta Maxim felindultan. — Fank fáj neki! Gyerünk! Rossz!

A feszültség hirtelen feloldódott. Rada mondott valamit az idős asszonynak, amivel meggyőzte, hogy tegye le a telefont. Az még füstölgött egy kicsit, aztán megnyugodott. Rada leültette Maximot, hozott neki egy friss korsó sört, aztán legnagyobb örömére és megkönnyebbülésére csatlakozott hozzá. Egy darabig minden simán ment. Rada kérdezett, és Maxim, örömtől sugározva, válaszolt neki. — Nem értem. — Fáradtságos munkával összeállított egy másik mondatot, és kijelentette: — Eső, masszaraks, rossz, köd. — Rada nevetésben tört ki. Aztán egy másik lány érkezett, és üdvözölte őket. Rada és ő elhagyták a helyiséget, aztán egy kis idő múlva Rada visszatért, de a köténye nélkül. Élénkpiros pelerint viselt, és egy nagy kézitáska volt nála.

— Menjünk — mondta, és Maxim felugrott.

Nem tudtak rögtön elindulni. Az idős asszony megint kiabálni kezdett. Dühös volt valami miatt, követelőzött. Egy tollat és egy papírlapot lobogtatott a levegőben. Rada vitatkozott vele egy darabig, de a másik lány is odajött, és az asszony pártjára állt. Rada végül engedett. Aztán mindhárman Maxim ellen fordultak. Először ugyanazt a kérdést ismételgették, egyenként, aztán kórusban, amit Maxim természetesen nem értett. Végül Rada mindenkinek csendet parancsolt; gyengéden Maxim mellkasára bökött.

— Mak Szim?

— Maxim — javította ki a férfi.

— Max? Im?

— Maxim. Max… nem szabad. Im… nem szabad. Maxim.

Rada ujját az orra hegyéhez érintette, és azt mondta: — Rada Gaal. Maxim…

— Gaal? — kérdezte Maxim. — Gaj Gaal?

Halotti csend támadt. Mindannyian meglepődtek.

— Gaj Gaal — ismételte Maxim kitörő örömmel. — Gaj jó ember.

Hirtelen minden felbolydult, ahogy a három nő egyszerre beszélni kezdett. Rada rángatni kezdte Maximot, és kérdezett valamit. Láthatóan szörnyen érdekelte, Maxim honnan ismeri Gajt. — Gaj, Gaj, Gaj — bukkant fel többször egymás után az érthetetlen szavak áradatában.

— Masszaraks! — mondta az idős asszony, és kirobbant belőle a nevetés. A lányok csatlakoztak hozzá. Rada karon fogta Maximot, és kiléptek az esőbe.

Elsétáltak a gyengén kivilágított mellékutca végéig, és befordultak egy még homályosabb utcácskába, ahol rozoga faházak szegélyezték a rosszul összeillesztett kockakövekkel burkolt sáros utat. Aztán még kétszer befordultak. A keskeny, kanyargós utcák kihaltak voltak. Egy árva járókelőt sem láttak.

Rada eleinte élénken csacsogott, gyakran ismételgetve Gaj nevét. Maxim időnként közbeszólt, hogy igen, Gaj helyes srác, de linkoz nyelven hozzátette, hogy valaki nem üthet arcul csak úgy más embereket, hogy ez valami furcsa szokás, és hogy ő, Maxim, ezt nem érti. Ahogy az utcák, amerre jártak, egyre keskenyebbek, sötétebbek, és sárosabbak lettek, Rada csacsogása egyre gyakrabban akadt el. Néha megállt, és a sötétséget fürkészte. Maxim először azt hitte, hogy valami szárazabb utat próbál keresni, de valami mást kereshetett, mert egyenesen átsétált a pocsolyákon. Maximnak kellett szelíden eltérítenie, és szárazabb terepre vezetnie. Ha ilyet nem talált, a hóna alá nyúlva felemelte, és úgy vitte, ami, úgy tűnt, tetszett a lánynak. De örömét minden alkalommal gyorsan legyőzte a félelem.

Minél távolabb kerültek a vendéglőtől, annál inkább fokozódott a lány félelme. Maxim először megpróbált vele idegi kapcsolatot létesíteni, de mint Fanknál, itt sem járt sikerrel. Kiértek a szegénynegyedből, és egy kövezetlen, sáros útra jutottak. Jobbra véget nem érő kerítés húzódott, tetején rozsdás szögesdróttal, balra koromsötét, bűzös parlag. Rada itt már teljesen elbátortalanodott, kis híján elsírta magát. Maxim, hogy bátorságot öntsön belé, teli tüdőből énekelni kezdte a legvidámabb nótát, amit csak ismert. Ez segített egy kis ideig — amíg el nem értek a kerítés végéhez. Itt újra házak voltak, hosszúak, alacsonyak, sötét ablakokkal. A néhány utcai lámpa halványan világított, és a távolban, egy magányos boltozat alatt, egy csoport esőáztatta, didergő, összebújó figura álldogált. Rada hirtelen megállt.

Maxim karját megragadva, elcsukló hangon suttogva beszélni kezdett. Visszafelé húzta, és a férfi engedelmeskedett, azt gondolta, ettől majd jobban érzi magát a lány. Aztán mikor rájött, hogy Rada ösztönszerűen, teljes kétségbeesésében cselekszik, nem engedte magát tovább húzni.

— Gyerünk, — mondta neki gyengéden. — Gyerünk, Rada. Nem rossz. Jó.

A lány engedelmeskedett, mint egy kisgyerek. Habár Maxim nem ismerte az utat, ő vezette tovább, és hirtelen megértette, hogy Rada az ázott figuráktól fél. Meglepődött, mert egyáltalán nem tűntek veszélyesnek; átlagos bennszülöttek voltak, összehúzták magukat az esőben, és dideregtek a nedvességtől. Először ketten voltak; aztán egy harmadik és negyedik bukkant fel, ajkukról azok a parázsló narkotikumos rudacskák fityegtek.

Maxim továbbment a kihalt utcán a sárga házak sorfala között, egyenesen feléjük, és Rada egyre közelebb húzódott hozzá. A férfi karjával átfogta a vállát. Hirtelen úgy tűnt neki, hogy tévedett, és Rada biztosan a hidegtől reszket, nem a félelemtől. Kétségtelenül semmi félelmetes nem volt azokban az esőáztatta alakokban. Elsétált mellettük. Kezük a zsebükbe mélyedt, és topogtak, hogy felmelegítsék magukat. Ezek a szerencsétlen, narkotikummal mérgezett emberek láthatóan tudomást sem vettek Radáról és róla, még a tekintetüket sem emelték fel, pedig olyan közel ment el mellettük, hogy halhatta beteges, szabálytalan lélegzésüket. Most, gondolta, Rada is megnyugodhat. De mikor átmentek a boltozat alatt, egy másik négyes csoport, ugyanolyan átázott és szánalomra méltó, mint az első, ugrott eléjük, és állta el az útjukat. A vezérüknél vastag sétapálca volt. Maxim felismerte mind őt, mind a sétapálcát. Az idegen volt a kávéházból.

A hámló vakolatú boltozat tetejéről egy csupasz villanyégő lógott, himbálózva a huzattól. A falakat penész borította, lábuk alatt a töredezett betonon sáros lábnyomok sora éktelenkedett. Hátulról csoszogó léptek zaja hallatszott. Maxim megfordult. Az első négy alak utolérte őket. Levegő után kapkodtak, eldobálták visszataszító narkotikus rudacskáikat. Rada fojtott hangon felsikoltott, és elengedte a kezét. Maximot körbefogták, és nekinyomták a falnak. Látta, hogy ketten tartják Radát a karjánál fogva. A sétapálcás odament hozzá, és jobbját megfontolt lassúsággal felemelve arcul ütötte a lányt.

Maxim minden realitásérzékét elvesztette. Valami kattant az agyában, és az emberek eltűntek. Csak ő volt, és Rada, senki más. Körülöttük veszedelmes állatok tipródtak esetlenül a sárban. A város, a boltív, a csupasz villanykörte — mind eltűntek. Számára csak Óz Földjének átjárhatatlan hegyvidéke volt — a Pandorán. És egy barlang, a csapda, amit a csupasz majmok állítottak. Sápadt, sárga, apatikus hold kukucskál be a barlangba. Harcolnia kell az életéért. És ő harcolt, ahogy egykor harcolt, ott, a Pandorán.

Az idő engedelmesen lelassult. A másodpercek órákká váltak, és ő egyetlen másodpercnyi idő alatt több mozdulatot tudott végrehajtani, több ütést tudott bevinni, és egyszerre tudta minden ellenfelét szemmel tartani. Az állatok nem voltak igazán fürgék. Ők csak másfajta fenevadakkal szoktak marakodni. Nem volt rá elég idejük, hogy rájöjjenek: rossz áldozatot választottak maguknak, és bölcsebb lett volna, ha elmenekülnek. Megpróbáltak harcolni. Maxim elkapta az egyik állat állkapcsát, felrántotta erőtlen fejét, és tenyere élével sápadt, lüktető torkára csapott. Azonnal a következő felé fordult, megragadta, megrántotta, megütötte a bűzös ragadozó leheletek felhőjében, a barlang visszhangzó csendjében, a sárga, csöpögős félhomályban. Piszkos, görbe karmok téptek a nyakába és csúsztak le róla; sárga agyarak mélyedtek a vállába, és fordultak ki belőle.

Aztán egyedül maradt. A vezér a bunkósbotjával a barlang kijárata felé rohant, mert neki, mint minden vezérnek, voltak a leggyorsabb reflexei, és ő volt az első, aki felfogta, hogy mi történt. Egy pillanatig Maxim szánalmat érzett iránta: látszólag olyan lassan reagált… a másodpercek tovább nyújtóztak, és a fürge vezér a lábát is alig mozdíthatta, mikor Maxim, átsurranva a másodpercek között, utolérte. Futtában ütötte le, és állította meg.

Az idő újra visszatért normális folyásába: a barlang most boltív volt; a hold csupasz villanykörte; és a pandorai Óz Földje rejtélyes város egy rejtélyes bolygón. Még a Pandoránál is rejtélyesebben.

Maxim csak állt ott, pihent. A vezér fájdalmasan odébb mászott a földön. Maxim sebesült vállából vér szivárgott. Rada zokogva megfogta a kezét, és tenyerével végigsimította nedves arcát. Maxim körülnézett; testek hevertek zsákként a piszkos betonon. Gépiesen megszámolta őket. Hat, beszámítva a vezért is; kettőnek, gondolta, sikerült elmenekülni. Rada érintése leírhatatlan örömmel töltötte el, tudta, hogy helyesen cselekedett; megtette, amit tennie kellett. Nem többet, nem kevesebbet. Nem törődött a menekülők üldözésével, habár könnyen utolérhette volna őket. Még most is hallotta cipősarkuk kopogását az utca végéről.

Azok, akiknek nem sikerült elmenekülniük, a földön feküdtek; néhányan halálukon voltak, néhányan már meghaltak. Ezek, jött rá, szintén emberek voltak, nem majmok vagy páncélos farkasok, habár leheletük áporodott volt, kezük piszkos, gondolataik visszataszítóak és vérgőzösek. Valami megbánásfélét érzett, megértette, hogy elvesztett valamit, valami szépet és tisztát, egy részt a lelkéből, és rájött, hogy a régi Maxim mindörökre eltűnt. A veszteség ellenére úgy érezte, valami különös büszkeség kavarog benne.

— Gyere, Maxim — mondta Rada csendesen.

Maxim engedelmesen követte.

— Röviden, hagyta kicsúszni a kezei közül.

— Mit tehettem volna? Tudja, hogy van ez.

— A fenébe, Fank. Egyáltalán semmit sem kellett volna tennie. Csak annyit, hogy visz magával egy sofőrt.

— Rendben, ez az én hibám volt. De ki gondolta volna…

— Jó, elég. Milyen intézkedéseket tett?

— Rögtön amint elengedtek, telefonáltam Megunak. Megu semmit sem tudott róla. Ha visszatér, azt Megu rögtön tudatni fogja velem. Aztán minden elmegyógyintézetet ellenőrzés alá helyeztem. Nem juthat messzire. Olyan feltűnő, mint szálka a gyulladt hüvelykujjban.

— És?

— Riasztottam az embereinket a rendőrségnél. Utasítottam őket, hogy nyomozzanak le minden ügyet, még a közlekedési szabálysértéseket is. Nincsenek papírjai. Informálnak róla, ha bárkit letartóztatnak, akinek nincsenek papírjai. Nem tudna elrejtőzni, akkor sem, ha akarna. Csak két vagy három nap kérdése. Sima ügy.

— Sima, azt mondja? Mi lehetett volna simább, mint fogni egy kocsit, átmenni vele a telecenterbe, és átfuvarozni ide azt az embert? De maga még ezt sem tudta elintézni.

— Jó, ez az én hibám. De a véletlenek ilyen egybeesése…

— Elegem van a véletlenekből. Tényleg azt hiszi, hogy az az ember őrült?

— Nehéz lenne megmondani. Sokkal inkább egy vadember. Mint egy jólöltözött, jólfésült vadember a hegyekből. De könnyen el tudnék képzelni olyan szituációt, amiben úgy viselkedne, mint egy holdkóros. Aztán ott van az az idióta mosolya, a hülye szövege. Tisztára bolond.

— Természetesen. Maga megtette a szükséges lépéseket. De van itt még valami, Fank. Vegye fel a kapcsolatot az alvilággal.

— Nem értem, mi dolga lehetne egy vadembernek az alvilággal.

— Egész csomó van belőlük az alvilágban. Ne tegyen fel hülye kérdéseket… csak tegye azt, amit mondok magának. Ha megint elveszíti, kirúgom.

— Nem fog még egyszer előfordulni.

— Jól van. Van még valamije számomra?

Második rész: A légiós

5.

Csacsu kapitány befejezte az eligazítást, és kiadta a parancsot: — Gaal káplár marad. A többinek oszolj!

Miután a szakaszparancsnokok sorban kivonultak, a kapitány székével hintázva, és a „Nyugi, mama” kezdetű régi katonanótát fütyörészve tanulmányozta Gajt egy darabig. Csacsu kapitány nem hasonlított Toot kapitányra. Zömök volt és barna bőrű, feje búbja nagy darabon kopasz, sokkal öregebb Tootnál, és mostanáig nyolc partvidéki akcióban vett részt. Megkapta a Tüzes Keresztet, és háromszor az „Izzó Gyűlöletért” érdemrendet a tűzvonalban tanúsított bátorságáért. Az emberek még mindig emlegetik fantasztikus párviadalát egy fehér tengeralattjáróval: a tankját telibe találták és az kigyulladt, de ő tovább tüzelt, amíg el nem veszítette az eszméletét súlyos égési sérülései miatt. Azt beszélték, hogy egész testét átültetett bőr borítja. Három ujj hiányzott a bal kezéről. Nyers volt, és egyenes, igazi harcos. A hallgatag Toot kapitánnyal ellentétben ő sosem érezte szükségét annak, hogy érzéseit elrejtse alárendeltjei vagy feljebbvalói elől. Ha jó hangulatban volt, azt az egész brigád tudta, de ha rossz volt a kedve, és a „Nyugi, mama” nótát fütyörészte, nos, akkor vigyázni kellett vele.

Amint egyenesen a szemébe nézett, Gajt elkeserítette a gondolat, hogy így kiábrándította és megharagította ezt a rendkívüli embert. Gondolatban gyorsan számba vette minden kisebb bűnét, a szakaszáét is, de semmit sem tudott felidézni, amit a kapitány nem intézett volna el nyomorék kezének nemtörődöm legyintésével, és zsémbes, torokhangú dörmögésével: — Jól van, hát ilyen a Légió. A pokolba vele!

A kapitány abbahagyta a hintázást és a fütyörészést.

— Én nem szeretem a sok beszédet és irkafirkát, káplár — mondta. — Vagy javaslod Szim jelöltet, vagy nem. Nos?

— Igen uram, javaslom — felelte gyorsan Gaj. — De…

— Nincs „de”, káplár! Igen, vagy nem?

— Igen, uram.

— Akkor mit jelentsen ez a két papírfecni?

A kapitány papírokat húzott elő a zsebéből, széthajtogatta az asztalon, és leszorította őket nyomorék kezével. — Azt mondja: „Javaslom a fent nevezett Mak Szimet, mint lojális és jó képességű személyt”… jó, ezt értem… „kinevezni az előkelő jelölti rangba a Harcos Légió állományába.” És itt a másik feljegyzésed: „A fent nevezettel kapcsolatban kötelességemnek érzem, hogy felhívjam a parancsnokság figyelmét a Harcos Légió jelölti rangjára javasolt Mak Szim alapos leellenőrzésének szükségességére.” Masszaraks! Mi az ördögöt akarsz ezzel mondani, káplár?

— Kapitány úr, — felelte Gaj izgatottan — igazán nem tudom, mit mondjak. Tudom, hogy Szim jelölt lojális állampolgár, hűséges a Légió eszményeihez. Biztos vagyok benne, hogy nagy hasznára válik majd a Légiónak. De úgy gondoltam, mivel a Légióba csak feddhetetlen…

— Úgy gondoltad! — csattant fel a kapitány. — Káplár, én megmondom, mit fogsz tenni. Most megfogod az egyik feljegyzést, és összetéped. Értsd meg, nem mehetek oda a brigadéroshoz két nyilatkozattal. Csak vagy az egyikkel, vagy a másikkal: igen, vagy nem. Ez itt a Légió, káplár, nem a filozófia tanszék. Van két perced, hogy átgondold a dolgot.

A kapitány kivett az iratszekrényből egy vastag dossziét, és undorodva az asztalra dobta. Gaj elkeseredetten nézett az órájára. Nehéz döntést kellett meghoznia. Becstelen és légióshoz méltatlan lett volna eltitkolni a hatóságok elől, hogy nem ismeri tökéletesen az embert, akit ajánlott, még akkor is, ha Makról van szó. Másrészt becstelen és légióshoz méltatlan lett volna kibújni a felelősség alól, és azt a kapitányra hárítani, aki csak kétszer látta Maximot, akkor is csak az alakzatban. — Jó, rendben, vegyük át még egyszer. Ami mellette szól: szívvel-lélekkel elfogadta a Légió eszményeit; simán átment az orvosi alkalmasságin; Toot kapitány és doktor Zogu elküldték valami szupertitkos intézetbe, nyilván alapos kivizsgálásra, amin szintén átment. Igaz, erre az utóbbi állításra csak Maxim szava a bizonyíték… azt állította, minden papírját elveszítette. És végül: bátor, és született harcos. Rövid úton elintézte a Patkány bandáját, puszta kézzel. Együttérző, jó természetű, tökéletesen önzetlen. És rendkívül tehetséges. Mi szól ellene: Egyáltalán semmiféle elképzelésünk sincs arról, hogy kicsoda ő, és honnan jött; vagy semmire nem emlékszik a múltjából, vagy nem hajlandó beszélni róla. És nincs semmiféle igazolványa. De miért kéne ezen fennakadnunk? Elvégre a kormányzat jelenleg csak a határokat, és a központi régiót ellenőrzi. Országunk kétharmadát még anarchia szaggatja, járványok, és éhínség sújtja. Az emberek menekülnek ezekről a területekről, és egyiküknek sincsenek igazolványai… a fiatalabbak még azt sem tudják, mi az az igazolvány. És közülük mennyien vannak, akik elvesztették az emlékezetüket! És mennyi a degen! De egy dolgot biztosan tudunk, a legfontosabbat: Maxim nem degen.

— Nos, káplár? — kérdezte a kapitány.

— Igen, uram! — felelte Gaj kissé lazábban. — Szabad?

Felvette a Maxim leellenőrzését javasló feljegyzést, és lassan összetépte.

— Jó döntés! Helyes, légiós! Feljegyzések, jelentések, igazolások… szemét az mind! Az ütközet lesz az igazi próbatétel! Mikor fogjuk a tankjainkat, és megindulunk az atom-aknazár ellen, akkor átkozottul hamar megtudjuk majd, hogy ki van velünk, és ki nincs.

— Igen, uram! — mondta Gaj különösebb meggyőződés nélkül. Megértette az öreg katonát, de érezte, hogy a partvidéki akciók hősének nincs igaza. Az ütközet természetesen fontos, de az ember tisztessége, az valami más dolog. Mindenesetre a kérdésnek semmi köze nincs Maxim ügyéhez. Maxim a velejéig tisztességes.

— Masszaraks! — vakkantott fel a kapitány. — Az Egészségügyi Minisztérium igazolta őt, a többi az ő dolguk. — Dühösen Gajra nézett, és hozzátette: — Egy légiós tökéletesen megbízik a barátjában. Ha nem, akkor bizonyára nem a barátja, és akkor kötelessége, hogy kirúgja. Meglepődtem rajtad, káplár. Rendben, vissza a szakaszodhoz! Igen kevés időnk maradt. Én magam fogom szemmel tartani a jelöltet az akció ideje alatt.

Gaj összecsapta a bokáját, és távozott. Kint, már biztonságban, elmosolyodott. Az öreg katona végül is magára vállalta a felelősséget. Most már tiszta lelkiismerettel tekintheti Maximot a barátjának. Mak Szim. A valódi családnevébe beletörne a nyelve. Vagy önkívületi állapotában találta ki, vagy tényleg rokonságban áll azokkal a hegyi emberekkel. Hmmm, mi is volt a neve annak a régi királyuknak? Zaremcsicsakcsubesmusszaradzsi… Gaj átsétált az alakulótérre, szemével végigpásztázta, a szakaszát keresve. A fáradhatatlan Pandi a háromszintes épület-makett legfelső ablakán hajtotta át az embereket. Csurom vizesek voltak az erőlködéstől, és mivel csak egy órájuk van a hadművelet kezdetéig, ez nem túl jó.

— Mindenki állj! — kiáltotta Gaj a távolból.

— Mindenki állj! — ordította Pandi. — Sorakozó!

A szakasz gyorsan alakzatba állt.

— Vigyázz! — kiáltotta Pandi. Fürgén Gajhoz masírozott, és jelentett: — Káplár úr, a szakasz azt tanulja, hogyan kell rohammal elfoglalni egy várost.

— Vigyázzban áll! — adta ki a parancsot Gaj, hanghordozásával próbálva kifejezni rosszallását, ahogy azt Szerembes káplár művelte volt nagy szakértelemmel. Fel-alá lépdelt az arcvonal előtt, kezét hátrakulcsolva, emberei ismerős arcát figyelve.

Kidülledt szemek — szürke, barna, kék — követték minden mozdulatát, készen rá, hogy végrehajtsák a parancsait. Ez volt az élete, ez a tizenkét erős férfi… a Harcos Légió hat teljes jogú közlegénye a jobbszárnyon, és hat, rendes közlegényi rangra pályázó jelölt a balszárnyon; mindannyian fess fekete kezeslábast viseltek fényes gombokkal, csillogó harci csizmát, és hetykén jobb szemöldökük fölé igazított barettet. De nem, nem mindenki… Az alakzat közepén, a jelöltek jobbszárnyán magasodott Mak Szim, a kedvence. Habár nem jó az, ha egy szakaszparancsnok kiemel valakit a többiek közül. — Hé, hát ez meg mi? — Azok a különös barna szemei nem olyan ridegek, mint a többieké. Nos rendben, időben meg fogja tanulni… És ez micsoda?

Gaj odament Maximhoz, és rábökött kigombolódott legfelső gombjára. Aztán lábujjhegyre állva megigazította a barettjét. — A fenébe, már megint az a hülye vigyor. Rendben, adjunk neki egy kis időt, majd kinövi. Végül is ő a legfiatalabb újonc a szakaszban.

Hogy elkerülje a részrehajlás látszatát, Gaj megigazította Maxim szomszédjának övcsatját, habár ez szükségtelen volt. Aztán hátralépett három lépést, és pihenjt vezényelt a szakasznak.

— Emberek, — mondta, — ma egy rendes akcióban fogunk részt venni, a század alegységeként. A potenciális ellenség ügynökeit fogjuk semlegesíteni. A műveletet a harminchármas séma szerint fogják levezetni. Tudom, hogy ti, tényleges állományúak, tudjátok a szerepeteket, de azt hiszem, jó lesz felfrissíteni azoknak a jelölteknek a memóriáját, akik még a gombjukat sem tudják begombolni. Minden szakaszt az épület egy-egy bejáratához rendelik. A szakasz négy rajra oszlik: három hármas raj a belső munkára, és egy tartalék raj kívülre. A két közlegényből és egy jelöltből álló belső rajok minden lakást szisztematikusan végigjárnak, és emlékezzetek rá: anélkül, hogy felfordulást csinálnátok. Miután a raj behatol egy lakásba, a következőképpen járnak el: a jelölt a bejárati ajtót őrzi; az egyik közlegény semmi mással nem törődik, csak megszállja a hátsó kijáratot, és az rajparancsnok átvizsgálja a lakást. A három jelöltből álló külső tartalék raj, amit a szakaszparancsnok vezet — a jelen esetben én, — az épület bejárata előtt marad, felkészülve arra, hogy azonnali segítséget nyújtson bármelyik belső rajnak, amelyik azt igényli. A belső rajok és a tartalék összeállítását ismeritek. Vigyázz! — Hátrált egy lépést. — Rajonként sorakozó!

Rövid kavarodás után a szakasz rajokra oszlott. Minden ember a helyén állt. Senki sem ügyetlenkedett a gépfegyverével, csúszott el, vagy veszítette el a barettjét, ahogy az a gyakorlatokon lenni szokott. Maxim, arcán újra széles vigyorral, a tartalék raj jobbszárnya fölé magasodott. Gajnak hirtelen az az abszurd gondolata támadt, hogy Maxim úgy tekint az egész műveletre, mint valami szórakoztató játékra. A fenébe, ez nem lehet igaz! Csak megint az az átkozott idióta mosolya.

— Nem rossz, — dörmögte Gaj, egyetértő pillantást vetve Pandira. Az öreg príma munkát végzett… tényleg kiképezte az embereket. — Vigyázz! Szakasz, sorakozó!

Újra egy kis nyüzsgés, jól szervezett és pontos — gyönyörű —, és a szakasz egyenes sorban állt előtte. Jó! Egyszerűen remek! Borzongás futott végig rajta. Hátrakulcsolt kezekkel fel-alá lépdelt a szakasz előtt.

— Légiósok! — mondta. — Mi vagyunk a Mindenható Teremtők ereje és reménysége. Nagyszerű küldetésük teljesítésében csak ránk számíthatnak. — Ez volt az igazság, a tiszta igazság; és volt benne valami lelkesítő. A felsőbbrendűség érzését adta meg az embernek a társadalom többi része felett. — A Harcos Légió a történelem vasökle. Arra hivatott, hogy félresöpörjön minden akadályt büszke lépteink útjából. A Harcos Légió kardját tűzben edzették; lángol a kezünkben, és csak az ellenség vérének folyama tudja lehűteni. Az ellenség alattomos. Gyáva, de megátalkodott. A Mindenható Teremtők megparancsolták nekünk, hogy zúzzuk szét ezt a hitszegő ellenállást, tépjük ki gyökerestül azokat az erőket, amik lehúznak minket a káoszba, az anarchia fertőjébe. Ez a kötelességünk, és mi ezt boldogan teljesítjük. Nagy áldozatot fogunk hozni. Megzavarjuk anyáink, testvéreink, gyermekeink nyugalmát. Megfosztjuk a becsületes munkásokat, becsületes köztisztviselőket, becsületes kereskedőket és nagyiparosokat a jól megérdemelt pihenés lehetőségétől. Ők tudják, miért kényszerülünk behatolni otthonaikba, és legjobb barátaikként, védelmezőikként üdvözölnek minket. Emlékezzetek erre, és ne hagyjátok, hogy bármi eltérítsen benneteket küldetésetektől. A barát az barát, de az ellenség az ellenség. Van valakinek kérdése?

— Nincs! — bömbölte a szakasz.

— Vigyázz! Harminc perc pihenő, és felszerelés-ellenőrzés. Oszolj!

A szakasz szétszóródott, és kettes-hármas csoportokban a kaszárnya felé indult. Gaj lassan követte őket, kissé távolabb Maxim várt rá mosolyogva. — Játsszunk szókitalálóst — javasolta.

Gaj halkan felnyögött. El kéne némítania ezt a kölyköt. Betömni a száját. Istenem, hogy lehet az, hogy egy jelölt ilyen képtelen hülyeségekkel cseszegesse a káplárját fél órával a bevetés előtt?

— Nincs időnk játszadozásra — mondta olyan hűvösen, ahogyan csak tudta.

— Nyugtalanít valami? — kérdezte Maxim együttérzően.

Gaj elkeseredetten rázta meg a fejét. Mi az ördögöt kezdjen vele? Teljes képtelenség elhallgattatni ezt a jólelkű óriást, aki mindennek tetejében a nővére megmentője is, és mindenben sokkal különb nála, leszámítva a katonai fegyelmet. Gaj körbepillantott, és mentegetőzni próbált: — Nézd, Mak, átkozottul kellemetlen helyzetbe hozol. Mikor a kaszárnyában vagyunk, akkor én vagyok a főnök, én adom a parancsokat, és te engedelmeskedsz. Ezt már belevertem abba a buta fejedbe.

— De én kész vagyok engedelmeskedni neked. Gyerünk, adj valami parancsot! Tudom én, mi az a fegyelem.

— Már adtam. Ellenőrizd a felszerelésedet.

— Ne haragudj, Gaj, de nem ezt a parancsot adtad nekünk. Azt parancsoltad, hogy ellenőrizzük a felszerelést, és pihenjünk. Elfelejtetted? Nos én ellenőriztem a felszerelésemet, és most pihenek. Tehát mi lesz a szójátékkal? Kigondoltam egy jót.

— Mak, értsd már meg! Egy alárendelt csak a szabályzatnak megfelelően szólíthatja meg a feljebbvalóját. És csak katonai dolgokkal kapcsolatban!

— Igen, emlékszem. Kilences paragrafus. De csak akkor, ha szolgálatban vagyunk. Pillanatnyilag pihenünk.

— Miből gondolod, hogy én pihenek? — kérdezte Gaj. Egy szögesdrótos léckerítés makettje mögött álltak, ahol, hál' Istennek, senki nem láthatta őket. Senki sem láthatta, ahogy ez a nagy melák a kerítésnek dől, és a káplárja gombját húzogatja. — Nézd, Mak, én csak otthon pihenek, de még ott sem engedhetném meg egy alárendeltemnek, hogy… szállj le a gombomról, és gombold be a sajátodat!

Maxim begombolkozott.

— Gaj, én nem értelek. Szolgálatban így viselkedsz, otthon meg másképpen. Miért?

— Ne menjünk megint bele ebbe. Belebetegszem, hogy mindig újra és újra elmagyarázzam neked ugyanazokat a dolgokat. És ez a vigyorod… mikor fogsz leszokni arról, hogy mosolyogj az alakzatban?

— A szabályzatban semmi olyasmi nincs, hogy nem mosolyoghat az ember — felelte Maxim megfontoltan. — Ameddig te újra és újra elismétled nekem ugyanazokat a dolgokat, nekem is van valami mondanivalóm a számodra, Gaj. Nos, ne sértődj meg azon, amit mondani fogok. Tudom, hogy nem vagy egy… beszélő… egy szavaló…

— Egy micsoda?

— Nem vagy olyan ember, aki szépen tud beszélni.

— Szónok?

— Szónok. Igen, ez az a szó. Nem vagy egy szónok. De nem ez a lényeg. Ma tartottál nekünk egy beszédet. A megfelelő szavakat használtad, jó szavakat. De otthon, mikor a Légióról beszéltél, a feladatról, amit el kell végeznie, és az országotok helyzetéről, az nagyon érdekes volt. A szívedből jött, azok tényleg a te szavaid voltak. De itt mindig ugyanazt ismételgeted újra meg újra, és ezek nem igazán a te szavaid. Minden, amit itt mondasz, az igaz, de mindig ugyanaz. És nagyon unalmas. Nem sértődtél meg, ugye?

Nem, Gaj természetesen nem sértődött meg, de egy apró, jeges tű csak beleszúrt az egójába: mostanáig azt hitte, ő mindig ugyanolyan gördülékenyen és meggyőzően vezeti elő a dolgokat az embereinek, mint azt Szerembes káplár tette. És a kapitány, ő is ugyanazt a beszédet ismételgeti három éve. Nincs ebben semmi meglepő, vagy szégyellnivaló. Végül is igazából semmi nem változott az ország bel- és külpolitikájában az elmúlt három év alatt.

— És azt ki mondta, Mak, hogy az alárendelt megdorgálhatja a felettesét?

— A szabályzat pont az ellenkezőjét mondja — ismerte be Maxim. — Azt hiszem, ez hiba. Nézd, te kikérted a tanácsomat, mikor ballisztikai problémákat próbáltál megoldani, és elfogadtad a javaslataimat, mikor hibát vétettél a számításokban.

— De az otthon volt! Otthon mindent lehet.

— Jó, tegyük fel, hogy rossz irányadatokat adsz meg a tüzérségi lőgyakorlaton. Mondjuk elszámolod a szélfaktort. Akkor mi van?

— Semmilyen körülmények között nem kérdőjelezheted meg a feljebbvalód parancsát.

— Még egy ilyen esetben sem?

— Tüzelsz, a parancs szerint — mondta Gaj szigorúan. — Mak, az utóbbi tíz percben eleget mondtál ahhoz, hogy két hónapra sittre vágjalak miatta. Megértetted?

— Nem, nem! De tegyük fel, hogy harc közben…

— Mi van a harc közben?

— Rossz adatokat adsz meg. Akkor mi van?

Gaj sosem vezetett még szakaszt harci körülmények között. Hirtelen eszébe jutott, mikor Bahtu káplár harcfelderítés közben rosszul olvasta le a térképet. Az egész szakaszt egy szomszédos egység tűzvonalába vezette. Ő maga hátramaradt, és a szakasz felét a halálba küldte. Ők átkozottul jól tudták, hogy tévedett, de senki nem is gondolt rá, hogy kijavítsa.

— Jó Isten! — gondolta Gaj hirtelen — soha meg sem fordult volna a fejünkben, hogy kijavítsuk. Maxim nem értett meg semmit. Minden világos, de ő ezt nem ismeri el. Hányszor végigvettük már! Fogja a legnyilvánvalóbb tényeket, fejtetőre állítja őket, aztán képtelenség meggyőzni róla, hogy nincs igaza. Helyette pont az ellenkezője történik: az ember saját magában kezd kételkedni. Beleszédül, és mielőtt észrevenné, máris teljesen összezavarodott. Pedig ő biztosan nem buta ember. Egy hónap alatt megtanulta a nyelvünket, és két nap alatt tanult meg olvasni és írni. Aztán további két nap alatt elolvasott mindent, amim csak volt. A matematikához és mechanikához jobban ért, mint a szakértők. Vagy vegyük például az eszmecseréit Kaan bácsival.

— Mostanában az öreg minden vacsora melletti eszmecseréjét Maximmal folytatta le. És nekünk is folyton azt bizonygatja, hogy manapság Maxim az egyetlen élő ember, aki ilyen szokatlanul sokat tud a megkövült ősállatokról, és ennyire érdeklődik irántuk. Ő felskiccelt valami különös kinézetű állatokat Maximnak, aztán Maxim rajzolt néhány még azoknál is különösebbet. És arról vitatkoztak, hogy melyik volt a régebbi, melyik származott melyiktől, és miért. A bácsi tudományos könyveket is hozott a könyvtárából, de Maximot gyakran még ez sem győzte meg. A bácsi egyik pillanatban rekedtre ordította magát… a következőben meg darabokra tépte a rajzokat, és megtaposta őket. Tudatlannak nevezte Maximot, még Sapszunál is nagyobb bolondnak. Aztán simogatni kezdte ritkás, szürke haját a tarkóján, és ideges mosollyal azt mondta: „Merész elképzelés… Masszaraks, magának aztán van fantáziája, fiacskám!”

— Ért a matematikához és a mechanikához; a katonai kémiát igen jól ismeri; és az őslénytan? Ki ért mostanában, egy ilyen korban, a paleontológiához? Úgy rajzol, mint egy művész, úgy énekel, mint egy hivatásos énekes. És olyan nagylelkű, hogy az már szinte természetellenes. Elintézett egy csapat banditát, többségüket megölte, segítség nélkül, a puszta kezével. Ha bárki más ilyen csapdába kerül, úgy felhúzta volna magát, hogy ihaj! De ő egy rossz szót sem szólt, sőt, még ő bánkódott miattuk, nem tudott aludni, mérges lett, mikor megdicsértük és megköszöntük neki, egyszer még le is gorombított minket. Elfehéredett, és azt kiabálta, nem jó az, ha valakit gyilkosságért megdicsérnek. És az micsoda munka volt, míg meggyőztem, hogy lépjen be a Légióba! Mindent megértett, mindennel egyetértett, akart is belépni, de azt mondta, akkor lőnie kellene. Emberekre. Ezért hát azt mondtam neki: nem emberekre, hanem degenekre, mindenféle gyülevész népségre, akik rosszabbak a banditáknál is. Abban megegyeztünk, hál’ Istennek, hogy kezdetben, míg hozzá nem szokik a gondolathoz, egyszerűen csak lefegyverzi majd az ellenfeleit. Mulatságos, mégis valahogy ijesztő. Nem csoda, mindig arról hablatyol, hogy egy másik világról jött. Én ismerem azt a világot. A bácsinak van róla egy könyve: „Zartak ködös földje”. Abban azt mondják, Zartak az Alabástrom-hegységben fekszik, és boldog nép lakja. A könyv szerint mind olyanok, mint Maxim. De ha valamelyikük elhagyja a völgyet, rögtön elfelejti hogy honnan jött, és minden mást a korábbi életéről. Csak arra emlékszik, hogy egy másik világból jött. A bácsi azt mondja, hogy ilyen völgy nem létezik, hogy ez csak szófia beszéd, hogy van egy Zartak hegység, de azt olyan alaposan megszórták szuperbombákkal a háború alatt, hogy a hegyi emberek maradandó emlékezetkiesést szenvedtek.

— Miért hallgatsz, Gaj? Rajtam gondolkozol?

Gaj felnézett.

— Nézd csak, Mak. Meg kell hogy kérjelek, tégy meg valamit a kedvemért. A fegyelem miatt sosem mutasd ki, ha valamit jobban tudsz nálam. Figyeld, hogy a többiek hogy viselkednek, és tedd te is pontosan ugyanazt, amit ők tesznek.

— Próbálom — mondta Maxim szomorúan. Kis szünet után hozzátette: — Nehéz hozzászoknom a gondolathoz. Mi nem így intézzük a dolgokat.

— Egyébként hogy van a sebesülésed? — Gaj megpróbált témát váltani.

— Gyorsan gyógyul — felelte Maxim szórakozottan. — Figyelj, Gaj, ez után az akció után menjünk egyenesen haza, jó? Nagyon hiányzik Rada. Neked nem? A többieket letesszük a kaszárnyánál, aztán irány haza a teherkocsival.

Gaj mélyet lélegzett. Abban a pillanatban a hangosbeszélő majdnem a fejük felett függő ezüstszínű dobozából felharsant az ügyeletes tiszt parancsa: — Hatodik század, sorakozó az alakulótéren! Figyelem, hatodik század!

— Elég a szóból, Szim jelölt! — adta ki a parancsot Gaj. — Sorakozó! — Maxim éppen futásnak eredt volna, de Gaj visszatartotta a fegyvere csövével. — Mak, emlékezz, kérlek. Csak úgy, mint a többiek. Ne egyénieskedj. Maga a kapitány fog ma odafigyelni rád.

Három percen belül a század felsorakozott. Sötétedett, keresőfények pásztázták az alakulóteret.

Teherautók motorja duruzsolt lágyan az alakzat mögött. A brigadéros Csacsu kapitány társaságában csendben megszemlélte a századot, szemügyre vett minden egyes légióst, ez volt a szokásos eljárás minden bevetés kezdete előtt. Nyugodt volt; szemei összeszűkültek, szája sarka meglehetős jóindulattal görbült felfelé. Aztán egyetlen szó nélkül bólintott a kapitány felé, és távozott. Kacsázva, nyomorék kezét lóbálva a kapitány az alakzat elé lépett, napbarnította arcát a légiósok felé fordította.

— Légiósok! — bődült el olyan hangon, amitől borzongás kezdett el fel-le futkározni Gaj gerince mentén. — Van itt egy munka számotokra. Végezzétek el rendesen. Század, vigyázz! Gépkocsira! Gaal káplár, középre, előre kilép!

Mikor Gaj odaért hozzá és vigyázzba vágta magát, a kapitány halkan azt mondta: — A te szakaszodnak különleges feladata lesz. Mikor megérkeztek a rendeltetési helyetekre, a járművön maradtok. Én magam fogom átvenni a szakasz parancsnokságát.

6.

A lökhárítók rettenetes állapotban voltak, és az utazás a nyomorúságos macskaköves utakon rendkívül rázósnak bizonyult. Gépfegyvereiket a combjuk közé szorították. Szim jelölt féltő gonddal az övénél fogva tartotta Gajt, mert arra a következtetésre jutott, hogy egy káplárhoz méltatlan lenne, és a tekintélyének sem használna, ha teljes hosszában elterülne a kocsi platóján. Gajnak vagy nem volt kifogása ellene, vagy nem figyelt fel alárendeltje óvatosságára. A kapitánnyal történt beszélgetésük után Gaj nagyon zavartnak tűnt valami miatt, ezért hát Maxim örült, hogy a parancs szerint Gaj mellett kellett maradnia, és segítséget nyújtani neki, ha a szükség úgy kívánja.

A teherautók elhaladtak a Központi Színház előtt, a bűzlő Birodalmi Csatorna mellett gördültek tovább, aztán befordultak a Csizma utcába, egy hosszú főútvonalra, ami ebben az órában teljesen kihalt volt, és kanyargós utcákon kezdtek jobbra-balra forgolódni valami külvárosban, amit Maxim még sosem látott ezelőtt. Mostanra egész jól megismerte a várost, több kerületében tett már látogatásokat. Igen sokat tanult az alatt a negyven-egynéhány nap alatt, és végül megértette, milyen nehéz helyzetben van. A helyzete jóval nyugtalanítóbbnak és jóval hihetetlenebbnek bizonyult, mint amire számított.

Még csak az ábécéskönyvön rágta át magát, mikor Gaj már folyton azt kérdezgette tőle, hogy honnan jött. Hasztalan mutogatott neki rajzokat: Gaj arcán különös mosollyal fogadta őket, és ugyanazt a kérdést ismételgette: „Honnan jöttél?” Maxim végül ingerülten a plafonra mutatott a ceruzájával, és azt mondta: „Az égből.” Legnagyobb meglepetésére Gaj ezt teljesen természetes magyarázatnak gondolta, és elkezdte darálni a szavakat, amikről Maxim először azt hitte, a naprendszerük bolygóinak nevei. De Gaj kinyitott egy térképet, és Maxim látta, hogy azok nem bolygók nevei voltak, hanem a bolygó túlsó oldalán lévő országokéi. Maxim megvonta a vállát, már kimerítette tagadó kifejezéseinek egész szókészletét, és tanulmányozni kezdte a térképet. A beszélgetés itt egyelőre véget ért.

Egy este, néhány nappal később, Maxim és Rada a televíziót nézték. Igen különös műsor volt, játékfilmre emlékeztetett, de nem volt sem eleje, sem vége. Nem volt cselekménye sem, csak szereplők végtelen sora, kissé különös egyéniségeké, akik — egy átlagos humanoid szemével nézve — inkább vademberek módjára viselkedtek. Rada érdeklődéssel figyelte őket, sikongatott, megragadta Maxim ruhaujját, és kétszer könnyekben tört ki. Maxim gyorsan megunta, éppen elszunyókált volna a mélabús zenén, mikor hirtelen egy ismerős valami villant át a képernyőn. Megdörzsölte a szemét. A képernyőn a Pandora látszott. Egy morózus tahorg vonszolta magát keresztül a dzsungelen, fákat gyűrve maga alá. Hirtelen Peter tűnt fel, kezében egy csalikacsával. Nagyon elmélyülten és komoly képpel lépkedett hátrafelé, elbotlott egy földből kiálló fadarabban, és háttal a mocsárba zuhant. Maxim rémülten ismerte fel saját mentogramját. Aztán egy másik következett, és megint egy másik, kísérő szöveg nélkül, ugyanazzal az aláfestő zenével.

Aztán a Pandora eltűnt, átengedve a képernyőt egy poros pókhálókkal borított mennyezet alatt vánszorgó, csontig soványodott vak embernek. — Mi ez? — kérdezte Maxim a képernyőre mutatva.

— Egy tévéműsor — vetette oda Rada. — Érdekes. Figyeld.

Az egésznek nem volt semmi értelme. Hirtelen arra gondolt, ezek bizonyára más, a világűrből érkezett látogatók mentogramjai. De gyorsan elvetette a gondolatot: a televízióban ábrázolt világok túlságosan szörnyűek voltak, túl egyhangúak: levegőtlen kis szobák; végtelen folyosók bútorokkal telezsúfolva, amikből hirtelen gigantikus tövisek sarjadtak; keskeny lépcsőházakna áthatolhatatlan homályába vezető spirális lépcsősorok; rácsos ablakú alagsorok, egymáshoz préselődő, csúszó-mászó testek, fájdalomba merevedett, mozdulatlan arcok bámulnak kifelé a rácsokon át. A képek inkább hasonlítottak valami groteszk delíriumra, mint valódi világokra. Velük összehasonlítva Maxim mentogramjai sziporkáztak a realizmustól.

A hasonló műsorok majdnem naponta ismétlődtek, „Varázslatos utazás” volt a címük. De Maxim soha nem tudta megérteni bennük a poént. A kérdéseire Gaj és Rada csak a vállát vonogatta zavartan. — Ez egy tévéműsor. Így szokták érdekessé tenni. Ez egy varázslatos utazás. Egy tündérmese. Figyeld! Néha mókás, néha félelmetes. — Maxim igen komolyan kételkedni kezdett benne, hogy Víziló professzor kutatásának célja a bolygó lakói és a világűrből érkező látogatók közötti kommunikáció elősegítése lett volna.

Nagyjából tíz nappal később intuitív következtetése indirekt megerősítést nyert. Gaj átment a tisztjelölti iskola levelező tagozatának felvételi vizsgáján, és most matematikát és mechanikát magolt. Az elemi ballisztikában használt diagramok és képletek zavarba ejtették Maximot. Nyaggatni kezdte Gajt, aki kezdetben nem értette, mit is akar tőle. Aztán leereszkedő vigyorral elmagyarázta Maximnak világa kozmográfiáját. Kiderült, hogy a lakott sziget sem nem gömb, sem nem geoid alakú; valójában nem is egy bolygó.

Gaj szerint a lakott sziget maga a Világ, az egyetlen világ az Univerzumban. A bennszülöttek lába alatt a Világszféra szilárd felszíne fekszik. Felettük véges térfogatú, ismeretlen összetételű gigantikus gázgömb, aminek fizikai tulajdonságai még nem ismertek. Van egy elmélet, miszerint ennek a gáznak a sűrűsége gyorsan növekszik a gázbuborék középpontjához közeledve, és bizonyos rejtélyes folyamatok periodikus változásokat okoznak a Világ Világa intenzitásában, ezért van nappal és éjszaka. A Világ Világa rövid távú, naponkénti változásai mellett vannak hosszú távú változások is, ezek hozzák létre az évszakos ingadozásokat, és magukat az évszakokat. A gravitáció a Világszféra középpontjából hat, a felszínére merőlegesen. Röviden, a lakott sziget egy a végtelen, szilárd Világmindenségben levő óriási buborék belső felületén helyezkedik el.

A teljesen megrökönyödött Maxim vitatkozni próbált, de igen hamar kiderült, hogy nem ugyanazt a nyelvet beszélik, hogy sokkal nehezebb megérteniük egymás gondolkodását, mint Kopernikusz egy elkötelezett hívének megértenie Ptolemaiosz követőjét. Maxim úgy vélte, a bolygó légkörének szokatlan jellemzői adják meg a probléma kulcsát. Először is a szokatlanul magas törésmutató látszólag megemeli a horizontot, és ez ősidők óta azt a különleges elképzelést alakította ki a bennszülöttekben a földjükről, hogy az sem nem sík, sem nem domború, hanem homorú. — Állj meg a tengerparton — javasolják az iskolai tankönyvek — és kövesd a mólót elhagyó hajó nyomát. Először úgy tűnik, mintha egy síkon mozogna, de amint távolodik, emelkedni fog, míg el nem tűnik a világ más részeit beborító légköri párában. — Másodszor a légkör nagyon sűrű, és éjjel-nappal foszforeszkál, ezért soha senki nem láthatja a csillagokat. A nap észlelésének elszigetelt eseteit feljegyezték a krónikákban, és ezek szolgáltak alapul a Világ Világa elmélete megalkotásának számtalan kísérletéhez.

Maxim rájött, hogy egy gigantikus csapdába került, hogy addig nem tud kapcsolatba lépni a Földdel, amíg nem sikerül fenekestül felforgatnia az évezredek alatt kialakult természetes elképzeléseket. A népszerű „masszaraks” szitokszóból ítélve nyilvánvalóan történtek már kísérletek erre, ennek jelentése szó szerint „kifordult világ”. Gaj beszélt neki egy absztrakt matematikai elméletről, ami másképpen írja le a világot. Az elméletet az ősi időkben fogalmazták meg, de a híveit üldözte a hivatalos vallás, és megvoltak a saját mártírjai. A múlt század néhány zseniális matematikusa erőfeszítésének eredményeképpen egzakt matematikai formába öntötték. De akkor is megmaradt tisztán absztrakt elméletnek, habár végül, mint a legtöbb absztrakt elméletnek, akadtak gyakorlati alkalmazásai — a legutóbbi időkben, mikor a szuper-nagyhatótávolságú katonai fegyvereket kifejlesztették.

Miután mérlegelte az összes információt, amihez a bolygójukról most hozzájutott, Maxim két dologra jött rá: hogy a bennszülöttek őt egész idő alatt őrültnek tartották, és ezért szándékosan válogatták ki a mentogramjait a „Varázslatos utazás” számára; és hogy egyelőre jobb lesz, ha tartja a száját, nem reklámozza, hogy egy másik bolygóról érkezett — hacsak nem akar visszakerülni Vízilóhoz. Ez azt jelenti, hogy nem számíthat segítségre a lakott szigeten, hogy csak magára van utalva, hogy az adótekercs elkészítését bizonytalan ideig el kell halasztania, és hogy hajótörése hosszú ideig — masszaraks, talán örökké — fog tartani.

Helyzetének reménytelensége csüggesztő volt, de ő erőt vett magán, és kényszerítette magát, hogy racionálisan gondolkodjon. Édesanyja fájdalmas időknek néz elébe. Rettenetesen nehéz lesz neki, és ez a gondolat egymagában elfojtott benne minden vágyat a racionális gondolkodásra. — A fenébe ezzel a hellyel, ezzel az unalmas, klausztrofóbiás világgal! Rendben van, Mak, választhatsz: vágyakozol a lehetetlenre és rágod a körmöd, vagy összekapod magad, és megpróbálsz élni. Élni úgy, ahogy mindig is akartál Szeretni a barátaidat, dolgozni egy célért, harcolni, győzni, elviselni a vereséget, és visszavágni. Bármit inkább, csak befejezni ezt a búslakodást. — Ejtette a beszélgetést Gajjal a világmindenség szerkezetéről, és egészen új témát nyitott: faggatni kezdte a lakott sziget történelméről, és társadalmi rendszeréről.

Diskurzusuk a történelemről nem volt különösebben eredményes. Gaj tudása hiányos volt, és nem volt a birtokában semmi komoly könyv a témáról. Nem volt ilyen a városi könyvtárban sem. De Maximnak sikerült összegyűjteni néhány tényt. Megtudta, hogy a neki menedéket adó ország egy időben lényegesen nagyobb volt, számos tengerentúli kolóniával rendelkezett, és hogy ezek a kolóniák voltak az okai a szomszédos államokkal, amiknek a neveit már elfelejtette, vívott igen pusztító háborúnak. A háború az egész világot elborította; milliók és milliók pusztultak el; városok ezreit rombolták le; kisebb-nagyobb nemzetek tucatjait törölték el a bolygó színéről; káosz uralkodott el világszerte. Éhínség és járványok következtek. Népfelkeléseket vertek le nukleáris fegyverekkel. Az ország — csakúgy, mint a világ többi része — a totális megsemmisülés felé tartott, míg a Mindenható Teremtők a segítségére nem siettek. A tények arra mutattak, hogy fiatal vezérkari tisztek egy csoportja, két hadosztállyal a parancsnokságuk alatt, elkeseredve amiatt, hogy egy nukleáris húsdarálóba küldték őket elpusztulni, államcsínyt szerveztek, és magukhoz ragadták a hatalmat. Azóta a helyzet határozottan stabilizálódott, és a háború lángja kialudni látszott, habár szabályos békeszerződést sosem kötöttek.

Maxim rájött, hogy az ország politikai rendszere messze nem ideális. De az világos volt, hogy a Mindenható Teremtők rendkívül népszerűek, mégpedig a társadalom minden osztályában. Maxim nem értette a gazdasági indokait ennek a népszerűségnek, de láthatóan kapcsolatban volt a taktikájukkal: a katonai klikk megfékezte a gyáriparosok étvágyát, ennélfogva kedvezett a munkásoknak. És mivel szolgasorban tartotta a munkásokat, kedvezett a gyáriparosoknak is. Persze ez csak találgatás volt a részéről. Gaj meglepődött, mikor Maxim a saját nézőpontjából mutatta be a problémát, mivel a társadalmi osztály fogalma abszolúte semmit nem jelentett számára, és nem tudott elképzelni semmiféle érdekellentétet a társadalmi csoportok között.

Az ország külpolitikai helyzete rendkívül feszült volt. Két nagy független nemzet, Honti és Pandeya, helyezkedtek el északon. Habár senki sem tudott semmit a belügyeikről, köztudomású volt, hogy ezek az országok a legagresszívabb terveket dédelgetik ellenük. Szabotőröket és kémeket küldtek az országba, határincidenseket provokáltak, és készültek a háborúra. Egy efféle háború célja nem volt világos Gaj számára. Soha nem is foglalkoztatta igazán ez a kérdés. Számára egyszerűen csak az északi ellenség voltak. Többet nem is kellett tudnia róluk.

Délen, a határvidéki erdőségeken túl sivatag feküdt, egy föld, aminek növényzetét teljesen elpusztították a nukleáris robbanások. A sivatag országok egész csoportjának területét borította, egykor ezek voltak a legaktívabbak katonailag. Láthatóan senki nem tudta, és nem is érdekelt senkit, mi történik ezen a sok millió négyzetmérföldnyi területen. A déli határvidék állandó támadások célpontja volt a félvad degenek részéről, akik elárasztották a Kék Kígyó folyón túli erdőséget. A déli határvidék problémája rendkívül válságos volt. Annyira súlyos, hogy a Harcos Légió elit erőit oda koncentrálták. Gaj három évig szolgált ott, és hihetetlen történeteket mesélt a tapasztalatairól.

Lehetséges volt, hogy léteznek még más országok is messze délen, túl a sivatagon, a bolygó egyetlen kontinensének másik végén, de ezek jól megőrizték az elszigeteltségüket. Másrészt a Sziget Birodalom, a sarki zóna három hatalmas szigetvilágáról, folyamatosan érzékeltette fenyegető jelenlétét. Fehér tengeralattjárók hatalmas flottája, a legfrissebb pusztító technikával felszerelve, szelte a radioaktív vizeket speciálisan kiképzett brigantikból álló legénységével. Mint a kísértetek, a tengeralattjárók terrorizálták a tengerparti régiót semmivel sem provokált tüzérségi tüzükkel, és portyázó különítményeikkel. A Légiónak kellett a fehér veszedelmet is feltartóztatnia.

Maximot megrázta a káosznak és pusztulásnak ez a leírása. Itt ez a bolygó az értelmes élet pislákoló fénysugarával, de ez az élet éppen azon volt, hogy kioltsa magát egyszer és mindenkorra.

Maxim meghallgatta Rada higgadt és elborzasztó beszámolóját arról, anyja hogyan értesült apja haláláról. Apja, az epidemiológus, megtagadta, hogy elhagyja a járvány sújtotta körzetet, és mivel a kormányzatnak azokban az időkben sem ideje, sem szándéka nem volt arra, hogy megbirkózzon a járvánnyal, egyszerűen ledobtak egy bombát. Anyja halála után a fiatal Rada, hogy támogassa a kis Gajt és a gyámoltalan Kaan bácsit, napi tizennyolc órát dolgozott mosogatóként egy áttelepítő központban, aztán szobalányként egy spekulánsoknak fenntartott luxushotelben. Később rövid ideig börtönben volt. Utána munkanélküli lett, és kéregetnie kellett néhány hónapig.

Maxim hallotta Kaan bácsi történetét is. A bácsi, az egykori kiváló tudós, elmondta, hogyan szüntették meg a Tudományos Akadémiát a háború első évében, és hogyan alakult meg az Ő Császári Felsége Akadémiájának Zászlóalja; az éhínség alatt az evolúcióelmélet megalapozója hogyan őrült meg és akasztotta fel magát; hogyan készítettek levest szöcskéből és gyomokból; hogyan foglalta el az éhező tömeg a Zoológiai Múzeumot, és vitte el az alkoholban tartósított múzeumi példányokat eleségnek.

Maxim meghallgatta Gaj naiv meséit az anti-ballisztikus rakétatornyokról; hogy hogyan fosztották ki kannibálok éjszakánként az építkezési területeket, és raboltak el rehabosokat és légiós őrszemeket; hogyan csaptak le rájuk könyörtelen vámpírok — félig emberek, félig vadállatok, kutyák — a sötétben, mint hangtalan kísértetek. Meghallgatta a nagy áldozatok árán, a háború utolsó éveiben épített ABR-hálózat extatikus dicséretét. Mivel megvédte az országot a levegőből jövő támadásoktól, az ABR-hálózat véget vetett az ellenséges hadműveleteknek. Az ABR-ek még ma is az egyetlen garanciát jelentik az északról jövő agresszió ellen. És azok a gazemberek most azt tervezik, hogy megtámadják az ABR-tornyokat; azok a zsoldosok, asszonyok és gyermekek gyilkosai, akiket Honti és Pandeya vett meg a piszkos pénzével. Gaj arca eltorzult a gyűlölettől. — Ez a mi igazi munkánk! — Öklével az asztalra csapott. — Ezért csatlakoztam inkább a Légióhoz, mint hogy egy gyárban vagy irodában dolgozzam. Igen, én beléptem a Légióba, mert ők most azért harcolnak, hogy megvédjenek mindent, ami kedves nekünk.

Maxim mohón hallgatta, mintha rémtörténetet hallana. Pedig ez még rémisztőbb és fantasztikusabb volt, mert ténylegesen megtörtént valamikor, és történt folyamatosan még most is; a legborzalmasabb rémtettek bármelyik pillanatban újra megtörténhetnek. A saját problémái ezzel összehasonlítva jelentéktelenek tűntek.

A teherautók éles fordulóval bekanyarodtak egy magas téglaházakkal szegélyezett keskeny utcába. — Itt vagyunk, emberek — jelentette be Pandi. A gyalogosok elfordultak, szemüket védve a vakító fényszóróktól. Az egyik teherautó megállt, és egy hosszú teleszkópos antenna szökkent fel a fülkéje felett.

— Mindenki kifelé! — adta ki a parancsot a második és harmadik szakasz parancsnoka. A légiósok leugráltak.

— Első szakasz, mindenki marad, ahol van! — rendelkezett Gaj.

Pandi és Maxim már éppen ugrott volna, de most újra leültek.

— Hármas oszlopban sorakozó! — ordították mellettük a káplárok. — Második szakasz előre, harmadik szakasz utánuk! Lépés, indulj!

Dübörögtek a patkolt csizmák, és valaki elragadtatottan felrikoltott: — Sokáig éljen a Harcos Légió!

— Hurrááá! — kiáltották a sápadt figurák, akik a falnak szorultak, hogy utat adjanak a katonáknak. A járókelők már megszokták a légiósokat.

Maxim jobbján Zojza jelölt még csak kölyök volt. A langaléta ifjonc, arcán sárgás pihékkel, csontos könyökével Maxim bordái közé bökött, és boldogan mosolygott. Maxim visszamosolygott rá. A többi szakasz már elvonult a bejáratokon át; csak a káplárok maradtak hátra, rendületlenül, kifejezéstelen arccal őrizve a kapukat. Az egyik teherautó fülkéjének ajtaja kivágódott, és Csacsu kapitány kiadta a parancsot: — Első szakasz, le a gépkocsiról, és sorakozó!

Maxim leugrott, át az oldaldeszkán. Mikor a szakasz felsorakozott, a kapitány keze egy intésével megállította Gajt, aki éppen hozzá futott jelenteni. Aztán az alakzat elé állt.

— Sisakot fel!

A tényleges közlegények számítottak a parancsra, de a jelöltek lassan reagáltak. A kapitány türelmetlenül várta, hogy Zojza megigazítsa az állszíját. Aztán elkiáltotta magát: — Jobbra át! Futólépés, indulj! — Ő előttük futott, nyomorék kezét lengetve vezette a szakaszt egy sötét kapuboltozaton át a szűk belső udvarba. Aztán befordult egy ugyanolyan homályos és piszkos másik kapuboltozat alá, és megállt egy lepattogzott festésű ajtó előtt.

— Figyelem! — krákogta. — Az első raj és Szim jelölt velem jön. A többiek itt maradnak. Gaal káplár, ha füttyentek, felküld nekem még egy rajt a negyedik szintre. Senkit nem hagynak kimenni. Élve kellenek, csak akkor lőnek, ha feltétlenül szükséges. Első raj és Szim jelölt, utánam!

Belökte az ajtót, és eltűnt mögötte. Maxim ellépet Pandi mellett, és követte a kapitányt. Az ajtó mögött gyengén megvilágított, meredek, kőlépcsős, vaskorlátos lépcsőház volt. Hármasával véve a lépcsőfokokat, a kapitány felfelé iramodott. Maxim utolérte, és meglátta a kezében a pisztolyt. Futás közben leakasztotta a nyakából a saját fegyverét. Egy pillanatra émelygést érzett a gondolattól, hogy emberekre kell lőnie. Aztán eszébe jutott, hogy ezek nem emberek, csak állatok, és megkönnyebbült. A visszataszító mocsok a lába alatt, a beteges fény, a teleköpködött fal, mindez csak megerősítette az elhatározását.

Második szint. Konyhaszag. Egy idős asszony megrettent arca tűnt fel a résnyire nyitott ajtó mögött. Egy halálra rémült macska ugrott el hangos nyávogással Maxim lába alól. Harmadik szint. Valami fafej egy vödör moslékot hagyott a lépcsőforduló közepén. A kapitány felrúgta, és a moslék a lépcsőházaknába folyt. — Masszaraks! — ordított fel Pandi lentről. — El az útból! Lefelé! — förmedt rá a kapitány a sötét sarokban egymást átölelő párocskára. Negyedik szint. Csúf, barna ajtó. Össze-vissza karcolt fémtábla: „Gobbi, fogorvos. Megbeszélt időpont nem szükséges.” Elnyújtott kiáltás az ajtó mögül. A kapitány megállt. — Zárva! — mordult fel. Verejték gördült le sötét arcán. Maxim nem értette. Pandi felrohant, félrelökte, fegyverével az ajtóra célzott, közvetlenül a kilincsgomb alatt, és beleeresztett egy gépfegyver-sorozatot. Szikrák és faszilánkok röpködtek a levegőben. Rögtön ezután lövések dördültek az ajtó mögött, túlharsogva egy hosszan tartó sikolyt. Még több szilánk kezdett röpködni. Valami forró és tömör dolog süvített el Maxim füle mellett. A kapitány szélesre tárta az ajtót.

A szobában sötét volt; sárga villanások füstpamacsokat világítottak meg. — Utánam! — ordította a kapitány, és fejét lehajtva a villanások irányába indult. Maxim és Pandi utána rohant. Előszoba — fülledt meleg, lőporfüst. Veszély balról! Maxim karja kivágódott, egy forró fegyvercsőhöz ért, félrerántotta a fegyvert. Kificamodó izületek roppantak halkan, de jól hallhatóan, és a nagy, puha test megmerevedett, mikor elzuhant. Előtte, a füstben, a kapitány felhorkant: — Ne lőjetek. Élve kellenek! — Maxim eldobta a fegyverét, és berontott a kivilágított szobába. Az könyvekkel és képekkel volt tele, és nem volt bent senki, akire lőni kellett volna. Két férfi vonaglott a padlón. Az egyik sikoltozott. Egy nő feküdt eszméletlenül a karosszékben, a feje hátrahanyatlott. Sápadt volt, szinte áttetsző. A kapitány megállt a sikoltozó férfi fölött, körülnézett, pisztolyát visszatuszkolta a tokjába. Pandi erőből félrelökte Maximot, és besietett a szobába. Mögötte légiósok, egy férfi vaskos testét vonszolták, azét, aki lőtt.

Az izzadt és izgatott Zojza visszaadta Maximnak elhagyott fegyverét. A kapitány feléjük fordította félelmetes, sötét arcát. — Hol a másik? — vicsorogta, és abban a pillanatban lehullt a kék függöny, egy hórihorgas, pecsétes fehér köpenyt viselő férfi ugrott elő az ablakmélyedésből, és egyenesen a kapitány felé fordult. Két hatalmas pisztolyt emelt lassan a szeme magasságába. Szemei üvegesek voltak a fájdalomtól. Zojza felsikoltott.

Maxim oldalt állt, és nem volt ideje megfordulni. Teljes erőből elrugaszkodott, de a férfinak egyszer sikerült meghúznia a ravaszt. Megperzselődött arccal, lőporfüsttől fuldokolva, Maxim megragadta a csuklóját, és a pisztolyok a padlón koppantak. A férfi térdre esett, nyaka elernyedt. Mikor Maxim elengedte, eszméletlenül zuhant a padlóra.

— Nos, jól van — mondta a kapitány. — Ezt tegyétek át oda — utasította Pandit. — És te, — mondta a sápadt, verejtékező Zojzának — futás lefelé, mondd meg a szakaszparancsnokoknak, hogy hol vagyok. Jelentsék, hogy mit végeztek. — Zojza összeütötte a bokáját, és az ajtó felé iramodott. — És mondd meg Gaalnak, hogy jöjjön fel ide… Hagyd abba az ordítozást, te mocsok! — kiáltott rá a padlón nyöszörgő emberre, és könnyedén oldalba rúgta csizmája orrával. — Nincs semmi értelme. Szemét alak. Motozd meg őket! — utasította Pandit. — Fektesd őket sorba. Ide, a padlóra. Azt a nőt is.

Maxim odament a nőhöz, gyengéden felemelte, és az ágyhoz vitte. Zavart volt, és felháborodott. Ez nem az a fajta dolog volt, amire számított.

— Szim jelölt! — vakkantott rá a kapitány. — Azt mondtam, a padlóra! Maximra nézett természetellenesen áttetsző szemével; ajkai szinte görcsösen rángatóztak. Maxim úgy döntött, nem az ő dolga, hogy megítélje, mi a jó, és mi a rossz. Ő csak egy idegen ebben az országban; még meg kell tanulnia, nekik mi a kedves, és mi a gyűlöletes. Felemelte a nőt, és letette a padlóra a zömök férfi mellé, aki az előszobában lövöldözött. Pandi és egy másik légiós kiforgatta a foglyok zsebeit. Mind az öt eszméletlen volt.

A kapitány leült a karosszékbe, sapkáját az asztalra dobta, rágyújtott egy cigarettára, és intet Maximnak. Maxim hetykén összecsapta a bokáját, és odament hozzá.

— Miért dobtad el a fegyveredet? — kérdezte halkan a kapitány.

— Azt parancsolta, hogy ne lőjünk.

— Kapitány úr.

— Igenis, kapitány úr. A kapitány úr azt parancsolta, hogy ne lőjünk.

A kapitány szeme összeszűkült, miközben egy füstfelhőt fújt a mennyezet irányába.

— Ha azt parancsoltam volna, hogy hagyd abba a beszédet, gondolom, nem haraptad volna le a nyelvedet, igaz?

Maxim csendben maradt. A beszélgetés idegesítette, de emlékezett Gaj instrukcióira.

— Mivel foglalkozott az apád?

— Tudós, kapitány úr.

— Él még?

— Igen, kapitány úr.

A kapitány szigorúan Maximra nézett.

— Hol van most?

Maxim rájött, hogy túl sokat fecsegett. Most ki kellene menteni magát valahogy.

— Nem tudom, kapitány úr. Pontosabban nem emlékszem, kapitány úr.

— De arra emlékszel, hogy tudós volt. Mi másra emlékszel még?

— Nem tudom, kapitány úr. Sok mindenre emlékszem, de Gaal káplár szerint ezek hamis emlékek.

Sietős léptek visszhangzottak a lépcsőházban. Gaj belépett a szobába, és vigyázzba vágta magát.

— Foglalkozz ezekkel a félholt mocskokkal — adta ki a parancsot a kapitány. — Van elég bilincs?

Gaj átpillantott a válla fölött a foglyokra.

— Engedelmével, kapitány úr, kölcsön kell kérnünk párat a második szakasztól.

— Fogj hozzá!

Gaj kirohant. Még több csizma vert visszhangot a lépcsőházban, feltűntek a szakaszparancsnokok, hogy jelentsék, hogy minden a tervnek megfelelően zajlott le. Két gyanús alakot letartóztattak. A lakók, mint mindig, aktív segítséget nyújtottak. A kapitány megparancsolta, hogy végezzenek gyorsan, és ha elkészültek a feladatukkal, rádión adják le a 'Tamba' kódot a főhadiszállásnak. Mikor a szakaszparancsnokok távoztak, újabb cigarettára gyújtott, és egy darabig csendben maradt. Figyelte, ahogy a légiósok könyveket vesznek le a polcokról, átlapozzák őket, aztán az ágyra dobják.

— Pandi, — szólt oda halkan, — legyen gondod a festményekre. De vigyázz azzal ott. Nehogy tönkre tedd, azt magamnak akarom. — Újra Maxim felé fordult. — Te mit gondolsz róla?

Maxim ránézett. Tengerpart, széles, kiterjedt vízfelület horizont nélkül, félhomály, és egy nő emelkedik ki a tengerből. Szeles, hűvös idő volt. A nő láthatóan fázott.

— Szép festmény, kapitány úr — mondta Maxim.

— Felismered a helyet?

— Egyáltalán nem, kapitány úr. Sosem láttam ezt a tengert.

— Nos, és milyen tengert láttál?

— Egy teljesen másmilyent, kapitány úr. De ez megint valami hamis emlékem, kapitány úr.

— Képtelenség. Ez ugyanaz a tenger. Leszámítva azt, hogy te nem a partról láttad, hanem egy hajó hídjáról. És alattad fehér fedélzet volt. A törzsön volt egy másik híd is, valamivel alacsonyabb. A parton, a hölgy helyén, egy tank volt. És te a tornyára céloztál. Masszaraks!

— Nem értem, — mondta Maxim hűvösen. — Én nem céloztam soha sehol semmire.

— Hogyan lehetsz ebben ennyire biztos? Elvégre, Szim jelölt, te nem emlékszel semmire!

— De arra emlékszem, hogy sosem céloztam sehol semmire.

— Kapitány úr!

— Arra emlékszem, hogy sosem céloztam sehol semmire, kapitány úr. És nem értem, miről beszél, kapitány úr.

Gaj lépett be, két jelölt kíséretében. Elkezdtek nehéz bilincseket rakni a foglyokra.

— Ezek itt szintén emberi lények — mondta váratlanul a kapitány. — Van feleségük, gyerekeik. Szeretnek valakit, és őket is szereti valaki.

A kapitány nyilvánvalóan gúnyolódott, de Maxim pontosan azt mondta, amit gondolt: — Igen, kapitány úr. Ők szintén emberi lénynek tűnnek.

— Nem erre számítottál?

— Nem, kapitány úr. Valami egészen másra számítottam.

Habár a szeme sarkából látta Gaj riadt arckifejezését, mert émelygett, és belefáradt a hazudozásba, hozzátette: — Azt hittem, tényleg degeneráltak lesznek, mint a meztelen, piszkos… állatok.

— Meztelen, piszkos hülyék, — csattant fel a kapitány. — Nem az erdőben vagy, tudod? Itt ezek úgy néznek ki, mint az emberek. Derék, kedves emberek, akik kínzó fejfájást kapnak az erős érzelmektől… úgy, mint te — tette hozzá váratlanul.

— Nekem soha nem fáj semmim, kapitány úr. Önnek igen?

— Micsoda?

— Olyan ingerültnek tűnt, hogy én arra gondoltam…

— Kapitány úr! — Gaj szólalt meg reszkető hangon. — Kérek engedélyt jelenteni. A foglyok magukhoz tértek, uram.

A kapitány ránézett, és ironikusan elmosolyodott. — Ne aggódj, káplár. A cimborád ma bebizonyította, hogy igazi légiós. Ha ő nincs, most Csacsu kapitány lenne itt kiterítve, golyóval a fejében. — Felnézett a plafonra, és kifújt egy jókora füstfelhőt. — Jó orrod van, káplár. Most azonnal elő kéne léptetnem ezt a csibészt tényleges közlegénnyé; masszaraks, még tisztet is csinálnék belőle! Megvannak a képességei, hogy brigadéros lehessen: szeret a tiszteknek kérdéseket feltenni. De most már értem, káplár. Jó okod volt rá, hogy megírd azt a jelentést. Ezért várunk egy kicsit, mielőtt előléptetnénk. — A kapitány felkelt, döngő léptekkel megkerülte az asztalt, és megállt Maxim előtt. — Egyelőre még rendes közlegényt sem csinálunk belőle. Kitűnő harcos, de még zöldfülű. Gatyába kell ráznunk… Vigyázz! — kiáltott fel hirtelen. — Gaal káplár, vigye el a foglyokat! Pandi közlegény és Szim jelölt, fogják a festményemet és minden papírt a lakásban, és hozzák le nekem a teherautóhoz.

Megfordult, és elhagyta a szobát. Gaj szemrehányóan Maximra nézett, de nem szólt semmit. A légiósok rúgásokkal és lökésekkel talpra állították a foglyokat, és az ajtóhoz vezették őket. Azok nem tanúsítottak ellenállást, de úgy imbolyogtak és hajladoztak, mint egy darab kocsonya. A zömök férfi, aki az előszobában lövöldözött, hangosan nyögött, és félhangon átkozódott. A nő ajkai hangtalanul mozogtak; szemei üvegesen csillogtak.

— Hé, Mak! — mondta Pandi. — Vedd le a takarót az ágyról, és csomagold bele a könyveket. Húzd le a lépcsőn… Én viszem a festményt. Ja, és ne felejtsd itt a fegyveredet, fafej! Csodálkozol, hogy a kapitány miért kapott le a tíz körmödről, igaz? Eldobtad a fegyveredet. Képzeld csak el, hogy a csatában eldobod a puskádat. Balfék!

— Állítsd le magad, Pandi — mondta Gaj dühösen. — Fogd a festményt, és gyerünk!

Az ajtóban Pandi visszafordult Maxim felé, ujjával megkopogtatta a homlokát, aztán eltűnt. Hallották, hogy teli torokból a „Nyugi, mama” nótát énekli a lépcsőn lefelé menet. Maxim az asztalra fektette a fegyverét, és odament a könyvkupachoz, amit az ágyra és a padlóra borítottak. Azelőtt sosem látott ezen a bolygón ennyi könyvet egy helyen, csak a városi könyvtárban. A könyvesboltokban persze volt ennyi könyv, de nem ennyi féle.

A lapok megsárgultak a kortól. Néhány könyvet dedikáltak, és néhány, Maxim meglepetésére, érzékelhetően radioaktív volt. Nem volt rá ideje, hogy kellően megvizsgálja őket.

Maxim összecsomagolt két batyura valót, aztán szünetet tartott, hogy körülnézzen a szobában. Üres, elferdült polcok, sötét foltok, ahol valamikor festmények lógtak… a képeket kitépték a keretükből, és összetaposták őket. Nyoma sem volt fogorvosi felszerelésnek. Felvette a batyukat és elindult az ajtó felé, aztán eszébe jutott a fegyvere, és visszament érte. Az asztalon, üveglap alatt, két fénykép feküdt. Az egyiken egy sápadt asszony négy év körüli fiút lovagoltat a térdén. A másikon gyönyörű hegyi táj látszott, régi, leomlott toronnyal. Maxim a hátára vetette a fegyvert, és visszament a batyukhoz.

7.

Minden reggel, reggeli után, a brigád összegyűlt az alakulótéren, hogy meghallgassák a napiparancsot, mielőtt szétszéledtek, és a dolgukhoz láttak volna. Maxim számára ez volt a nap legidegesítőbb része, leszámítva az esti létszámellenőrzést. A parancskihirdetés mindig a hűség és lelkesedés frenetikus kinyilvánításával ért véget. Maxim kényszerítette magát, hogy elnyomja utálkozását az elmebaj ezen kitörését illetően, ami magával ragadta az egész brigádot, a parancsnoktól a legalacsonyabb rangú jelöltig. Szemrehányást tett magának, amiért egy kívülálló, egy idegen szkepticizmusa él benne; próbálta ösztönözni, meggyőzni magát, hogy meg kell értenie a lelkesültségüket, és neki magának is részt kell venni benne. De nem sikerült.

Mivel gyermekkora óta önuralomra nevelték, arra, hogy kérdezzen, és hogy utálja a fellengzős frázisokat, uralnia kellett ingerültségét bajtársai között, az alakzatban. A parancskihirdetést követően, amikor három nap fogdára ítélnek valami jelöltet, mert vitatkozott egy közlegénnyel, az emberek mintha elveszítenék a józan eszüket és a humorérzéküket. Szájuk kinyílik, és vad lelkesedéssel hurrá!-t ordítanak. Aztán könnyes szemmel a Harcos Légió indulóját éneklik, legalább négyszer megismételve. Még a konyhások is kirohannak, és csatlakoznak hozzájuk, őrjöngve rázzák késeiket és fazekaikat. Emlékeztetve magát, hogy ez az ő világuk, és neki kell alkalmazkodnia, erőt vett magán, hogy csatlakozzon az énekléshez, és elnyomja magában a nevetségesség érzését.

A mai érzelemkitörést a 127-es parancs előzte meg, amiben Dimba közlegényt káplárrá léptették elő; a 128-as, amiben megemlítették Szim jelöltet egy akció során tanúsított bátorságáért; és a 129-es, amiben elrendelték a negyedik század barakkjának javítását. A brigadéros szárnysegédje éppen csak vissza tudta tenni a parancsokat bőr irattartójába, mikor a brigadéros lekapta fejéről a sapkáját, és reszelős fejhangon rázendített: „Előre, légiósok, ti vasemberek!” És ez így ment tovább. Maxim ma különösen kényelmetlenül érezte magát, mikor látta, hogy könnyek gördülnek végig Csacsu kapitány barna arcán. A légiósok bömböltek, mint a bikák, puskatusukkal verték a ritmust jókora övcsatjukon. Hogy megszabaduljon a műsor látványától és hangjaitól, Maxim kancsalított, és úgy üvöltött, mint egy felbőszült tahorg, így hangja elnyomta mindenki másét… legalábbis neki úgy tűnt. „Előre, rettenthetetlen férfiak!” ordította, és most csak a saját hangját hallotta. Istenem, micsoda idióta szöveg. Alighanem valami káplár költötte. Az embernek rettenetesen szeretnie kell a munkáját ahhoz, hogy ezekkel a szavakkal menjen a csatába. Kinyitotta a szemét, és egy csapat megriadt fekete madarat látott csendben átrepülni az alakulótér fölött. „Gyémánt páncél sem véd meg téged, ó, ellenség…”

Minden ugyanolyan hirtelen ért véget, ahogyan elkezdődött. A brigadéros üveges szemei az alakzatot pásztázták. Egyszerre csak eszébe jutott, hogy hol van, és kiadta a parancsot: — Tisztek, vezessék az egységeiket szolgálati helyeikre! — Az emberek még kábultan, meglepetten néztek egymásra. Csacsu kapitánynak kétszer kellett elkiáltania a „jobbra igazodj” parancsot, mire a sorok összerendeződtek. A század elmasírozott a kaszárnya irányába, és a kapitány kiadta a parancsot: — Az első szakaszt őrszolgálatra osztom be. A többi szakasz végzi a rendes feladatát. Oszolj!

Szétszéledtek. Gaj harcrendbe állította a szakaszát, és kiosztotta a feladatokat. Maximot és Pandi közlegényt a kihallgató szobához rendelte, és sietősen elmagyarázta Maximnak a feladatát: a fogoly jobbján áll; ha az a legcsekélyebb kísérletet is teszi, hogy felkeljen a helyéről, akkor erővel visszatartja; a brigadérosnak tartozik engedelmességgel, és a rangidősnek; ez Pandi közlegény lesz. Röviden: figyelje Pandit, és tegye pontosan azt, amit ő tesz.

— Ha rajtam múlna, én nem rendelnélek téged erre a posztra, ezt sosem bízzuk jelöltekre, de a kapitány megparancsolta. Szedd össze magad, Mak. Nem tudok eligazodni a kapitányon. Vagy megpróbál gyorsan előrelökni téged — sokat beszélt rólad a tegnapi akció kiértékelőjén a szakaszparancsnokoknak, és egy parancsban is megemlített — vagy le akar káderezni. Hogy miért, azt nem tudom. Talán az én hibám… a jelentés, amit beadtam. Vagy talán a tiéd… mert olyan sokat fecsegsz. — Gondterhelten szemügyre vette Maximot. — Pucold ki a csizmádat, húzd meg az öved, és vegyél fel kesztyűt. Ó, neked nincs is… a jelöltek nem kapnak. Rendben, futás a raktárba. Húzz bele, harminc perc múlva indulunk.

A raktárban Maxim összetalálkozott Pandival, aki egy megrepedt sapkajelvényt cserélt ki.

— Vessen egy pillantást erre a fickóra, káplár! — mondta Pandi a szállásmesternek, megveregetve Maxim vállát. — Ki látott már ilyet? Kilenc napja van a légióban, és már parancsban említették a nevét. Velem rendelték szolgálatra a kihallgató szobához. Alighanem fehér kesztyűért szaladt le ide. Jó kesztyűket adjon neki, káplár. Megérdemli. Ez a legény egy hős!

A káplár morgott valamit, végigtúrta a felszereléssel megrakott polcokat, odadobott néhány pár fehér pamutkesztyűt a pultra Maxim elé, és megvetően azt mondta: — Itt van. Ti nevezitek magatokat hősöknek, azok miatt a holdkórosok miatt, akiket elkaptatok? Persze, mikor a beleiket hasogatja a fájdalom, nektek csak annyit kell tennetek, hogy összeszeditek, és zsákba dugjátok őket. Itt még az öregapám is hős lehetne. Hátrakötött kézzel is.

— Az öregapád ész nélkül iszkolt volna el onnan, ha valaki két pisztollyal ugrott volna neki — felelte Pandi. — Már majdnem azt hittem, hogy a kapitánynak annyi!

— Annyi neki! — dörmögte a szállásmester. — Hat hónap a déli határon, és nektek tényleg annyi lenne. Az kéne neked, fiacskám. Aztán majd meglátnánk, ki iszkol el ész nélkül.

Mikor már kint voltak, Maxim a legtisztelettudóbb hangnemben megkérdezte Panditól: — Pandi közlegény úr, miért vannak a degeneknek olyan fájdalmai? És úgy látszik, mindegyiknek ugyanabban az időben. Hogy lehet ez?

— A félelem teszi. Ők degenek. Érted? Többet kéne olvasnod, Mak. Van egy brosúra, „A degenek: szokásaik és eredetük”. Okvetlenül olvasd el, különben soha nem érsz el semmit. Csak bátorsággal nem jutsz messzire. — Szünetet tartott. — Nézd, mi, normális emberek, izgatottak leszünk, dühösek, vagy megijedünk, és nem történik semmi. Esetleg izzadunk, vagy remegünk. De az ő testük rendellenes. Degenerált. Ha ők felbosszantják magukat valamivel, rájuk jön a cidri, vagy valami ilyesmi, hirtelen rettenetes fejfájás kapja el őket, és fájdalom az egész testükben. Őrjítő fájdalom. Érted? Így tudjuk azonosítani őket. És, természetesen, letartóztatjuk őket. Fogjuk rá, ezek a kesztyűk jók lesznek. Épp az én méretem. Mit gondolsz?

— Nekem túl szűk, uram — panaszkodott Maxim. — Cseréljünk.

A cserével mindketten meg voltak elégedve. Hirtelen Maximnak eszébe jutott, hogy vonaglott a fájdalomtól Fank a kocsiban. És a járőröző légiósok letartóztatták. — Mitől ijedhetett meg? Vagy mitől dühödött fel? Nem tűnt izgatottnak, nyugodtan vezette a kocsit, még fütyörészett is. De körülnézett, és meglátott egy járőrkocsit. Vagy az már azután volt? Igaz, borzasztóan sietett, és a furgon elállta az utat. Talán ezen bosszantotta fel magát? Jó Isten, mit beszélek? Bárkinek lehet dührohama. És őt talán csak a baleset miatt tartóztatták le. Vajon ki ő, és kinek beszélt rólam? Meg kell találnom Fankot.

Kifényesítette a csizmáját, kipucoválta magát egy nagy tükör előtt, nyakába akasztotta a fegyverét, és újra megszemlélte magát a tükörben. Abban a pillanatban meghallotta Gaj parancsát a sorakozóra. Miután sasszemmel végigvizsgálta az embereit, és leellenőrizte, hogy ismerik a feladatukat, Gaj a századirodára rohant jelenteni. Hamarosan Csacsu kapitány bukkant fel Gaj kíséretével. Ő szintén gondosan leellenőrzött minden embert. — Vigye a szakaszát, káplár. — A szakasz elmasírozott a főhadiszállás irányába.

A főhadiszálláson a kapitány megparancsolta Pandi közlegénynek és Szim jelöltnek, hogy kövessék, és Gaj elvezette a szakasz maradékát. Pandi és Maxim egy befüggönyözött ablakú kis terembe lépett. Az egész erősen bűzlött a cigarettafüsttől. A túlsó végén egy nagy, üres asztal állt, háromlábú székekkel körülvéve. A falon egy régi csatát ábrázoló öreg festmény lógott. Tíz lépésnyire az asztaltól, az ajtótól jobbra, Maxim egy fém ülőalkalmatosságot látott. Egyetlen lábát szilárdan a padlóhoz csavarozták.

— A helyükre! — adta ki a parancsot a kapitány. Ő előre ment, és leült. Pandi gondosan beállította Maximot jobbra a fogoly széke mögé, ő maga a bal oldalon foglalta el a posztját, és odasúgta neki, hogy álljon vigyázzba. Mindketten megmerevedtek. A kapitány keresztbe vetett lábakkal ült, dohányzott, és közönyösen figyelte a légiósokat. De Maxim biztos volt benne, hogy a kapitány őt tanulmányozza.

Kinyílt az ajtó Pandi mögött. Pandi tett két lépést előre, egy lépést jobbra, és csinált egy „balra át”-ot. Maxim éppen utánozni akarta, de rájött, hogy ő nincs útban. Újra vigyázzba vágta magát. Volt valami ragályos ebben a kamaszoknak való játékban, habár primitívnek tűnt, és nyilvánvalóan alkalmatlannak egy ilyen végveszélyben lévő országban.

— Vigyázz! — vakkantotta Pandi.

A kapitány felkelt, cigarettáját elnyomta egy hamutálcában, könnyedén összecsapta a bokáját, és üdvözölte az asztalhoz újonnan érkezetteket: a brigadérost, egy civil ruhás idegent, és a brigadéros szárnysegédjét egy vastag mappával a hóna alatt. A mogorva brigadéros az asztal közepe táján ült le, és ujjával hímzett gallérja mögé nyúlt, hogy meglazítsa. A civil, csúf, kicsi ember, durván borotvált, petyhüdt arccal, csendben a mellette lévő székhez ment. A szárnysegéd, még állva, kinyitotta a mappát, átválogatta a papírokat, és néhányat átadott a brigadérosnak.

Miután néhány pillanatig látható határozatlansággal álldogált, Pandi visszatért az eredeti helyére, ugyanazzal a katonás járással. Az emberek az asztalnál halkan beszélgettek.

— Eljössz ma a találkozóra, Csacsu? — kérdezte a brigadéros.

— Nem tudok, van néhány elintéznivalóm — válaszolta a kapitány.

— Kár. Fontos megbeszélés lesz ma.

— Túl későn jutott eszembe. Mindenesetre én már kifejtettem a véleményemet.

— Nem túl hatásosan — jegyezte meg a civil halkan a kapitány felé fordulva. — Ráadásul a helyzet változik. A vélemények is megváltoznak.

— De nem itt nálunk, a Légióban — mondta a kapitány hűvösen.

— Nos, uraim, de igazán, — szólalt meg a brigadéros, — mindenki jöjjön el a mai összejövetelre.

— Úgy hallottam, friss tavi gombát hoztak — mondta a szárnysegéd, még mindig a papírok között turkálva. — Saját levében.

— Hallja ezt, kapitány? — kérdezte a civil.

— Nem, uraim — mondta a kapitány. — Megvan a véleményem, és egyszer már kifejtettem. Ami pedig a tavi gombát illeti… — Hozzátett még valamit, amit Pandi és Maxim nem hallhatott, és az egész társaságból kirobbant a nevetés. Csacsu kapitány látható elégedettséggel dőlt hátra a székén. A szárnysegéd abbahagyta a papírok böngészését, és suttogott valamit a brigadérosnak. A brigadéros bólogatott. A szárnysegéd leült, és mintha az üres széknek címezte volna, megszólalt.

— Nole Renadu!

Pandi kinyitotta az ajtót, fejét kidugta a folyosóra, és hangosan megismételte: — Nole Renadu!

Mocorgás hallatszott a folyosóról, és egy választékosan öltözött, de valahogy zilált és viharvert idősebb férfi lépett be a szobába. A lábai kissé bizonytalanok voltak, ezért Pandi megfogta a könyökénél, és leültette a foglyok székére. Az ajtó kattanva bezárult. A férfi hangosan köhögött, kezeit a térdére fektette, és fejét büszkén felemelte.

— Vagy úúúgy… — nyújtotta el a szót a brigadéros a papírokat tanulmányozva. Elhadart valamit, ami úgy hangzott, mint egy nyelvtörő mondóka: — Nole-Renadu-ötvenöt-éves-háztulajdonos-a-városi-tanács-tagja. Úúúgy… Tagja a Veteránok Egyesületének. — A civil a brigadéros mellett ásított, egy újságot húzott elő a zsebéből, a térdére fektette, és belelapozott. — A fogoly… a motozás során elkobozták… akkor és ott… Úúúgy. Mit csinált ön a Trombitás utca nyolcban?

— Én vagyok az épület tulajdonosa — mondta Renadu méltóságteljesen. Megbeszélésem volt a házmesteremmel.

— Ellenőrizte az iratait? — fordult a brigadéros a segédtiszthez.

— Igen, uram. Minden rendben van.

— Úúúgy — mondta a brigadéros. — Renadu úr, ismer ön bárkit is a foglyok közül?

— Nem, senkit — felelte fejét nyomatékosan megrázva Renadu. — Személyesen nem. De az egyikük neve — Ketsef — azt hiszem, valami ilyen nevű lakik az épületben. De nem emlékszem. Lehet, hogy tévedek. Talán nem ebben az épületben. Van két másik is, és az egyikben…

— Bocsásson meg, — szakította félbe a civil, anélkül, hogy felemelte volna a szemét az újságjából. — Miről beszélgetett a többi fogoly a cellában? Nem figyelte?

— Hát… én… hát… — tétovázott Renadu. — Be kell hogy valljam… nos, az önök cellájában… rovarok vannak. Az idő legnagyobb részében azokkal voltunk elfoglalva. Valaki suttogott az egyik sarokban, de én túlságosan el voltam foglalva azzal, hogy távol tartsam a rovarokat. — Idegesen felnevetett.

— Természetesen, — mondta egyetértően a brigadéros. — Nos, nem hiszem, hogy ezért bocsánatot kellene kérnünk öntől, Renadu úr. Itt vannak az iratai. Ön szabad. Őrparancsnok! — kiáltotta.

Pandi szélesre tárta az ablakot, és kikiabált rajta: — Őrparancsnok, jelentkezzen a brigadérosnál!

— Eszembe sem jutott bocsánatkérést várni — mondta Renadu síri hangon. — Csak magamnak, saját magamnak tehetek szemrehányást. Pontosabban az átkozott génjeimnek. Szabad? — kérdezte Maximtól, az asztalra mutatva, ahol az iratai feküdtek.

— Ott marad, ahol van — mondta Pandi halkan.

Belépett Gaj. A brigadéros átadta neki az iratokat, és elrendelte az elkobzott vagyontárgyak visszaadását. Renadu urat elengedték.

— Rase Muszai, — mondta a segédtiszt a vasszéknek.

— Rase Muszai! — ismételte meg Pandi az ajtón át.

Egy vékony, teljesen kimerült, rongyos köntöst és egyetlen papucsot viselő férfi lépett be. Éppen csak le tudott ülni, mikor a brigadéros ráförmedt: — Bujkáltál, nyavalyás? Rase egy hosszú, zavaros okfejtéssel válaszolt. Ő nem bujkált, beteg felesége és három gyermeke van, a lakbért még nem fizette ki, már kétszer letartóztatták és elengedték, most egy gyárban dolgozik kárpitosként, és nem csinált semmi rosszat. Maxim biztos volt benne, hogy el fogják engedni, de a brigadéros hirtelen felállt, és kihirdette, hogy Rase Muszai, kora negyvenkettő, nős, kétszer letartóztatva, hét évre ítéltetett a védőőrizeti törvény értelmében. Egy pillanatig úgy tűnt, Rase Muszai nem értette meg az ítéletet. Aztán szörnyű jelenet vette kezdetét. A kárpitos zokogott, összefüggéstelenül bocsánatért esedezett, és folyamatosan sírt és kiáltozott, mialatt Pandi kivonszolta a folyosóra. Maxim megint magán érezte Csacsu kapitány tekintetét.

— Kivi Popsu, — jelentette be a segédtiszt.

Egy széles vállú, valami bőrbetegségtől eltorzult arcú fickót löktek be az ajtón. Ennek a visszaeső betörőnek, akit a bűntett helyszínén fogtak el, pimaszul megnyerő modora volt. Először arra kérte a parancsnok urakat, ne ítéljék őt kegyetlen halálra, aztán hisztérikusan nevetgélt, jópofáskodott, és történeteket mesélt magáról, mindegyik ugyanúgy kezdődött: „Bementem egy házba…” A többieknek esélyt sem adott a megszólalásra. Miután tett néhány sikertelen kísérletet hogy kihallgassa, a brigadéros hátradőlt a székén, és méltatlankodva a mellette ülőkre pillantott. Csacsu kapitány szólalt meg monoton hangon: — Szim jelölt, hallgattassa el!

Nem tudván, hogy hogyan hallgattassa el a foglyot, Maxim egyszerűen megragadta Kivi Popsut a vállánál fogva, és keményen megrázta. A fogoly állkapcsa csattanva összezárult; lakatot tett a szájára, és csendben maradt. Akkor a civil, aki odáig tanulmányozta a foglyot, megszólalt:

— Ez kell nekem. Hasznunkra lehet.

— Nagyszerű, — mondta a brigadéros, és parancsot adott, hogy kísérjék vissza Kivi Popsut a cellájába.

Mikor a foglyot kivezették, a segédtiszt azt mondta: — Ezzel végeztünk az apróhallal. Most lássuk a csoportot.

— Kezdjük a vezetőjükkel — javasolta a civil. — Mi is a neve… Ketsef?

A segédtiszt egy pillantást vetett a papírjaira, és újra a rabok székéhez szólt: — Gel Ketsef.

Egy megbilincselt kezű férfit vezettek be a szobába. Szemei vörösek voltak, arca duzzadt. Leült, és tekintetét a brigadéros feje fölött lévő festményre függesztette. — Az ön neve Gel Ketsef? — kérdezte a brigadéros.

— Igen.

— Fogorvos?

— Az voltam.

— Milyen kapcsolatban van a fogorvos Gobbival?

— Megvettem a praxisát.

— Most miért nem praktizál?

— Eladtam a felszerelésemet.

— Miért?

— Pénzügyi problémák miatt.

— Milyen kapcsolatban van Ordi Taderrel?

— Ő a feleségem.

— Gyermek?

— Egy fiú.

— Ő hol van?

— Nem tudom.

— Mit csinált a háború alatt?

— Harcoltam.

— Miért döntött úgy, hogy kormányellenes tevékenységben vesz részt?

— Mert a világtörténelemben még sosem volt ennél visszataszítóbb kormányzat — mondta Ketsef. — Mert szerettem a feleségemet és gyermekemet. Mert maguk megölték a barátaimat, és korrumpálták a népemet. Mert mindig is gyűlöltem magukat. Ez nem elég?

— Elég, — mondta a brigadéros szenvtelenül. — Több, mint elég. Most mondja el nekünk, mennyit fizettek magának a hontiak? Vagy a pandeyaiak?

A férfiből kitört a nevetés — de ez nyomasztó nevetés volt, egy halott ember nevetése.

— Hagyja már ezt! Vessünk véget ennek a bohózatnak. Miért jó ez magának?

— Maga a vezetője ennek a csoportnak?

— Én voltam.

— Kik a tagjai a szervezetüknek?

— Nem tudom.

— Biztos? — kérdezte hirtelen a civil.

— Igen.

— Tudja, Ketsef, — mondta szelíden a civil — a maga helyzete rendkívül súlyos. Mindent tudunk a maga csoportjáról. Még a csoportja kapcsolatairól is tudunk valamennyit. De hogy a maga neve, vagy valaki másé a csoportjából, kikerül-e, mint a forrásunk, teljességgel magán múlik.

Ketsef lehajtotta a fejét, és szótlan maradt.

— Maga! — kiáltott rá Csacsu kapitány. — Maga egy hajdani harctéri tiszt. Nem érti, hogy mit ajánlunk magának? Nem az életét, masszaraks! A becsületét!

Ketsef megint nevetni kezdett, de nem válaszolt. Maxim érezte, hogy ez az ember semmitől sem fél. Sem a haláltól, sem a becsület elvesztésétől. Ő már elviselt mindent, amit el kellett viselnie, és elszánta magát a halálra. A brigadéros megvonta a vállát, és kihirdette, hogy Gel Ketsef, kora ötven, nős, fogorvos, halálra ítéltetett, a közegészségügy védelméről szóló törvény értelmében. Az ítélet negyvennyolc órán belül végrehajtandó. Ha az elítélt hajlandó vallomást tenni, az ítélet megváltozhat.

Miután Ketsefet kivezették, a brigadéros elégedetlenül azt mondta a civilnek: — Nem értelek. Azt hiszem, inkább boldogan beszélt volna. A te nézőpontodból… tipikus fecsegő. Nem, én ezt nem értem.

A civil felnevetett. — Figyelj, barátom, te maradj a magad munkájánál, és én is megmaradok az enyémnél.

A brigadéros megsértődött. — A csoport vezetője… hajlamos a filozofálásra. Nem értelek.

— Láttál már valaha filozofáló hullát?

— Képtelenség.

— Nos, láttál már?

— És te láttál? — kérdezte a brigadéros.

— Igen éppen most — mondta a civil fensőbbségesen. — És, jegyezd meg, nem először. Én élek. Ő halott. Tehát miről is beszélünk?

A kapitány hirtelen felállt, odament Maximhoz, és az arcába sziszegte: — Hogy áll, jelölt? Vigyázz! Szem előre néz! — Tanulmányozta Maximot néhány másodpercig, aztán visszatért a helyére.

— Tehát, — szólalt meg a segédtiszt, — itt van még Ordi Tader, Memo Gramenu, és két másik, aki megtagadta, hogy megnevezze magát.

— Kezdhetnénk velük — javasolta a civil.

A 7313-as szám, egy ösztövér, inas férfi, fájdalmasan duzzadt ajkakkal, belépett, és leült. Ő is meg volt bilincselve, habár egyik karja műkar volt.

— Neve? — kérdezte a brigadéros.

— Melyik? — kérdezte a félkarú rab derűsen.

Maxim megrándult — biztos volt benne, hogy a férfi hallgatni fog.

— Olyan sok van? Mondja meg a valódi nevét.

— A valódi nevem Hét-három-egy-három.

— Úúúgy. Mit csináltak Ketsef lakásában?

— Én eszméletlenül feküdtem. Csak hogy tudja, ebben nagyon jó vagyok. Ha akarja, bemutathatom.

— Ne fáradjon vele — mondta a civil. Nagyon dühös volt. — Tartogassa későbbre a tehetségét. Szüksége lesz rá.

A fogolyból kitört a nevetés. Szívből nevetett, mint a fiatalok, és Maxim elborzadt, mikor rájött, hogy a nevetése őszinte volt. Az asztal körül ülők dermedten figyelték.

— Masszaraks! — A fogoly a vállába törölte a szemét. — Hogy megijedtem! — A civilhez fordult. — De maga, maga még fiatal ember. Meg kell tanulnia, hogy megfontoltan, hivatalosan végezze a munkáját… a pénzéért. Annak óriási hatása lesz a vallatása áldozataira. Micsoda ijesztő helyzet, mikor az ember azon kapja magát, hogy nem egy ellenség, hanem egy bürokrata kezdi vallatni. Vessen egy pillantást a bal karomra. Ő Császári Felsége szakemberei fűrészelték le, három menetben; és minden aktust hosszadalmas hivatali levélváltás kísért. Azok a mészárosok csak egy kellemetlen, unalmas, haszontalan munkát végeztek. Miközben fűrészelték a karomat, nyomorúságosan alacsony fizetésük miatt átkozódtak. És én halálra voltam rémülve. Minden akaraterőmet össze kellett szednem, hogy ne beszéljek. És most… Látom, hogy gyűlöl engem. Maga engem, és én magát. Nagyszerű! De maga még kevesebb mint húsz éve gyűlöl engem, míg én magát több mint harminc éve. Maga, fiatalember, akkor még az asztal alatt totyogott, és macskákat kínozgatott.

— Aha, — mondta a civil, — egy öreg róka. Azt hittem, már mind kihaltak.

— Arra ne számítson — felelte a fogoly. — Magának még sokat kell tanulnia.

— Azt hiszem, ennyi elég — mondta a brigadéros a civil felé fordulva.

A civil sebesen írt valamit az újságra, és átadta a brigadérosnak. A brigadéros meglepődött, és kétkedve nézett a civilre. A civil elmosolyodott. Aztán vállát megvonva a brigadéros a kapitányt szólította meg. — Csacsu kapitány. Ön tanúja volt az esetnek. Hogy viselkedett a vádlott, mikor letartóztatták?

— A padlón feküdt elnyúlva — felelte a kapitány mogorván.

— Más szóval, nem tanúsított ellenállást. Úúúgy. A brigadéros rövid szünetet tartott, aztán felállt, és kimondta a szentenciát: — A hét-három-egy-hármas rab halálra ítéltetett. A kivégzés időpontja nem meghatározott, előtte a foglyot átnevelő táborba küldjük. — Csacsu kapitány arcán gúnyos értetlenség látszott. A félkarú rab lágyan felnevetett, és a fejét rázta, mikor kivezették.

Behozták 7314-et. Ez volt az a férfi, aki sikoltozva és rángatózva feküdt a padlón. Habár nagyon rémült volt, kihívóan viselkedett. Amint feltűnt az ajtóban, azt kiabálta, hogy nem fog válaszolni a kérdésekre, és nem kér kegyelmet. És tényleg csendben maradt, nem válaszolt egyetlen kérdésre sem, még a civilére sem, aki megkérdezte, nem bántak-e vele rosszul a letartóztatása alatt. Mikor a kihallgatás véget ért, a brigadéros a civilre nézett, és kérdően ráhunyorított. A civil bólintott, és azt mondta: — Add nekem. — Nagyon elégedettnek tűnt.

A brigadéros átfutotta a maradék iratokat, és azt mondta:

— Gyerünk, uraim, együnk valamit.

A bíróság visszavonult. Maxim és Pandi engedélyt kaptak, hogy pihenjben álljanak. Mikor a kapitány szintén elhagyta a szobát, Pandi dühösen mondta: — Láttad ezeket az állatokat? Rosszabbak, mint a kígyók. Ha nem lenne fejfájásuk, hogy tudná megmondani az ember, hogy degenek? Félelmetes belegondolni, hogy mi történne.

Maxim nem válaszolt. Nem volt társalgó hangulatban. A képe erről a világról, ami tegnap olyan kristálytisztának és logikusnak tűnt, most szétmállott és összezavarodott. Pandi tovább beszélt, nem várt választ Maximtól. Fehér kesztyűjét levette, hogy össze ne piszkolja, zsebéből kivett egy csomag pörkölt mogyorót, és néhányat Maximnak kínált. Arról kezdett beszélni, mennyire utálja ezt a szolgálatot. Először is, halálosan félt attól, hogy elkap valamit a degenektől. Másodszor, néhányan közülük, mint az a félkarú fickó, olyan tiszteletlenül viselkedtek, hogy alig tudta türtőztetni magát. Egyszer tűrte, ameddig tudta, aztán állon vágta az egyiket. Majdnem lefokozták jelöltté. A kapitánynak köszönhetően mindössze húsz nap fogdát kapott, plusz negyven nap laktanyafogságot.

Maxim csendben rágta a mogyorót, alig figyelt Pandi fecsegésére. — Gyűlölet, — gondolta. — Ezek gyűlölik amazokat, és viszont. De miért? „A legvisszataszítóbb kormányzat.” Mitől visszataszító? Honnan veszik ezt? Korrumpálta a népét. Hogyan? Mit jelent mindez? És az a civil… tényleg kínvallatásra célzott? Az efféle dolgok évszázadokkal ezelőtt léteztek, a középkorban. De mi a helyzet a fasizmussal? Hitler. Auschwitz. Fajelmélet, népirtás. A világ lerombolása. Gaj… fasiszta lenne? És Rada? Valószínűtlen. A kapitány? Bárcsak érteném a kapcsolatot a rettenetes fejfájás, és a hatóságokkal szembeni engedetlenségük között. Miért van az, hogy csak degenek próbálják lerombolni az ABR-hálózatot? És miért nem minden degen?

— Pandi közlegény úr — kérdezte, — mi a helyzet a hontikkal… ők mind degenek?

Pandi mélyen elgondolkodott.

— Hmmm, hogy is magyarázzam el? Nos, nekünk az a dolgunk, hogy elbánjunk a városi degenekkel, és a vadakkal, az erdőben. A hadsereg embereit arra képezik ki, hogy elbánjanak bárkivel, akivel összefutnak, Hontiban, vagy bárhol másutt. Neked csak annyit kell tudnod, hogy a hontiak a mi legnagyobb ellenségeink. A háború előtt nekünk engedelmeskedtek, de most bosszút akarnak állni. Így van ez. Érted?

— Többé-kevésbé — felelte Maxim. Pandi rögtön rendre utasította. — Egy légiós így nem válaszolhat. A légiós azt mondja: „Igen, uram”, vagy „Nem, uram”. A „többé-kevésbé” civileknek való, meg a káplár nővérének. Te nem felelhetsz így szolgálatban.

Egy ilyen lelkesítő és szívének kedves témáról, ilyen figyelmes és tisztelettudó hallgatóság előtt, Pandi a végtelenségig tudott volna fecsegni. De visszatértek a tisztek. Pandi a mondat közepén elhallgatott, „vigyázz!”-t suttogott, aztán vigyázzállásba dermedt — miután végrehajtotta a szükséges manővereket az asztal és a foglyok széke között. Maxim követte a példáját.

A tisztek kitűnő hangulatban voltak. Csacsu kapitány gőgös arckifejezéssel arról mesélt nekik emelt hangon, '96-ban hogyan készítettek valami tésztafélét a vörösen izzó páncélon, és az milyen ízletesnek bizonyult. A brigadéros és a civil azzal vágtak vissza, hogy a harci szellem átkozottul fontos, de a Harcos Légióban a kosztnak messze a legjobbnak kell lennie; minél kevesebb a konzerv étel, annál jobb. A segédtiszt félig lehunyt szemmel fejből hadart el valamiféle receptet. A többiek elcsendesedtek, és szemükben különös gyöngédséggel hallgatták. A segédtiszt hangja elfulladt a felindultságtól, és megköszörülte a torkát. A brigadéros felsóhajtott, és azt mondta: — Igen. Pompás. De most vissza kellene mennünk dolgozni.

A segédtiszt, még mindig köhécselve, kinyitotta az irattartót, kotorászott a papírok között, és bejelentette: — Ordi Tader.

A nő belépett, ugyanolyan sápadtnak és áttetszőnek tűnt, mint amilyen előző nap volt. Mikor Pandi kinyújtotta a kezét, hogy megfogja a könyökénél, és leültesse, hirtelen hátrahőkölt, mintha kígyót látott volna, és Maxim azt hitte, meg fogja ütni Pandit. Nem tette; meg volt bilincselve. Csak nyugodtan és tisztán megmondta neki, hogy vegye le róla a piszkos kezét, aztán kikerülte, és leült.

A brigadéros feltette neki a szokásos kérdéseket. A nő nem válaszolt. A civil emlékeztette a gyermekére és a férjére, de ő még mindig nem válaszolt. Egyenes háttal ült a helyén. Maxim nem látta az arcát, csak feszes, vékony nyakát a kócos haj alatt.

Hirtelen halk hangon megszólalt: — Igazi disznók vagytok. Mindannyian. Gyilkosok! De mind meg fogtok halni. Te, brigadéros… téged most látlak először és utoljára. Kegyetlen halálod lesz. Sajnos nem az én kezemtől, de nagyon, nagyon kegyetlen halálod lesz. És ti, ti vérszomjas állatok, én saját kezemmel intéztem el kettőt a fajtátokból. Ha ez a két idióta nem állna mögöttem, ebben a pillanatban megölnélek titeket. — Elakadt a hangja. — És te, fafejű ágyútöltelék, egyszer még elkapunk téged. De a te halálod könnyű lesz. Gel elhibázott, de ismerek embereket, akik majd nem fognak.

Nem szakították félbe, inkább figyelmesen hallgatták.

Úgy tűnt, órákig készek lettek volna hallgatni, mikor a nő hirtelen felállt, és az asztal felé lépett. Pandi elkapta a vállánál fogva, és visszalökte a székre. Akkor teljes erejéből kiköpött, de nem találta el az asztalt. Hirtelen elernyedt, és sírni kezdett. Egy ideig nézték, ahogy sír. Aztán a brigadéros felállt, és halálra ítélte, az ítélet negyvennyolc órán belül végrehajtandó. Pandi megfogta a karjánál fogva, és kitolta az ajtón. A civil összedörzsölte a kezét, mosolygott, és azt mondta: — Szerencsénk volt. Kiváló őrök.

— A kapitánynak köszönheted — válaszolt a brigadéros.

Csacsu kapitány csak annyit mondott: — Csitt! — Mindenki elhallgatott.

A segédtiszt Memo Gramenut hivatta, és átugrotta a szokásos formalitásokat, mert ez kristálytiszta eset volt. Fegyveres ellenállást tanúsított, mikor letartóztatták. Amíg a brigadéros a halálos ítéletet olvasta fel, ő a plafont nézte egykedvűen, sebesült jobb kezét baljával átkarolva. Kificamodott ujjait rongyba bugyolálta. Maxim nem értette a fogoly természetellenes nyugalmát, és hűvös közönyét az eljárás iránt.

Mikor Gramenut kivezették, a segédtiszt megkönnyebbült sóhajjal mappájába gyűjtötte a papírokat, és a brigadéros beszélgetni kezdett a civillel az előléptetési rendszerről. Csacsu kapitány odament Pandihoz és Maximhoz, és megparancsolta, hogy távozzanak. Habár Maxim tisztán látta a fenyegetést a szemében, úgy elmerült a gondolataiban, hogy nem törődött vele. Arra az emberre gondolt, akinek majd ki kell végeznie a nőt. Képtelenség! De valakinek el kell majd végeznie ezt a munkát a következő negyvennyolc órában.

8.

Gaj felvette a házikabátját, felakasztotta az uniformisát, és Maximhoz fordult. Szim jelölt egy apró kanapén üldögélt, amit Rada helyezett el a számára egy üres sarokban. Egyik csizmáját már levette, és éppen nekikészülődött a másiknak. Szemei a falra szegeződtek. Gaj oldalvást odaosont hozzá, és megpróbált játékosan az orrára csapni. Mint máskor, most sem érte el a célját: Mak éppen időben rántotta hátra a fejét.

— Mi jár a fejedben? — kérdezte Gaj vidáman. — Rada után epekedsz? Nincs szerencséd, bátyó; ma éjszakás műszakban van.

Mak halványan elmosolyodott, és nekilátott a másik csizmájának.

— Miért nincs szerencsém? — kérdezte szórakozottan. — Gaj, tudom, te sosem hazudnál nekem. — Abbahagyta a csizmahúzást. — Mindig azt mondod, hogy pénzt kapnak a munkájukért.

— Kik? A degenek?

— Úgy van. Sokat beszéltél róla, nekem, és a fiúknak. Azt mondtad, a hontiak fizetett ügynökei. És a kapitány is mindennap ugyanezt a történetet adja le nekünk.

— Mi mást mondhatnánk róluk? — Ó, Istenem, Mak most megint előjön majd a szokásos unalmas társalgással. — Te tényleg mókás fickó vagy, Mak. Semmi sem változott velük kapcsolatban, így hát nincs is semmi újdonság, amit elmondhatnánk róluk. A degenek mindig is degenek voltak, és most is azok. Mindig is kaptak pénzt az ellenségeinktől. Most is kapnak. Például éppen a múlt évben értünk tetten egy csoportot, egy egész rakás dohánnyal. Tisztességes ember hogy juthatna ennyi pénzhez? Nem bankárok voltak.

Mak a csizmáit gondosan a fal mellé állította, felállt, és elkezdte kigombolni a kezeslábasát.

— Gaj, — mondta. — Van itt valami, amit én nem értek ezekkel az emberekkel kapcsolatban. Az ember mond valamit valakiről, aztán mikor ránéz, tudja, hogy az nem lehet igaz. Hogy az egész egy tévedés.

— Előfordul — mondta Gaj, homlokát ráncolva. — De ha most a degenekre gondolsz…

— Pontosan. Figyeltem őket tegnap. Ezek hétköznapi emberek… mint bárki más. Egyesek egy kicsit jobbak, mások egy kicsit rosszabbak. Egyesek bátrak, mások gyávák. De bizonyosan nem azok az állatok, akikre számítottam. Vagy akiknek ti gondoljátok őket. Várj, ne szakíts félbe. Azt nem tudom, hogy veszélyesek-e. Látszólag minden arra mutat, hogy azok. De azt nem hiszem, hogy megvették őket.

— Miért nem hiszed? Nézd, mondjuk, hogy nekem nem hiszel; én egy kis senki vagyok. De mi a helyzet a kapitánnyal? Vagy a brigadérossal?

Maxim ledobta a kezeslábasát, odament az ablakhoz, és homlokát az üveghez nyomva kibámult rajta.

— És ha tévedés történt?

— Tévedés? — Gaj meghökkent. — Ki tévedett? A brigadéros? Mak, te tisztára lökött vagy!

— Rendben. — Mak megfordult. — De most nem róla van szó. A degenekről beszéltünk. Például vegyünk csak téged. Te meghalnál az elveidért, igaz?

— Így igaz! És te is.

— Rendben, mi igen. És éppen erről van szó. Mi az elveinkért halnánk meg, nem a légiós fejadagért, vagy a pénzért. Ajánlj fel nekem egy milliárdot a papír bilétáitokból, és én nem akarnék meghalni érte. Mint ahogy te sem.

— Természetesen — felelte Gaj, azon gondolkozva, micsoda figura ez a Mak, hogy mindig ilyen különös ötletei vannak.

— Nos?

— Hogyhogy nos?

— Nos, rendben — mondta Maxim türelmetlenül. — Te nem lennél hajlandó pénzért meghalni. Én sem. De azt hiszed, hogy a degenek igen? Nevetséges!

— De bizony hogy igen! — Gaj felkapta a vizet. — Azért, mert ők degenek! A pénz többet jelent nekik minden másnál. Nekik semmi sem szent. Egy gyereket megfojtani nekik nem nagy ügy. Volt már rá példa! Fogd már fel, Mak: miféle ember az, aki megpróbálja lerombolni az ABR-hálózatot? Megmondom én neked… hidegvérű gyilkos!

— Én ebben nem vagyok ennyire biztos. Ma kihallgattak néhányat közülük. Ha megnevezték volna a cinkosaikat, megmenthették volna a bőrüket, megúszhatták volna kemény munkával a büntetőtáborban. De ők ezt nem tették. Ez tehát nem azt jelenti, hogy a társaik többet számítanak nekik, mint a pénz? Többet, mint az életük?

— Ezt nem tudhatod biztosan — ellenkezett Gaj. — A törvény szerint minden degent halálra kell ítélni, bírósági tárgyalás nélkül. Magad is láttad, hogy elítélték őket.

Makra nézett, és látta, hogy habozik, és össze van zavarodva. Igazán jószívű, de annyira naiv; nem értette meg, hogy a kegyetlenség az ellenséggel szemben elkerülhetetlen. Bele kéne verni a fejébe, megmondani neki, hogy ne beszéljen ostobaságokat, fogja be a száját, és hallgasson a feljebbvalóira. Mak nem fafej, nem egy buta gyerek; megért mindent, ha rendesen elmagyarázzák neki a dolgokat.

— Nem! — mondta Mak csökönyösen. — Az ember nem tud pénzért gyűlölni valakit. És a degenekben van gyűlölet… több, mint amit én lehetségesnek tartottam, hogy lehet egy emberben. Te nem gyűlölöd őket annyira, mint amennyire ők gyűlölnek téged. És én tudni akarom, hogy miért.

— Akkor figyelj. Elmagyarázom újra. Először is, ők degeneráltak. Gyűlölnek minden normális embert. Természetük szerint rosszindulatúak, mint a patkányok. Másodszor, mi beleavatkozunk a dolgaikba. Ők szeretnék csinálni a piszkos dolgaikat, gyűjteni a dohányt, élni, mint hal a vízben. Erre mi mit csinálunk? „Állj! Kezeket fel!”, ezt mondjuk nekik. Mit vársz tőlük, hogy szeressenek érte?

— Ha mind rosszindulatúak, mint a patkányok, akkor mi a helyzet azzal a háztulajdonossal? Ha mindegyiküket megvették, ahogy mondtad, akkor őt miért engedték el?

Gaj felnevetett.

— A háziúr gyáva. Jó csomó van belőlük is. Gyűlölnek minket, de félnek. Tudják, hogy kifizetődő, ha kedvesek velünk. Amellett ő egy háztulajdonos, gazdag ember. Őt nem olyan könnyű lefizetni. Ő nem kedveli azt a fogorvost. Mókás vagy, Mak, olyan vagy, mint egy gyerek! Tudod, hogy az emberek nem egyformák. A degenek sem.

— Természetesen tudom — szakította félbe Mak. — De vegyük csak a fogorvost. Lefogadnám az ingemben, hogy őt nem vették meg. Nem tudnám bebizonyítani, de érzem a csontjaimban. Az a fogorvos egy bátor, tisztességes ember.

— Egy degenről beszélsz!

— Értsd úgy. Egy bátor, tisztességes degen. Láttam a könyvtárát. Művelt. Ezerszer többet tud, mint te, vagy a kapitány. Miért van ellenünk? Ha minden úgy van, ahogy mondod, egy ilyen művelt ember miért nem tudja ezt? Még mikor halállal fenyegették, akkor is egyenesen a szemünkbe mondta, hogy ő a néppel van, és ellenünk. Miért?

— A művelt degen duplán veszélyes — oktatta Gaj. Gyűlöl minket, csak mert degen. De ha művelt, ezt a gyűlöletet el tudja hinteni mindenfelé. A műveltség, barátocskám, nem mindig áldás. Mint a fegyver, attól függ, kinek a kezében van.

— A műveltség mindig áldás.

— Nem értek egyet. Én szívesebben látnám a hontiakat butának. Akkor végre emberhez méltóan élhetnénk, ahelyett, hogy mindig attól félnénk, hogy rajtunk ütnek. Ha műveletlenek lennének, jobban kézben tarthatnánk őket.

— Igen, — mondta Mak különös hangsúllyal, — tudjuk mi ezt nagyon jól.  Nagyon jól tudjuk, hogyan kell kegyetlennek lenni.

— Megint úgy beszélsz, mint egy gyerek. Nagyon örülnénk neki, ha racionális érveléssel meggyőzhetnénk őket. Az biztosan kevésbé költséges és kevésbé véres lenne. De mit tehetünk, ha a meggyőzés nem működik?

— Ez azt jelenti, hogy van meggyőződésük, nem igaz? — vágott közbe Mak. — Ha egy művelt ember, mint az a fogorvos, meg van győződve róla, hogy igaza van, akkor hol jön a képbe a hontiak pénze?

Gaj torkig volt Mak érveivel, ezért végső mentsvárként idézni kezdte a Teremtők Törvénykönyvét. De Mak félbeszakította, hirtelen felkiáltott: — Rada! Elég volt az alvásból! A légiósaid halálra epekednek utánad, a társaságodra vágynak!

Gaj meglepődött, hogy Rada hangját hallja a spanyolfal túloldaláról.

— Egy ideje már ébren voltam. Úgy ordítoztatok, mintha a gyakorlótéren lennétek.

— Mit csinálsz te itthon? — kérdezte Gaj.

Pongyoláját szorosabbra húzva a lány kilépett a spanyolfal mögül.

— Elvesztettem az állásomat — jelentette be. — Tei mama bezárta a boltot. Örökölt egy kis pénzt, és elment vidékre. De beajánlott engem egy jó munkára. Mak, miért van mindened szerteszét? Tedd őket a szekrénybe. Már vagy egy tucatszor kértelek benneteket, hogy ne gyertek be csizmában! Gaj, terítsd meg az asztalt, rögtön eszünk. Mak, te fogytál. Mit művelnek ezek ott veled?

— Mozgás, mozgás! — mondta Gaj. — Együnk valamit.

Rada a konyhába ment. Mikor elhagyta a szobát, Mak, ellágyult arckifejezéssel, követte a szemével.

— Csinos lány, ugye? — kérdezte Gaj. Riadtan látta, hogy Mak arca hirtelen megkeményedik. — Mi bajod van?

— Figyelj — mondta Mak. — Ezek bármire képesek. Meg is kínozhatnak valakit. Te többet tudsz erről, mint én. De nőket lelőni… nőket megkínozni.. — Felkapta a csizmáját, és kiment a szobából.

Gaj felmordult, dühösen megvakarta a fejét, aztán kezdte szétrakni a tányérokat. A beszélgetésük kellemetlen utóízt, és ellentmondásos érzéseket hagyott benne. Mak természetesen még zöldfülű, és nem az ő világukból való. De hihetetlen, hogy ezek a vitái Makkal mindig így végződnek. Ő persze rendkívül logikusan érvel. Habár most is képtelenségeket beszélt, minden olyan logikusnak tűnt! Gajnak el kellett ismernie, ha ez a beszélgetés nem lett volna, bajosan jutott volna ilyen alapvetően egyszerű következtetésre, nevezetesen: hogy a fő ellenvetés a degenek ellen az, hogy ők degenek. Ezt leszámítva az összes ellenük felhozott vádról kiderült, hogy képtelenség. — Igen, a lényeg az, hogy ők degeneráltak, és gyűlölnek mindent, ami normális. Ez elég ok nekik, hogy szembeszálljanak velünk, a hontiak aranya nélkül is. Ez talán azt jelenti, hogy a hontiak is degenek? Sosem mondták nekünk, hogy azok lennének. De ha nem, akkor a mi degenjeinknek gyűlölniük kéne őket, ahogy minket is gyűlölnek. Ó, masszaraks! A pokolba ezzel a logikával!

Mikor Mak visszajött, Gaj nekitámadt.

— Honnan tudtad, hogy Rada itthon van?

— Hogy érted azt, hogy honnan? Tejesen nyilvánvaló volt.

— Ha neked annyira nyilvánvaló volt, nekem miért nem szóltál? És masszaraks, miért fecsegsz annyit idegenek jelenlétében? Már tucatszor szóltam emiatt, masszaraks!

— Masszaraks, hát ki idegen volt itt? Rada? Nekem Rada kevésbé idegen, mint a te összes kapitányod!

— Masszaraks! Mit mond a szabályzat a katonai titkokról?

— Masszaraks, és megint masszaraks! Miért piszkálsz? Azt hittem, tudod, hogy itthon van. Azt hittem, vicceltél az éjszakai műszakkal. Egyébként is, miféle istenverte katonai titkokról beszéltünk egyáltalán?

— Minden, ami a szolgálattal kapcsolatos…

— A pokolba veled, meg a szolgálattal! Az ember még a tulajdon nővére előtt sem beszélhet! Menj a fenébe a nyavalyás titkaiddal. Ez képtelenség… Az ember még a száját sem nyithatja ki!

— Kinek képzeled magad, hogy kiabálsz itt velem? Jusson eszedbe, én vagyok az, aki tanítlak téged, te bolond! És még van képed ordítozni velem?

Mielőtt Gaj befejezte volna, Mak már lehiggadt. Odasétált hozzá, és Gaj egyszer csak azt érezte, hogy erős karok ragadják meg, a szoba forogni kezd vele, és a plafon feléje lódul. Fojtott kiáltás hagyta el a száját, aztán Mak, óvatosan a feje fölé emelve, odament vele az ablakhoz.

— Nos, hova is dobjalak téged, és a titkaidat? Ki az ablakon?

— Micsoda hülye vicc, masszaraks! — kiabált Gaj, karjával vadul hadonászva.

— Hát nem akarod, hogy kidobjalak az ablakon? Jó, akkor maradj.

Mak bevitte Gajt a spanyolfal mögé, és ledobta Rada ágyára. Gaj felült, és megigazgatta a köntösét. — Baromi ereje van… — dünnyögte.

Gaj szintén lehiggadt; inkább a degenekre tartogatta a dühét.

Megterítették az asztalt. Rada jött be, egy tál levessel. Mögötte Kaan bácsi, nagy becsben tartott flaskájával. Fűnek-fának bizonygatta, hogy egyedül az védi meg a megfázástól, és az aggkori nyavalyák egész ármádiájától. Leültek, és nekiláttak a levesnek. A bácsi felhajtott egy pohár bort, és régi ellenfeléről kezdett mesélni. Sapszu, mondta, írt egy cikket valami ősi gyík bizonyos csontjainak funkciójáról, és az egész cikk hülyeségen alapult, csak hülyeség volt benne, semmi más, és hülyéknek íródott.

Kaan bácsi meggyőződése szerint mindenki hülye volt, beleértve tantestületi kollégáit és asszisztenseit is. És a diákok? A hülyeség csúcsai. Így hát az őslénytan tudományának sorsa előre eldöntött kérdés volt. Gajt nem sújtotta le különösebben a dolog — mert mi haszna lehetne belőle bárkinek? De Rada nagyon szerette a bácsit, és mindig együtt szomorkodott vele, mikor az a kollégáira panaszkodott, vagy az egyetem kudarcára, hogy támogatást szerezzen egy expedícióra.

Ma a vacsora melletti társalgás más fordulatot vett. Rada, aki mindent hallott a spanyolfal mögül, megkérdezte a bácsitól, miben különböznek a degenek a normális emberektől. Gaj Maximra sandított, és megkérte Radát, ne vegye el az étvágyukat. Javasolta neki, hogy olvassa a degenekről szóló szakirodalmat.

A bácsi kijelentette, hogy ez az irodalom tiszta hülyék számára készült; hogy az a népség a Művelődési Minisztériumban azt hiszi, mindenki olyan tudatlan, mint ők maguk; és hogy a degen kérdés semmi esetre sem olyan egyszerű, mint amilyennek a szakirodalom szántszándékkal lefesti. — Vagy kultúremberekként viselkedünk, vagy úgy, mint bátor, de tudatlan kaszárnya-tisztjeink. — A bácsi felhajtott még egy pohár bort, és belevetette magát egy, a tudományos körökben manapság elterjedt elmélet taglalásába: a degenek nem mások, mint egy új biológiai fajtaváltozat, ami a radioaktív sugárzás hatásának eredményeként fejlődött ki.

— A degenek veszélyesek — ehhez nem fér kétség — mondta a bácsi ujját felemelve. — De sokkal veszélyesebbek, mint gondolod, Gaj. Ők a helyükért harcolnak a világban, a fajuk túléléséért, és a harcuk nem társadalmi helyzet kérdése. Csak akkor fog véget érni, ha vagy az utolsó ember, vagy az utolsó degen-mutáns győztesen hagyja el a biológia történetének küzdőterét. Honti arany? Képtelenség! Diverziók az ABR-hálózat ellen? Kézenfekvő. Nézzétek meg, mi van a Kék Kígyó folyón túl, barátaim. Igen, túl a Kék Kígyó folyón! Onnan jön az igazi veszély. A humanoid szörnyek egyre terjeszkedő telepei onnan jönnek felfelé, hogy eltiporjanak, hogy megsemmisítsenek minket! Gaj, te vak vagy. És a parancsnokaid is. Nektek azért kell harcolnotok, hogy az egész civilizációt megvédjétek, nem csak egy embert, nem egyszerűen csak anyáinkat és gyermekeinket, de az egész emberiséget!

Gaj mérges lett. Őt nemigen érdekli, mondta, az emberiség sorsa. Ő nem hisz ebben az íróasztal mellett kiagyalt őrültségben. Ha azt mondanák neki, hogy lehetséges a vad degeneket a hontiak ellen uszítani, ő egész életét ennek a feladatnak szentelné. A bácsi vaknak és bolondnak nevezte őt. Ő erre azt mondja, a Mindenható Teremtők igazi mártírok, és tényleg egyenlőtlen küzdelembe bocsátkoztak, ha csupa ilyen nyomorult, vak segítő tartozik a parancsnokságuk alá.

Gaj úgy döntött, nem vitatkozik vele, mert a bácsi semmit nem ért a politikához. Mak megpróbált belefolyni a vitába, és beszélni kezdett a félkarú degenről, de Gaj véget vetett erőtlen kísérletének, hogy szolgálati titkot hozzon nyilvánosságra. Szólt Radának, hogy szolgálja fel a második fogást, és megkérte Makot, hogy kapcsolja be a televíziót. — Elég volt mára a szájtépésből — mondta. — Eltávozáson vagyunk; lazítsunk.

De a fantáziája beindult, és mivel semmi értelmes nem volt a tévében, Gaj elkezdett történeteket mesélni a vad degenekről. Tud róluk egy-két dolgot, mivel három évig harcolt ellenük, nem csak ült a fenekén, mint valami filozófus… Rada megsajnálta az öreget, és hencegőnek nevezte az öccsét. Most a bácsi és Mak védték meg őt, és kérték, hogy folytassa. Gaj visszautasította a segítséget: megbántották, mondta, ráadásul egyetlen példa sem jutott eszébe, amivel megcáfolhatta volna a vén szivacs érveit. Hirtelen eszébe jutott, amit Zef, az elítélt foglyok 114-es egységének törzsőrmestere mondott neki egyszer, és boldogan előadta ezt az elméletet a bácsinak. Zef azt mondta, a degenek azért lesznek egyre aktívabbak, mert a radioaktív sivatag egyre összébb szorítja őket. Egyetlen reményük a túlélésre az, hogy utat törnek maguknak a radioaktivitástól mentes területek felé.

— Ki mondta ezt neked? — kérdezte a bácsi lenézően. — Miféle hülye agyalta ki ezt a leegyszerűsítő magyarázatot?

Gaj kárörvendő tekintettel nézett rá, és méltóságteljesen válaszolta: — Ez történetesen Allu Zef, az egyik legkiemelkedőbb pszichiáterünk véleménye.

— Hol találkoztál vele? — érdeklődött a bácsi még gúnyosabban. — A századkonyhán?

Gaj lakatot tett a szájára, és figyelmét a tévé időjárás-jelentésére összpontosította.

Masszaraks, Mak már megint beleártotta magát a vitába.

— Rendben, kész vagyok igazat adni önnek abban, hogy azok a szörnyek ott délen valami új faj. De azt mondja meg nekem, annak a Renadu nevű háziúrnak mi köze van hozzájuk? Renadu szintén degennek bizonyult, pedig nyilvánvalóan nem egy másik fajhoz tartozik.

Mivel ez Gajnak még sosem jutott eszébe, megkönnyebbült, hogy a bácsi rögtön kész volt a válasszal. Miután mindenféle nevekkel illette Makot, elmagyarázta, hogy az eddig fel nem fedezett degenek, a városiak, gyakorlatilag az új faj túlélő maradékai, akiket a központi régióban még a bölcsőjükben szinte teljesen kiirtottak. Ők még emlékeznek azokra a borzalmakra. Sokukat születésükkor megölték, néha az anyjukkal együtt. Csak azok élték túl, akiken az új fajta jegyeit puszta ránézésre nem lehetett észrevenni. Kaan bácsi felhajtotta az ötödik pohár bort, minden gátlásától megszabadult, és megismertette hallgatóságát az egész lakosság orvosi felülvizsgálatának egy hatékony programjával. Ennek, bizonygatta, előbb vagy utóbb meg kell történnie, és jobb előbb, mint később. Nem lehetnek kivételek! A gyomot gyökerestül ki kell tépni, irgalom nélkül.

Ezzel a vacsora véget ért. Rada eltakarította tányérokat az asztalról. A bácsi, anélkül, hogy megvárta volna hallgatósága reakcióit, diadalittasan bedugaszolta a flaskáját, és a szobájába indult. Gaj követte a szemével az öreget, viseltes zakójában, foltozott nadrágban, stoppolt zokniban, elnyűtt cipőben. Átkozott háború! A háború előtt az egész lakás a bácsié volt. Cselédje volt, felesége, fia, különleges porcelánjai, egy csomó pénze, még egy vidéki háza is valamerre. De most a poros, könyvekkel telezsúfolt dolgozószobája szolgált hálószobának, meg minden másnak. Használt ruhák, magány, elfeledettség. Szomorú állapot. Gaj közelebb tolta a karosszéket a tévéhez, elnyújtózott benne, és álmosan figyelni kezdte a képernyőt. Mak egy darabig ott ült mellette, aztán csendben felkelt, és eltűnt a másik sarokban. Átböngészte Gaj kis könyvgyűjteményét, kiválasztott egy tankönyvet, és elkezdte átlapozni.

Miután Rada végzett a tányérokkal, leült Gaj mellé, és horgolásba kezdett, időnként felpillantva a képernyőre. Minden békés és nyugodt volt. Gaj elszundikált.

Képtelen álma volt: elkapott két degent egy vasúti alagútban, elkezdte kivallatni őket, aztán hirtelen felfedezte, hogy az egyikük Mak volt. A másik, gyengéden mosolyogva, azt mondta Gajnak: — Egész idő alatt súlyos tévedésben éltél. Mellettünk a helyed. A kapitány nem hazafi, csak egy felbérelt gyilkos. Egyszerűen csak szeret ölni. — Gaj kétségek közt vergődött, aztán megérezte, hogy minden kezd kristálytisztává válni. Csak még egy pillanat, és minden kétsége elenyészne. Ez a különös helyzet annyira kínos volt számára, hogy szívverése kihagyott néhány ütemet, és hirtelen felébredt.

Mak és Rada jelentéktelen dolgokról beszélgettek csendesen. Fürdésről a tengerben, homokról, és kagylóhéjakról. Hirtelen egy gondolat merült fel benne: vajon tényleg képes lenne kételkedni, tétovázni? Mit jelentettek álmában a kétségek? Felbukkanhatnak vajon az ébrenlét idején is? Egy kis ideig megpróbálta felidézni álma apró részleteit, de azok elsiklottak előle, mint egy darab nedves szappan. Gaj megkönnyebbülten félresöpörte a képtelen gondolatokat.

A tévéműsor unalmas volt, ezért Gaj azt javasolta, igyanak meg néhány sört. Rada kiment a konyhába, és behozott két üveggel a hűtőből. Iszogattak, beszélgettek, és a céltalan diskurzus során kiderült, hogy Mak az eltelt fél óra alatt bevágott egy egész geopolitikai tankönyvet. Rada örömmel vette, de Gaj nem volt hajlandó elhinni. Azt bizonygatta, hogy valaki képes lehet fél óra alatt átfutni egy könyvet, de semmi esetre sem elolvasni, és megtanulni. Ez lehetetlen! Mak próbát követelt, és fogadtak: a vesztes megmondja Kaan bácsinak, egyenesen a képébe, hogy Sapszu kollégája rendkívüli elme, és briliáns tudós.

Gaj véletlenszerűen kinyitotta a könyvet, megkereste a kérdéseket a fejezet végén, és felolvasta: — Ismertesse kormányzatunk morális nagylelkűségét az északi terjeszkedés vonatkozásában. — Mak a saját szavaival válaszolt, de korrektül foglalta össze a szöveget, hozzátéve, hogy saját véleménye szerint a terjeszkedésnek semmi köze a morális nagylelkűséghez; ő úgy látja, az egész probléma Honti és Pandeya kormányzatának agresszivitásából ered. Gaj megvakarta a fejét, lapozott néhányat, és megkérdezte: — Mekkora az átlagos gabonahozam az északkeleti régiókban? — Mak felnevetett, és azt felelte, nincsenek adatok északkeletről. Radát örömmel töltötte el, hogy Gaj képtelen Makot tévedésen kapni. — Mekkora a populációs nyomás a Kék Kígyó folyó torkolatánál? — folytatta Gaj a kérdezést. Mak megadta a számokat, megadta a mérési pontatlanságot, és nem mulasztotta el hozzátenni, hogy a populációs nyomás fogalma számára zavaros. Nem tudja megérteni, egyáltalán miért vezették be. Gaj fejtegetni kezdte, hogy a populációs nyomás az agresszivitás mértéke, de Rada félbeszakította. Gaj, mondta, szándékosan másra terelte a szót, megpróbált kibújni a fogadás alól, mert rájött, hogy rosszul áll a szénája.

Megrettenve a kilátástól, hogy szembe kell szállnia Kaan bácsival, hogy időt nyerjen, Gaj vitatkozni kezdett. Mak egy darabig hallgatta. Aztán, mint derült égből a villámcsapás, kijelentette, hogy Radának nem szabadna elfogadnia a pincérnői állást, hanem vissza kellene térnie az iskolába. Megkönnyebbülve, hogy másra terelődött a szó, Gaj felkiáltott, hogy ő már legalább ezerszer mondta ezt neki, és javasolta, hogy folyamodjon felvételért a légió női alakulatához, ahol hasznos állampolgár válhatna belőle. De a téma elterelése kudarcba fulladt. Mak csak a fejét rázta, és Rada, ahogy régebben is többször megtette, a legtiszteletlenebb kifejezéseket használva beszélt a női alakulatról.

Gajnak nem állt le vitatkozni vele. Félredobta a tankönyvet, odament a szekrényhez a gitárjáért, és nekiállt felhangolni. Mak és Rada félretolta az asztalt, és egymás felé fordultak, táncolni készültek az „igen — nem” dallamára. Gaj játszott nekik. Ahogy a táncukat figyelte, arra gondolt, micsoda pompás pár lennének. De képtelenség lakást találni. Ha összeházasodnak, neki a kaszárnyába kéne költöznie.

Jó, persze az sem volna olyan rossz. A káplárok közül többen a kaszárnyában laknak. Másrészt, Mak nem úgy viselkedik, mintha nősülést tervezne. Inkább barátként kezeli Radát, habár szokatlan gyengédséggel és tisztelettel. De az világos volt, hogy Rada beleszeretett. Hogy csillognak a szemei! És hogy ne szeretne bele egy lány egy ilyen legénybe! Még az a vén boszorkány Go asszony is vigyorogva dugja ki a halálfejét az ajtó mögül, amint meghallja, hogy Mak végigmegy a folyosón. A házban minden lakó szereti. A légiósok szintén. Csak a kapitány bánik vele furcsán… De még ő sem tagadja, hogy Mak rendkívüli fickó.

A pár egyre csak táncolt, míg csaknem összeestek a kimerültségtől. Akkor Mak átvette a gitárt Gajtol, visszahangolta az ő különös stílusára, és énekelni kezdte hegyvidéki dalait. Tucatnyi volt belőlük, de egyik sem ismerős dallam. A dalok különös hatással voltak Gajra. Noha egyetlen szót sem értett belőlük, néha úgy érezte, sírni szeretne tőlük, néha meg nevetni szeretett volna. Rada már megtanulta némelyiket, és most próbálta dúdolni őket. Egyik kedvence a vicces kis nóta volt egy lányról, aki a hegytetőn ülve várta a barátját. De bármilyen keményen igyekezett, a fiú sosem érhette el… egyik akadály a másik után állta el az útját.

Megszólalt az ajtócsengő, de a zene miatt nem hallották. Aztán hangos kopogás után Csacsu kapitány tisztiszolgája vágódott be a szobába.

— Káplár úr, beszélhetnék magával? — bömbölte, lapos pillantást vetve Rada irányába.

Mak abbahagyta a játékot.

— Mi van? — kérdezte Gaj.

— A kapitány úr parancsa, hogy maga, és Szim jelölt azonnal jelentkezzenek a századparancsnokságon. A kocsi lent vár.

Gaj felugrott.

— Várjon a kocsinál. Pár perc múlva mi is ott leszünk. Öltözz gyorsan — mondta Maximnak.

Rada elvette a gitárt, és úgy tartotta a karjában, mint egy kisbabát. Aztán megfordult, és az ablakhoz sétált.

— Mi lehet ez? — kérdezte Mak.

— Honnan tudhatnám? Talán egy próbariadó.

— Azt nem hiszem.

Gaj ránézett, aztán bekapcsolta a rádiót. Semmi riasztó hír. Gyorsan felöltöztek.

— Nos, Rada, mennünk kell — mondta Gaj.

— Akkor menjetek — válaszolta Rada, anélkül, hogy megfordult volna.

— Menjünk, Mak. — Gaj a szeme fölé igazította a barettjét.

— Hívjatok fel, ha ott fognak benneteket — mondta Rada.

A tisztiszolga udvariasan kinyitotta az ajtót Gaj előtt. Felszálltak a kocsira, és elindultak a parancsnokság felé. Nyilván valami vészhelyzet miatt rendelték be őket. A sofőr a szirénát teljes gőzre kapcsolva száguldott velük úti céljuk felé. Gaj némi sajnálkozással gondolt a félbeszakadt kellemes estére. De ilyen a légiósok élete. Egyik pillanatról a másikra az ember megkapja a parancsot, fogja a fegyverét, és megy lövöldözni. Rögtön egy kellemes este után: sör, meleg házikabát, nótázás gitárkísérettel. Ó igen, ilyen a légiós élete, az elképzelhető legjobb élet. Feleség, barátnő? Nincs szükség rájuk. Mak nem akarja elvenni Radát. Nem számít, a lány megvárja. Ha szereti őt, megvárja.

A kocsi beszáguldott az alakulótérre, és a laktanyaépület bejárata előtt fékezett. Gaj leugrott, és felszaladt a lépcsőn. Egy pillanatra megállt az ajtó előtt, ellenőrizte a barettjét és az övcsatját, gyorsan rápillantott Makra, begombolta a gallérját — masszaraks, már megint ki volt gombolva! — és bekopogott.

— Jöjjön be! — kiáltotta egy ismerős hang.

Gaj belépett, és szolgálatra jelentkezett. Csacsu kapitány tányérsapkát és gyapjúköpenyt viselt, az íróasztala mögött ült, dohányzott, és kávét ivott. Előtte egy lőszeres láda volt, tele töltényekkel. Két gépfegyver hevert oldalt az asztalon. A kapitány lassan felállt, mindkét kezével erősen az asztalra támaszkodott. Mereven Makra bámulva beszélni kezdett.

— Szim jelölt! Megmutattad, hogy rendkívüli harcos, és lojális bajtárs vagy. Én kérelmeztem a brigádparancsnoknál az idő előtti előléptetésedet a Harcos Légió tényleges közlegényi rangjára. Sikeresen átestél a tűzpróbán. Most át fogsz esni a vér próbáján.

Gaj el volt ragadtatva: nem számított rá, hogy ez ilyen hamar megtörténik. — Lám, az öreg katona! — gondolta. — Én bolond meg azt hittem, el akarja intézni Makot. — Makra pillantott, és öröme elpárolgott, látva merev arckifejezését, előre meredő szemét. Minden a szabályzat szerint. De ebben a különleges pillanatban ez nem szükséges.

— Én most átadok neked egy parancsot, Szim jelölt — folytatta a kapitány, és átnyújtott Maknak egy iratot. — Ez az első parancs, amit személyesen neked címeztek. És remélem, nem az utolsó. Olvasd el, és írd alá.

Mak átvette a parancsot, és átfutotta. Gaj szívverése megint elakadt — nem az örömtől, hanem valami homályos, baljós előérzettől. Mak arca mozdulatlan maradt, és minden szabályszerűen történt, kivéve, hogy szinte alig észrevehetően tétovázott, mielőtt felvette a tollat, és aláírta a dokumentumot. A kapitány megvizsgálta az aláírást, és a papírt az irattartójába tette.

Felvett egy géppel címzett borítékot az asztaláról. — Gaal káplár, menj az őrszobára, és hozd ide az elítélt foglyokat. Vigyél fegyvert… nem, itt, ezt vigyed.

Gaj átvette a borítékot, vállára vetette a fegyvert, végrehajtott egy hátraarcot, és az ajtó felé masírozott. Még hallotta, hogy a kapitány azt mondja Maknak: — Ne aggódj, jelölt. Nem kell idegeskedni. Csak elsőre olyan ijesztő.

Gaj futólépésben indult a téren át az őrszoba felé. Átadta a borítékot az őrparancsnoknak, aláírta a megjelölt helyen, és sorban megkapta a szükséges elismervényeket. Átadták neki az elítélt foglyokat. A múltkori összeesküvők voltak: a zömök férfi, akinek az ujjait Mak kificamította, és a nő. Masszaraks, ez már sok! A nő… ez teljesen szükségtelen! Ez nem Maknak való munka. Kivezette a foglyokat a térre, és a laktanyaépület felé lökdöste őket. A férfi éppen csak vonszolta magát, sérült kezét babusgatta, de a nő szálegyenesen lépkedett, kezeit mélyen dzsekije zsebébe süllyesztve. Úgy tűnt, mintha teljesen megfeledkezett volna arról, mi történik körülötte. — Masszaraks, és miért ne lenne Maknak való? Mi az ördögért ne? Az a némber ugyanolyan mocsok, mint a többi degen kurafi. Miért kéne kivételt tennünk vele? És masszaraks, miért kéne kivételt tennünk Szim jelölttel? Szokjon csak hozzá!

A kapitány és Mak a kocsinál várták. A kapitány a kormánykerék mögött ült; Mak a platón, fegyvere a térdén hevert. Gaj lenyitotta a plató hátulját, és a foglyok felmásztak. — A földre! — adta ki a parancsot Gaj. Azok engedelmesen leültek az acélpadlóra, és Gaj is leült Makkal szemben. Megpróbálta elkapni Mak tekintetét, de ő a foglyokat nézte. De nem, a nőt nézte, aki térdeit átölelve kuporgott a padlón. Anélkül, hogy hátrafordult volna, a kapitány megkérdezte, készen vannak-e. A teherautó elindult velük.

Csendben utaztak. A kapitány teljes sebességgel hajtott, láthatóan türelmetlen volt, szerette volna minél előbb letudni ezt a munkát. Mak egyfolytában az asszonyt nézte, mintha próbálta volna magára vonni a figyelmét, Gaj pedig egyfolytában próbálta elkapni Mak tekintetét. Az elítéltek egymásba kapaszkodtak, és fészkelődtek a padlón. A férfi beszélgetni kezdett az asszonnyal, de Gaj rákiáltott. A kocsi a városon kívül száguldott, elhagyták a déli kaput, és befordultak egy ismerős — nagyon is ismerős — elhagyatott faluba. Az út a Rózsaszín Barlangokhoz vezetett. A kapitány megint befordult a kocsival, hirtelen fékezett, és megállt egy kőfejtőben. Leállította a motort, és mindenkit leparancsolt a kocsiról.

Már majdnem hajnal volt, gyér köd terjengett a kőfejtőben. Széljárta kőfalai halvány rózsaszínben izzottak. Régen márványt bányásztak itt.

Közeledett az igazság pillanata. Mak továbbra is úgy viselkedett, mint egy mintakatona. Nem tett egyetlen felesleges mozdulatot sem. Arca kifejezéstelen volt, szemét a kapitányra szegezte, parancsra várva. A zömök férfi jól viselkedett, méltósággal tűrte a sorsát. Nem, ő semmi problémát nem fog okozni. De a nő összeomlott, ahogy közeledett a vég. Görcsösen összeszorította az ökleit, a melléhez szorította, aztán leengedte őket. Gaj számított némi hisztériára, de nem úgy nézett ki, mintha majd nekik kellene odavonszolniuk őket a kivégzés helyére.

A kapitány rágyújtott egy cigarettára, felnézett az égre, és odaszólt Maknak: — Vidd el őket ezen az ösvényen. Egy barlanghoz fogtok érni. Látni fogod, hova állítsad őket. Mikor végeztél, a biztonság kedvéért ellenőrizd őket. Ha szükséges, add meg nekik a kegyelemlövést. Tudod, mi az?

— Igen, kapitány úr — válaszolta Mak merev arccal.

— Hazudsz, fiam. Nem tudod. Azt jelenti… a fejükbe. Gyerünk, jelölt. Tényleges közlegényként fogsz ide visszajönni.

Az asszony hirtelen beszélni kezdett. — Ha van köztetek egy igaz ember… mondjátok meg az anyámnak. Kacsafalva, kettes számú ház. A szomszéd falu. A neve…

— Ne alázd meg magad — mordult fel a zömök férfi mély hangon.

— …a neve Illi Tader.

— Ne alázd meg magad — ismételte a férfi emelt hangon. A kapitány az arcába vágott. Erre abbahagyta a beszédet, kezét az arcára tette, és mereven bámult a kapitányra.

— Gyerünk, jelölt — ismételte meg a kapitány.

Mak a foglyok felé fordult, és fegyverével mozgásra ösztökélte őket. Elindultak az ösvényen. Az asszony visszafordult, megint kiáltott: — Kacsafalva, második ház. Illi Tader!

Mak lassan ment mögöttük, fegyverét maga előtt tartva. A kapitány kinyitotta a kocsi ajtaját, és beült oldalvást a kormány mögé, lábait kinyújtóztatva.

— Rendben van. Most várunk egy negyedórát.

— Igen, kapitány úr — válaszolt Gaj gépiesen.

Szemével követte Makot, míg a csoport el nem tűnt egy rózsaszín kiszögellés mögött. — Vennem kéne egy flaska italt hazafelé — gondolta. — Hadd rúgjon be. Azt mondják, az használ.

— Rágyújthatsz, káplár — mondta a kapitány.

— Köszönöm, kapitány úr, de nem dohányzom.

A kapitány kiköpött a fogai között.

— Nem aggódsz, hogy a barátod szégyent hoz rád?

— Egyáltalán nem, kapitány úr — felelte Gaj minden meggyőződés nélkül. — Habár, ha mondhatok valamit, uram, nagyon sajnálom, hogy a nőt kapta. Ő a hegyekből való, és náluk…

— Nincs több köze a hegyekhez, mint neked vagy nekem — mondta a kapitány. És itt nem a nőkről van szó. Jó, majd meglátjuk, mi lesz. Egyébként mit csináltatok, mikor hívattalak benneteket a parancsnokságra?

— Énekeltünk, kapitány úr.

— Mit énekeltetek?

— Hegyvidéki dalokat, kapitány úr. Tud egy csomót.

A kapitány kiszállt a kocsiból, és fel-alá járkált az ösvényen. Abbahagyta a beszélgetést, és nagyjából tíz perccel később fütyörészni kezdte a Légió indulóját. Gaj végig figyelte a lövések hangját, de semmit sem hallott. Kezdett egyre idegesebb lenni. Talán elszöktek Mak elől? Lehetetlen! Lefegyverezték? Még nagyobb képtelenség. Akkor mi az ördögért nem lőtt? Talán túlvitte őket a szokásos helyen? A bűz ott igen erős, és Maknak nagyon éles szaglása van. Olyan finnyás az efféle dolgokra, lehet, hogy egy mérfölddel is tovább ment.

— Nos, Gaal káplár, — mondta a kapitány, abbahagyva a járkálást — ez a helyzet. Attól tartok, nem várhatunk tovább a cimborádra. És attól tartok, téged sem fognak káplárnak szólítani ez után a nap után.

Gaj kétségbeesetten nézett rá. A kapitány elvigyorodott.

— Mi az ördög van veled? Úgy nézel ki, mintha a szemeid ki akarnának ugrani a helyükből. A barátod elszaladt, dezertált. Gyáva, és áruló. Megértetted, Gaal káplár?

Gaj elképedt. Nem attól, amit a kapitány mondott, hanem attól, ahogyan mondta. A kapitány el volt ragadtatva. Olyan volt, mintha éppen akkor nyert volna meg egy nagy összegű fogadást. Gaj gépiesen a kőfejtő felé nézett, és hirtelen meglátta Makot. Egyedül jött visszafelé, fegyverét szíjánál fogva hozta.

— Masszaraks — mondta a kapitány rekedten. Ő szintén meg volt lepve.

Abbahagyták a beszélgetést, és figyelték Makot, amint az közeledett feléjük… lassan, könnyedén átlépve a letört kődarabok felett. Figyelték nyugodt arcát, különös szemeit. Gaj agya veszettül forgott. Miért nem hallott lövéseket? Mak talán megfojtotta őket? Vagy puskatussal végzett velük? Képes lenne ilyet tenni egy nővel? Soha! De a lövések? Nem hallott egyet sem.

Öt lépésnyire tőlük Mak megállt, és egyenesen a kapitány szemébe nézve, a fegyvert a lába elé dobta.

— Isten önnel, kapitány úrmondta. — Elengedtem őket, és most én is megyek. Itt a fegyvere! Itt a ruhája! Gaj felé fordult, és miközben az övét kicsatolta, azt mondta neki: — Gaj, ez piszkos munka. Ezek hazudtak nekünk.

Lehúzta a csizmáit és a kezeslábasát, az egészet csomóba kötötte, és ott ált majdnem meztelenül, ezüst rövidnadrágban, mezítláb, éppen úgy, ahogy Gaj először látta a déli határvidéken. Odament a kocsihoz, és a csomagot a motorháztetőre tette. Gaj megdöbbent. A kapitányra nézett — aztán majdnem megdermedt a rémülettől.

— Kapitány úr! — kiáltotta. — Ne tegye! Nincs eszénél! Ő…

— Szim jelölt! — csattant fel a kapitány, keze a pisztolytáskáján. — Fel a kocsira! Le van tartóztatva.

— Maga azt csak hiszi. Én szabad vagyok. Gajért jöttem. Menjünk, Gaj. Bolondot csináltak belőled. Ezek becstelen emberek. Azelőtt voltak kétségeim felőlük, de most már biztos vagyok benne. Menjünk, Gaj.

Gaj a fejét rázta. Mondani akart valamit, elmagyarázni valamit, de sem ideje nem volt, sem szavakat nem talált rá, hogy elmondja. A kapitány előhúzta a pisztolyát.

— Szim jelölt! A kocsira!

— Jössz? — kérdezte Mak.

Gaj megint a fejét rázta. A pisztolyra nézett. Csak egyetlen gondolat dörömbölt a fejében: Makot rögtön lelövik. Ó Istenem, mit tehetnék?

— Rendben — mondta Mak. — Meg foglak keresni. Kiderítek mindent, és meg foglak keresni. Te nem tartozol közéjük. Mondd meg Radának, hogy szeretem.

Megfordult, és elindult, olyan könnyedén lépett át a kődarabokon, mintha csizma lett volna a lábán. Gaj némán nézte rombusz alakú hátát, várta a lövést, és a fekete lyukat a bal lapockája alatt.

— Szim jelölt — mondta a kapitány, anélkül, hogy felemelte volna a hangját. — Utoljára parancsolom, jöjjön vissza. Különben lőni fogok.

Mak megállt, és újra feléje fordult.

— Lőni? — kérdezte. — Miért? Jó, az indok nem érdekes. Tegye el a pisztolyát.

Pisztolyát csípőjének támasztva Csacsu kapitány Makra célzott.

— Háromig számolok. Szálljon fel a kocsira, jelölt. Egy!

— Gyerünk, adja ide a pisztolyát. — Mak kinyújtotta a karját, és a kapitány felé közeledett.

— Kettő!

— Ne! — kiáltotta Gaj.

A kapitány tüzelt. Mak közel volt hozzá. Gaj látta, hogy a golyó eltalálta a bal vállát. Mak hátratántorodott, mintha akadályba ütközött volna.

— Bolond! — mondta Mak. — Adja ide a fegyverét, maga csökönyös bolond!

Folyamatosan közeledett a kapitány felé, kezét kinyújtva a fegyverért. Vér lövellt ki a vállából. A kapitány furcsa, bizonytalan kiáltással meghátrált, és gyors egymásutánban három lövést adott le a széles, napbarnított mellkasra. Mak hanyatt esett, felkelt, aztán megint elesett. A kapitány még háromszor tüzelt. Mak előre bukott, és elcsendesedett.

Gaj szédült, a lábai rogyadoztak. Összecsuklott, leült a teherautó deszkahágcsójára. A golyók visszataszító, recsegő hangja, ahogy behatoltak legközelebbi barátja testébe, még a fejében visszhangzott. Hamarosan vissza fogja nyerni az erejét, de most még bizonytalanok a lábai, még pihennie kell egy kis ideig.

Mak mozdulatlan teste sziklatömbként hevert a rózsaszín kőtörmelék között. A kapitány visszatért oda, ahol az előbb állt, fegyverét készenlétben tartva rágyújtott egy cigarettára, és mohón beszívta a füstöt. Nem nézett Gajra. Tövig elszívta a cigarettát, a körmére égett; eldobta a csikket, és kettőt lépett a halott ember felé.

— Masszaraks! — morogta, és visszatette a pisztolyt a tokjába.

Sokáig ügyetlenkedett vele, próbálta becsatolni, aztán feladta. Odament Gajhoz, nyomorék kezével megragadta mellén a ruhát, és felrántotta. Zajosan az arcába lihegve, bizonytan hangon megszólalt.

— Rendben van, fiam, nem fokozunk le közlegénnyé. De te befejezted a Légiónál. Megírod a kérvényedet, hogy helyezzünk át a hadsereghez. Szállj be a fülkébe.

Harmadik rész: A terrorista

9.

— Itt várjon — suttogta a kísérője, és eltűnt a bokrok között. Maxim leült egy tuskóra a tisztás közepén, kezét mélyen vászonnadrágja zsebébe fúrta, és várt. Az erdő öreg volt, fojtogatta az aljnövényzet. Az ősöreg tuskók rothadó penész szagát árasztották. Maxim didergett a nedvességtől. Gyengének érezte magát, inkább a napon üldögélt volna, hogy átmelegíthesse a vállát.

Valaki volt a közeli bozótban, de Maxim nem vett róla tudomást. Habár attól a pillanattól fogva követték, hogy elhagyta a falut, ő nem törődött velük. Furcsa is lenne, ha rögtön elhitték volna a történetét.

Túlméretezett, foltos blúzt viselő kislány jött be oldalról a tisztásra, kezében kosárral. Amint elment mellette, szemét Maximra szegezte, úgy botladozott végig a magas fűben. Egy mókusszerű állat rohant át a bokrokon, felugrott egy fára, lenézett, megriadt, és eltűnt. Csend volt, leszámítva egy a tavon gyékényt vágó gép távoli, szabálytalan csattogását.

Az ember a bozótban nem tágított. Az érzés, hogy figyelik, kellemetlen volt, de hozzá kellett szoknia. Ezzel mostantól fogva számolnia kell. A lakott sziget ellene fordult: az egyik csapat lőtt rá, a másik nem bízott benne. Maxim elbóbiskolt. Mostanában képes volt a legalkalmatlanabb időpontokban elszundítani. Elaludt, felébredt, aztán elaludt megint. Rájött, hogy a teste jobban tudja, mire van szüksége, ezért nem küzdött ellene. Majd elmúlik.

Léptek zizegését hallotta, és a kísérője hangját: — Kövessen.

Maxim felállt, és követte. Mélyen bementek az erdőbe, ide-oda kanyarogtak, köröket és bonyolult hurkokat írtak le, miközben fokozatosan közeledtek egy helyhez, ami valójában igen közel volt a tisztáshoz. A kísérő végül úgy döntött, hogy már eléggé összezavarta Maximot, és lerövidítette az utat valamiféle kidőlt fákon át. Jókora zajt csapott, mint egy városlakó, aki nem szokott hozzá az erdőben járáshoz, ezért Maxim már nem hallotta a mögöttük lopakodó ember lépteit.

Mikor túljutottak a kidőlt fákon, Maxim egy rétet, és egy bedeszkázott ablakú, düledező rönkházat pillantott meg. A rétet magas fű borította, de Maxim mind friss, mind régi csapásokat megfigyelt rajta. Bárki is járt ide, óvatos volt, próbálta minden alkalommal más úton megközelíteni a kunyhót. Beléptek a sötét, dohos helyiségbe. A kísérő felemelt egy csapóajtót, és azt mondta: — Erre. Óvatosan. — Maxim a sötétben lement a falépcsőn.

A pince meleg volt, és száraz. Néhány ember ült egy fa asztal körül, és szemüket meresztve próbálták kivenni Maxim körvonalait a sötétben. A frissen eloltott gyertya szaga azt jelezte Maximnak, nem akarják, hogy lássa az arcukat. Csak kettőt ismert fel közülük: Ordit, Illi Tader lányát, és Memo Gramenut, aki a lépcsőnél ült, térdén egy gépfegyverrel. Fent a csapóajtó becsukódott.

— Kicsoda maga? — kérdezte valaki. — Beszéljen magáról.

— Leülhetek? — kérdezte Maxim.

— Igen, természetesen. Jöjjön ide, erre, felém. Van itt egy pad.

Maxim leült az asztalhoz, és körbepillantott. Négy ember ült az asztal körül. Szürkén és életlenül látszottak, mint egy nagyon régi fényképen. A jobbján Ordi ült. A vele szemben ülő széles vállú férfi, aki zavaróan emlékeztetett Csacsu kapitányra, megszólalt. — Beszéljen nekünk magáról — ismételte.

Maxim felsóhajtott. Irtózott a gondolattól, hogy egy rakás hazugsággal kell bemutatkoznia, de nem volt más választása.

— Semmit sem tudok a múltamról — magyarázta. — Azt mondják, a hegyekből jöttem. Lehet. Nem emlékszem. A nevem Maxim. A családnevem Kammerer. A Légióban Mak Szim volt a nevem. A legrégebbi emlékem az, hogy letartóztattak egy erdőben, közel a Kék Kígyó folyóhoz.

A hazugságoknak ezzel vége volt, a többi már könnyebben ment. Elmondta nekik a történetét, próbálta rövidre fogni, de nem átugorni a fontos részeket.

— Bevezettem őket a kőfejtőbe, olyan messzire, amennyire csak lehetett, mondtam, hogy fussanak, és nem siettem el az utat visszafelé. Aztán a kapitány lelőtt. Aznap éjjel tértem magamhoz, kivergődtem a kőbányából, és egy legelőre jutottam. Nappal elrejtőztem a bokrok között, és aludtam; éjjel odakúsztam a tehenekhez, és ittam egy kevés tejet. Néhány nap után jobban éreztem magam. Kölcsönöztem néhány rongyot a pásztoroktól, elmentem Kacsafalvára, és ott megtaláltam Illi Tadert. A többit tudják.

Hosszú szünet következett. Aztán egy közömbös arcú, vállig érő hajú férfi szólalt meg. — Nem értem, miért nem emlékszik a múltjára. Hihetetlennek tartom. Szeretném hallani a doktor véleményét.

— Van ilyen, — magyarázta a doktor, egy elcsigázott kinézetű, vékony férfi. Nyilván idegesítette, hogy nem dohányozhat, egy pipát forgatott a kezében.

— Miért nem menekült el a foglyokkal? — kérdezte Szélesvállú.

— Gaj még ott maradt. Azt reméltem, eljön majd velem. — Maxim szünetet tartott, felidézte magában Gaj sápadt, rémült arcát, a kapitány gyűlölettel telt szemeit, az égő, nyilalló fájdalmat a mellében és a hasában, lelki sebeit, a tehetetlenség érzését. — Természetesen hülyeség volt tőlem azt hinni, hogy velem jön — tette hozzá. — De akkor ezt nem értettem.

— Részt vett a Légió akcióiban? — kérdezte Memo.

— Erről már beszéltem maguknak.

— Mondja el újra!

— Csak egyetlen akcióban vettem részt, mikor Ketsefet, Ordit, magát, és két másikat, akik nem fedték fel a kilétüket, elkapták. Egyiküknek műkeze volt.

— A kapitánya bizonyára nagyon sietett. Ezt mivel magyarázza? Mielőtt egy jelöltet alávetnek a vérpróbának, részt kell vennie legalább három akcióban.

— Nem tudom. Csak azt tudom, hogy nem bízott bennem. Azt sem értem, miért engem küldött, hogy lőjem…

— Miért lőtt magára?

— Azt hiszem, megijedt. El akartam venni a fegyverét.

— Nem értem — mondta a hosszú hajú férfi. — Nem bízott magában, tehát hogy próbára tegye, elküldte, hogy kivégezze…

— Hagyd el, Erdész, — mondta Memo, — ez csak üres duma. Szavakkal semmire sem megyünk. Doktor, a maga helyében én megvizsgálnám. Van valami zűrös a történetében.

— Sötétben nem tudom megvizsgálni — mondta a doktor.

— Gyújtsa meg a gyertyát — javasolta Maxim. — Én egyébként látom magát.

Egy pillanatra halotti csend támadt. Aztán Szélesvállú megkérdezte: — Hogy érti… maga lát minket?

Maxim megvonta a vállát. — Látok a sötétben.

— Lószart! — kiáltott fel Memo. — Ha lát, mondja meg, mit csinálok most.

Maxim megfordult.

— Rám céloz a karabélyával. Vagyis azt hiszi, hogy rám, de valójában a doktorra céloz. Maga Memo Gramenu. Megismerem. Van egy horzsolás a jobb arcán, ami azelőtt nem volt ott.

— Noctalopia — motyogta a doktor. — Csináljunk egy kis világosságot. Micsoda hülyeség. Ő lát minket, de mi nem látjuk őt. — Gyufa után tapogatózott.

— Igen, — mondta Memo, — ez tényleg hülyeség. Vagy úgy megy el innen, mint egy közülünk, vagy nem megy el sehogy.

— Szabad? — Maxim kinyújtotta a kezét, elvette a gyufát a doktortól, és meggyújtotta a gyertyát.

A szokatlan fénytől mindenki hunyorogni kezdett. A doktor gyorsan meggyújtotta a pipáját.

— Vetkőzzön le! — parancsolta.

Maxim a feje fölött lehúzta vászoningét. Mindenki a mellkasát bámulta. A doktor felállt, és odament Maximhoz. Különböző irányokba forgatta, és megtapogatta erős, hűvös ujjaival. Csend volt. Aztán a hosszú hajú jóindulatúan megjegyezte: — Jóvágású gyerek. A fiam is… ilyen volt.

Senki nem válaszolt. A férfi nehézkesen felállt, matatott valamit a szoba sarkában, aztán egy demizsont tett le az asztalra. Három bögrét állított köréje.

— Majd felváltva iszunk. Ha valaki éhes, van sajt és kenyér.

— Várjon, Erdész — mondta Szélesvállú. — Tolja félre azt a demizsont. Nem látok tőle. Nos, mit a helyzet, doktor?

A doktor hűvös ujjait még egyszer végigfuttatta Maxim testén, és dohányfüstbe burkolózva leült.

— Töltsön, Erdész! — mondta. — Az ilyesmi italért kiált. Öltözzön fel — mondta Maximnak. — És ne vigyorogjon, mint egy madárijesztő. Lenne néhány kérdésem magához.

Maxim felöltözött. A doktor kortyolt egyet a bögréből, és megkérdezte: — Hogy mondta, mikor lőtték meg?

— Negyvenhét nappal ezelőtt.

— Mit is mondott, mivel?

— Pisztollyal. Egy katonai pisztollyal.

A doktor kortyolt még egyet, és Szélesvállúhoz fordult:

— Lefogadom, ezt a kemény legényt egy katonai pisztollyal lőtték le, nagyon közelről. De nem negyvenhét nappal ezelőtt. Legalább száznegyvenhét napja. Hol vannak a golyók? — fordult Maximhoz váratlanul.

— A testem kilökte őket. Eldobtam.

— Figyeljen csak, hogy is hívják… Mak! Maga hazudik. Mondja meg az igazat!

Maxim beharapta az ajkát.

— Az igazat mondtam. Magának fogalma sincs, milyen gyorsan gyógyulnak nálunk a sebek. — Szünetet tartott. — Könnyen be tudom bizonyítani. Vágja el a kezemet. Ha nem mély a seb, tíz-tizenöt percen belül be fog gyógyulni.

— Ez igaz, — mondta Ordi, aki most szólalt meg először. — Én magam láttam. Krumplit hámozott, és elvágta az ujját. Fél órával később csak egy fehér heg látszott, és másnapra nyoma sem maradt. Én hittem neki, mikor azt mondta, a hegyekből való. Gel szokott mesélni a hegyvidéki népi gyógyászatról. Ott tudják, hogy kell a sebeket gyógyítani.

— Ugyan már, a hegyvidéki gyógymódok. — A doktor füstfelhőket eregetett. — Jól van, mondjuk, hogy létezik hegyvidéki népi gyógyászat. De egy elvágott ujj, az egy dolog, de hét golyó, közvetlen közelről, az már más. Ezen a fiatalemberen hét lyuk van; ezek közül legalább négy halálos lett volna.

— Mi a fenéről beszél?! — Szélesvállú hitetlenkedve rázta a fejét.

— Jobb, ha elhiszi — mondta a doktor. — Egy golyó a szívébe, egy a gerincébe, kettő a májába. Ehhez még adja hozzá a nagy vérveszteséget, és az elkerülhetetlen vérmérgezést. Plusz a kezelés minden jelének teljes hiányát. Masszaraks, egy golyó a szívébe elég lett volna, hogy megölje.

— Magyarázza meg. — Szélesvállú Maxim felé fordult.

— A doktor téved. Ami a lövéseket illeti, a diagnózisa korrekt, de téved; számunkra ezek a sérülések nem halálosak. Nos, ha a kapitány a fejemre lőtt volna… de nem tette. Doktor, magának fogalma sincs, milyen ellenálló a szív, vagy a máj.

— Igaz — mondta a doktor.

— Egyet már tudok — mondta Szélesvállú. — Azok aligha küldtek volna hozzánk ilyen rosszul felkészített alakot. Nagyon jól tudják, hogy van orvosunk.

Hosszú szünet következett. Maxim türelmesen várakozott. — Én a helyükben elhinnék egy ilyen történetet? Azt hiszem, igen. Én túl hiszékeny vagyok ennek a világnak a lakóihoz képest. Ámbár, el kell hogy ismerjem, már nem annyira, mint azelőtt voltam. Vegyük például ezt a Memo cimborát. Nem kedvelem a fickót. Valójában a saját árnyékától is megijed. Itt ül a bajtársai között, térdén egy gépfegyverrel. Alighanem tőlem is fél. Attól tart, hogy megint elkapom a fegyverét, és kificamítom az ujjait. Nos, lehet, hogy igaza van. Az ördögbe, senkinek sem fogom megengedni még egyszer, hogy rám lőjön. — Visszaemlékezett arra a fagyos éjszakára a kőfejtőben, a foszforeszkáló, élettelen égre, és a hideg, ragacsos pocsolyára, amiben feküdt. — Nem, ebből elég volt. Mostantól én fogok lőni.

— Én hiszek neki — mondta Ordi váratlanul. — Amit mond, annak nincs értelme, de csak azért, mert ő egy rendkívüli ember. Képtelenség kitalálni egy ilyen történetet, mint az övé: túl hihetetlen lenne. Ha nem hinnék neki, rögtön lelőttem volna, miután meghallgattam a történetét. Talán őrült. Az lehet. De nem provokátor. Én vele vagyok — tette hozzá.

— Elég volt, Csibe — mondta a széles vállú. — Maradj csendben egy kicsit. — Maximhoz fordult. — Megvizsgálta a Közegészségügyi Minisztérium bizottsága?

— Igen, meg.

— És igazolták?

— Természetesen.

— Korlátozás nélkül?

— A kártyán csak annyi volt, „Igazolva”.

— Mi a véleménye a Harcos Légióról?

— Azt hiszem, csak egy lélektelen fegyver mások, valószínűleg a Mindenható Teremtők kezében. De sok dolog van még, amit nem értek ezzel kapcsolatban.

— Mi a véleménye a Mindenható Teremtőkről?

— Azt hiszem, ők egy katonai diktatúra uralkodó klikkje. Nem válogatnak az eszközökben, de nem vagyok tisztában a céljaikkal.

— És mi a véleménye a degenekről?

— Azt hiszem, ez egy rossz kifejezés. Szerintem maguk összeesküvők. A céljaikat nem egészen értem. De kedvelem azokat, akikkel találkoztam. Mindegyikük tisztességesnek tűnt, és — hogy is mondjam — tudatosan cselekvőnek.

— Rendben, — mondta Szélesvállú, — és mi a helyzet a fájdalommal? Magának van?

— Az a hasogató fejfájás? Nem, soha.

— Miért faggatja erről? — kérdezte az erdész. — Ha lett volna neki, most nem ülne itt.

— Pontosan ez az, amit tudni akarok. Miért van itt? — Szélesvállú Maximhoz fordult. — Miért jött hozzánk? Velünk akar harcolni?

Maxim a fejét rázta.

— Azt nem mondanám. Nem lenne igaz. Meg akarom tudni, mi itt a helyzet. Momentán inkább magukkal tartanék, mint amazokkal. De magukról is nagyon keveset tudok.

A kihallgatói összenéztek.

— Mi nem így dolgozunk, barátocskám — mondta az erdész. — Mi úgy csináljuk: vagy közénk tartozol, és jössz harcolni, vagy nem. Ebben az esetben, akkor mi… tudod, mire gondolok. Ahova mondtad, hogy kellett volna. A fejedbe, ugye?

A doktor sóhajtott, és a padhoz ütögetve kiürítette a pipáját.

— Szokatlan, és bonyolult eset. Lenne egy javaslatom. Hagyjuk, hadd kérdezzen. Vannak kérdései, nem igaz, Mak?

— Azért vagyok itt.

— Egy egész csomó kérdése van — vigyorodott el Ordi. — Anyámnak egy perc nyugtot sem hagyott. És engem is folyton nyaggatott.

— Akkor rajta — mondta Szélesvállú. — Hallgatjuk.

— Kik azok a Mindenható Teremtők, és mit akarnak? — kezdte Maxim.

— A Teremtők — felelte a doktor — a legügyesebb intrikusok egy anonim csoportja a pénzügyek, a politika, és a katonaság köreiből. Két céljuk van. A fő céljuk a hatalom megtartása, a másodlagos céljuk pedig, hogy maximális hasznot húzzanak ebből a hatalomból. Mind tolvajok, paráznák, szadisták. És mind hataloméhesek. Elég ennyi?

— Mi a gazdasági programjuk? — kérdezte Maxim. — Az ideológiájuk? A hatalmuk bázisa? Kinek a támogatására számíthatnak?

A többiek megint összenéztek. Az erdész tátott szájjal bámult Maximra.

— Gazdasági program? — mondta a doktor. — Túl sokat vár tőlünk. Nem vagyunk elméleti szakemberek. Mi gyakorlatiasak vagyunk. Számunkra a legfontosabb az, hogy ezek el akarnak pusztítani minket. Mi szó szerint az életünkért harcolunk. — Kezdte megtömni a pipáját.

— Senkit nem állt szándékomban megbántani. Én csak próbálom megérteni… — El kellett volna magyaráznia nekik a történelmi szükségszerűség elméletét, de a nyelvükből hiányoztak a szükséges szavak. — Mi az, amit maguk akarnak? A túlélésért való harcon túl mik a céljaik? És kik maguk?

— Hadd válaszoljak én neki — mondta hirtelen az erdész. — Hadd mondjam el neki. Barátocskám, nem tudom, nálatok hegylakóknál hogy van ez, de azt el tudom mondani neked, hogy a mi vidékünkön hogy éreznek az emberek. Mi élni akarunk, szeretjük az életet. És te azt kérdezed, mi mást akarunk? Nekem ennyi elég. Azt hiszed, ez olyan kevés? Ó, tudom, te egy bátor ember vagy. De próbálj csak egy pincében bujkálni, távol az otthonodtól, a feleségedtől és a családodtól, mikor mindenki elfordult tőled. Elmész te a fenébe!

— Nyugodjon meg, Erdész — mondta Szélesvállú.

— Nem én! Szép kis alak, jössz itt nekem mindenféle dumával a társadalomról meg gazdasági programokról…

— Nyugi, papa — mondta a doktor. — Ne húzd fel magad. Láthatod, ez a fiú semmit nem ért. — Maximhoz fordult. — A mozgalmunk meglehetősen heterogén. Nincs egységes politikai programunk — ez nem is lehetséges. Mi megöljük őket, mert ők megölnek minket. Ezt meg kell értenie. Mi mindnyájan elítélt emberek vagyunk, kevés a reményünk a túlélésre. Számunkra a biológia háttérbe szorítja a politikát. Fő célunk az életben maradás. Arra nincs időnk, hogy az elméleti alapok miatt aggódjunk. Tehát ha maga itt valami szociális programmal akar előrukkolni, abból semmi jó sem fog kisülni.

— De mi van e mögött az egész mögött? Miért akarják elpusztítani magukat? — kérdezte Maxim.

— Minket degeneráltaknak bélyegeztek. Senki sem emlékszik rá, hogyan kezdődött. De a Teremtők nyernek valamit a kiirtásunkkal: elterelik az emberek figyelmét a belpolitikai problémákról, a pénzügyi korrupcióról, a lőszerek eladásából és az ABR-tornyok építéséből származó óriási profitról.

— Ennek már van valami értelme — mondta Maxim. — Tehát a pénz a mozgatórugó. Ez azt jelenti, hogy a Teremtők a pénzügyi körök érdekeit szolgálják. És még kit védelmeznek?

— Nem, ők nem szolgálnak vagy védelmeznek senkit. A Teremtők maguk a pénzügyi körök. Ők a minden. És ugyanakkor semmik is, mert névtelenek, és folyton irtják egymást… Beszélnie kéne a Vadkannal — javasolta a doktor Szélesvállúnak. — Vele jól megértenék egymást.

— Jó, beszélni fogok a Vadkannal a Teremtőkról. De most…

— Késő — mondta Memo dühösen. — Vadkant lelőtték.

— A félkarú — magyarázta Ordi. — Igen, magának tudnia kellene róla.

— Tudom — mondta Maxim. — De nem lőtték le. Átnevelő táborba küldték, száműzetésbe.

— Lehetetlen! — kiáltott fel Szélesvállú. — Vadkant?

— Igen — felelte Maxim. — Gel Ketsefet halálra ítélték. Vadkant száműzetésre. A másik pasast, aki nem árulta el a nevét — a civil magával vitte. Talán a kémelhárításra.

— Megint hosszú csend következett. A doktor az italát kortyolgatta. Szélesvállú csendesen ült. Az erdész sóhajtozott, együttérzően nézett Ordira. A nő az asztalt bámulta, ajkait keményen összeszorította. Ez veszélyes téma volt, Maxim sajnálta, hogy előhozakodott vele. Mindenkit megrázott, kivéve Memót, aki inkább riadtnak tűnt, mint feldúltnak. — Egy ilyen embernek nem kellene gépfegyvert adni — gondolta Maxim. — Mindannyiunkat lelőhetne.

— Nos akkor, — mondta Szélesvállú, — van még kérdése?

— Sok kérdésem van még. De attól félek, tapintatlanságnak tűnnének.

— Halljuk.

— Jó, akkor a következő: Mi bajuk az ABR-tornyokkal? Azok miért zavarják magukat?

Gúnyos nevetés volt a válasz.

— Ezt az ostobát! — fakadt ki az erdész. — Rendben, ő az okát akarja tudni, az elméleti alapokat. Mondjuk el neki.

— Azok nem ABR-tornyok — magyarázta a doktor. — Ez a mi végzetünk. Kitaláltak egy sugárzást, amit arra használnak, hogy 'degeneráltakat' állítsanak elő vele. A legtöbb ember, mint például maga is, teljesen immúnis erre a sugárzásra, de bizonyos fiziológiai sajátosságaik folytán egy szerencsétlen kisebbség kínzó fájdalmat érzékel a hatására. Egyesek el tudják viselni a fájdalmat, mások nem, és sikoltoznak tőle; egyharmaduk elveszti az öntudatát; egynegyedük megőrül, vagy meghal. A tornyok sugárcsapást továbbítanak országszerte, naponta kétszer. Amíg mi az utcákon fekszünk, tehetetlenül a fájdalomtól, ők elkapnak minket, és letartóztatnak. A járőrkocsikon rövid hatótávolságú sugárzók is vannak. Ráadásul léteznek önmaguktól bekapcsolódó berendezések, és véletlenszerű éjszakai sugárcsapások. Nincs olyan hely, ahol elrejtőzhetnénk előle. Nincs ellene védelem. Megőrülünk tőle, saját magunkat lőjük le, mindenféle értelmetlen dolgokat művelünk kétségbeesésünkben. Ki fogunk halni.

A doktor elhallgatott, megfogta a bögrét, és kiürítette. Arca rángatózott, miközben dühösen szívta a pipáját.

— Nincs értelme elmagyarázni neki — mondta hirtelen Memo. — A leghalványabb fogalma sincs arról, hogy mit jelent így élni — minden nap a következő sugárcsapásra várni.

— Nos — szólalt meg Szélesvállú — ebben az esetben nincs több megbeszélnivalónk. Ordi kiállt mellette. Ki van még vele, és ki ellenzi?

— Meg akarom magyarázni, miért támogatom — mondta Ordi. — Mindenek előtt, én hiszek neki. Ezt már mondtam, és talán nem is olyan lényeges, mert csak rám tartozik. De ez az ember olyan képességekkel rendelkezik, ami mindannyiunk számára hasznos lehet. Meg tudja gyógyítani nem csak a saját, de mások sebeit is. Nem akarom megbántani, doktor, de sokkal jobban, mint maga.

— Az én szakterületem a törvényszéki orvostan — szipákolt a doktor.

— De ez még nem minden — folytatta Ordi. — Tudja, hogy lehet megszüntetni a fájdalmat.

— Hogyan? — kérdezte az erdész.

— Nem tudom, hogy csinálja. Megmasszírozza az ember halántékát, suttog valamit, és a fájdalom elmúlik. Nekem kétszer volt sugárzási rohamom anyám házában, és ő mindkétszer segített rajtam. Először nem túl sokat, de nem vesztettem el az eszméletemet, mint máskor szoktam. És másodszorra egyáltalán semmi fájdalmat nem éreztem.

A hangulat hirtelen megváltozott a szobában. Néhány perccel azelőtt még Maxim bírái voltak ott, hogy eldöntsék, éljen-e, vagy meghaljon. Most a bírák eltűntek, és a helyükön elkínzott, halálra szánt emberek ültek, akik hirtelen egy halvány reménysugarat pillantottak meg. Reménykedve nézték, mintha ő itt és most el tudná űzni azt a lidércnyomást, ami éjjel-nappal, a nap minden percben gyötörte őket, évek óta folyamatosan. — Nos — gondolta Maxim — itt legalább gyógyítanom kell majd, nem ölni. — De ez a gondolat valahogy nem nyugtatta meg. — Azok a tornyok… micsoda beteges ötlet. Csak egy szadista találhatta ki őket.

— Tényleg képes rá? — kérdezte a doktor.

— Mire?

— Hogy megszüntesse a fájdalmat.

— A fájdalmat? Igen.

— Hogyan?

— Ezt nem tudnám elmagyarázni magának. A nyelvükben nincsenek meg a szükséges szavak, és nem tudnak eleget. De van itt valami, amit nem értek: nincs semmiféle fájdalomcsillapító gyógyszerük?

— Semmi. Csak a halálos dózis nyújtana valami enyhülést.

— Figyeljen, — mondta Maxim, — szívesen megpróbálok segíteni magukon, de ez igazából nem megoldás! Tömegesen alkalmazható gyógyszert kell kifejleszteni. Vannak vegyészeik?

— Van itt minden, — mondta Szélesvállú, — de ezt a problémát nem lehet ilyen egyszerűen megoldani. Ha lehetne, az államügyész nem szenvedne ettől a szörnyű fájdalomtól. Higgye el, ő átkozottul hamar rátenné a kezét arra a gyógyszerre. De ő minden sugárcsapás előtt leissza magát, és belecsobban egy kád forró vízbe.

Maxim meghökkent. — Az államügyész degen?

— Azt beszélik — felelte Szélesvállú hűvösen. — De kezdünk eltérni a tárgytól. Befejezted, Csibe? Akar még valaki hozzászólni?

— Egy pillanat, Tábornok — mondta az erdész Szélesvállúnak. — Ez azt jelenti, hogy ez az ember lehetne a megmentőnk? — Maximhoz fordult. — El tudnád mulasztani a fájdalmamat? Bajtársak, ez az ember olyan értékes, hogy én ki sem engedném ebből a pincéből. A fájdalmaim már elviselhetetlenek, képtelen vagyok tovább tűrni. Talán tényleg kitalálhat valami szert, nem igaz? Nem, bajtársak, egy ilyen embert úgy kellene őrizni, mint a kincset.

— Tehát te mellette vagy — mondta Tábornok.

— Mi az hogy! Ha valaki csak egy ujjal is…

— Megértettük. És maga, doktor?

— Én mindenképpen vele vagyok. Akár gyógyít, akár nem. — A doktor belefújt a pipájába. — Ugyanaz a benyomásom, mint Csibének. Habár a fiú még nem tartozik közénk, de nem állhat máshova. Hozzájuk semmiképpen. Ahhoz túl okos.

— Rendben — mondta Tábornok. — És maga, Patás?

— Én mellette vagyok — mondta Memo. — A hasznunkra lehet.

— Nos, — mondta Tábornok, — akkor én szintén mellette vagyok. Nagyon örülök, Mak. Igazán bántott volna, ha úgy alakul, hogy meg kell szabadulnunk magától. — Az órájára nézett. — Gyerünk — mondta. — Rögtön itt a sugárcsapás, és Maknak lehetősége lesz rá, hogy megmutassa a képességeit. Erdész, tölts neki egy kis sört, és adj neki a sajtodból is. Patás, menjen, váltsa le Zöldséget. Nem evett reggel óta.

10.

Tábornok egy akció előtti utolsó eligazítást tartott a Kétfejű Ló kastélynál. Ez egy a háború alatt lerombolt régi múzeum maradványa volt a városon kívül. Repkénnyel és fűvel benőtt, elvadult, magányos hely. A városlakók sosem látogatták a közeli maláriás mocsár miatt, és mert a helyi lakosság körében az a hír járta, hogy banditák és tolvajok búvóhelye. Maxim gyalogosan érkezett Ordi társaságában; Zöldség a motorbiciklijén Erdésszel. Tábornok és Patás Memo egy vízelvezető csatornában vártak rájuk, ami egyenesen a mocsárba vezetett. A Tábornok dohányzott, Memo pedig dühösen hessegette a szúnyogokat valami illatosított pálcikákkal.

— Elhoztad? — kérdezte Erdészt.

— Persze. — Erdész előhúzott a zsebéből egy tubus rovarriasztót.

Mindenki bekente magát, és Tábornok elkezdte az eligazítást.

Memo kiterített egy térképet, és újra végigvették az egész akciótervet, habár már mindenki fejből tudta. Éjjel 12:00 és 1:00 között a csoport négy irányból odakúszik a szögesdrót kordonhoz, és elhelyezik a hosszú drótakadály-robbantó tölteteket. Erdész és Memo egyedül dolgozik, északról és nyugatról támadnak. Tábornok és Ordi együtt mennek, kelet felől. Maxim és Zöldség délről jön. A töltetek egyszerre robbannak majd, pontosan 1:00-kor. Tábornok, Zöldség, Memo, és Erdész átrohannak a szögesdrótba robbantott réseken, és gránátot hajítanak az őrházra. Amint a tüzelés az őrházból megszűnik vagy elcsendesedik, Maxim és Ordi mágneses aknákkal odafutnak a toronyhoz, és elhelyezik őket, miután két további gránátot dobtak az őrházra, hogy biztosan elintézzék őket. Aztán meggyújtják a kanócokat, összeszedik a sebesülteket — csak a sebesülteket! — és irány kelet, az erdőn át, a falu felé. Pici ott fogja várni őket egy motorbiciklivel. A súlyos sérülteket felteszik a motorra; a könnyebben sebesültek gyalog menekülnek majd. Erdész kunyhója lesz a gyülekezési hely. Ott várakoznak legfeljebb két órát. Aztán el kell menniük, a szokásos úton. Kérdés? Semmi? Akkor ennyi volt.

Tábornok eldobta a csikket, kezét az inge alá csúsztatta, és előhúzott egy fiolányi sárga tablettát. — Figyelem! — mondta. — A vezetőség úgy döntött, egy kicsit változik a terv. Az indulási időt előrehozták huszonkettő-nulla-nullára.

— Masszaraks! — kiáltott fel Memo. — Ennyit az újdonságokról!

— Ne szakítson félbe! — szólt rá Tábornok. — Pontosan huszonkettő-nulla-nullakor kezdődik az esti sugárcsapás. Pár másodperccel azelőtt mindnyájan beveszünk két tablettát. Az akció a továbbiakban változatlan, egy kivétellel: Ordi és én dobjuk a gránátokat. Maknál lesz az összes akna, és egyedül fogja felrobbantani a tornyot.

— Hogyan? — kérdezte Erdész a térképet tanulmányozva. — Ennek így nincs értelme: huszonkettő-nulla-nulla a sugárzási idő. Akkor én a hátamon fogok feküdni, és még egy bajonettszúrás sem lesz képes talpra állítani.

— Egy pillanat! — mondta Tábornok. — Ismétlem: tíz másodperccel huszonkettő-nulla-nulla előtt mindenki beveszi ezt a fájdalomcsillapítót. Megértette, Erdész? Be fogja venni! Tehát, huszonkettő-nulla-nullakor…

— Ismerem ezeket a pirulákat — mondta Erdész. — Két perc megkönnyebbülés, aztán annyi. Utána az ember szabályosan bebicskázik. Ismerjük ezt, már próbáltuk.

— Ez más — magyarázta Tábornok türelmesen. — Ez legalább öt percig hatásos. Lesz rá időnk, hogy odarohanjunk az őrházhoz, és eldobjuk a gránátjainkat. A többit majd Mak elintézi.

Csend támadt. Gondolkoztak. Erdész, akinek egy kicsit lassú volt a felfogása, a fejét vakarta. Az ötlet lassan gyökeret eresztett benne. Abbahagyta a vakarózást, arcán a hirtelen megvilágosodás kifejezésével körülnézett, szeme felcsillant, és a térdére csapott. Sok kemény ütést kapott az élettől, de még mindig nem értette, mire megy ki ez az egész. Nem akart ő semmi mást, csak hogy békén hagyják, és visszatérhessen a családjához. Az egész háborút a lövészárokban töltötte, ahol jobban félt a káplárjától, mint az atomfegyverektől. Nagyon megkedvelte Maximot, és rendkívül hálás volt neki, mert kikúrálta egy régi lábsérülését. Attól fogva szilárdan hitte, hogy semmi rossz nem történhet vele, amíg Maxim velük van. Maxim egy hónapon át a pincéjében aludt, és minden este lefekvés előtt Erdész ugyanazt a történetet mesélte el neki, de minden alkalommal más befejezéssel. Maxim nem tudta elképzelni, hogy Erdész bármilyen vérontásban részt vett volna, habár hallott róla, hogy képzett, és könyörtelen harcos.

— Az új tervnek a következő előnyei vannak — folytatta Tábornok. — Mindenek előtt, nem számítanak ránk: a meglepetés ereje. Másodszor, az első terv elég régen készült, és fennáll a veszélye, hogy az ellenség értesült róla. Ezúttal mi fogunk először ütni. Ez növeli a siker esélyét.

Zöldség egyetértően bólogatott, arcán gúnyos mosollyal. Olyan ember volt, aki élvezte a kockázatot; szerette a váratlan dolgokat. Múltja sötét volt: tolvaj volt, és csaló; hosszú időt töltött börtönben, végrehajtott egy merész szökést, megpróbált visszatérni alvilági cimboráihoz, de az idők megváltoztak. Azok nem tűrtek meg degent maguk között, fel akarták jelenteni. De ő elbánt velük, és megint megszökött. Vidéken bujkált, amíg a néhai Gel Ketsef rá nem talált. Zöldség értelmes volt, romantikus, hitte, hogy a föld lapos, és az égbolt szilárd. Pontosan a tudatlansága és vad képzelete okozta, hogy ő volt az egyetlen ember a lakott szigeten, aki gyanította, hogy Maxim nem a hegyek közül érkezett, nem a természet különös tréfája volt, hanem látogató valami lehetetlen helyről, talán a mennyei boltozaton túlról. Látott már hegyi embereket — minden félét- és fajtát. Elképzeléseit nem mondta el közvetlenül Maximnak, de célozgatott rá, és olyan mélységes tisztelettel kezelte, ami már-már határos volt a talpnyalással. — Te leszel itt a góré — mondogatta. — Akkor aztán majd megmutatjuk nekik… — Hogy mit, és hogyan akart megmutatni, az nem volt egészen világos, de egy dolog biztos volt: Zöldség szerette a rizikós munkákat, és utálta a rutinfeladatokat. Maxim idegenkedett vad, primitív kegyetlenségétől. Számára Zöldség csak egy alig megszelídített majom volt.

— Nekem ez nem tetszik — mondta Memo morcosan. — Túl kockázatos. Nincs előkészítve. Semmi nincs leellenőrizve. Nem, nekem ez nem tetszik.

Memo Gramenu, a Halál Patája, örök elégedetlen volt, és mindig úgy tűnt, mintha félne valamitől. A múltja titok volt, mert valamikor nagyon magas pozíciót töltött be a földalatti mozgalomban. A rendőrség kezére került, és valahogy túlélte. A kínvallatás megnyomorította, de a cellatársai magukkal vonszolták, mikor sikerült megszervezniük a szökésüket. Ezt követően, betartva a földalatti mozgalom szokásait, eltávolították a pozíciójából, habár kétségtelenül minden gyanún felül állt. Kinevezték Gel Ketsef helyettesének. Harcolt tornyok elleni támadásokban, járőrkocsikat robbantott fel, becserkészte és lelőtte a Légió egyik brigádjának parancsnokát, és közismert volt fanatikus merészségéről és kitűnő céllövő képességéről. Pont mielőtt kinevezték volna egy csoport vezetőjének valahol egy délnyugati kisvárosban, Gel csoportját elkapták. Patás továbbra is minden gyanún felül állt, de nyugtalanította a gondolat, hogy a bajtársai talán kényelmetlenül érzik magukat a társaságában. Habár félelme nem nyert igazolást, akár igaz is lehetett volna. A földalatti mozgalomban nem kedvelték különösebben a túl szerencsés fickókat. Memo csendes, de szőrszálhasogató típus volt, igencsak járatos a konspiráció művészetében, és makacsul ragaszkodott a szabályokhoz, még a legjelentéktelenebbekhez is. Úgy gondolta, semmi másról nincs értelme beszélgetni, kivéve a földalatti mozgalom dolgairól: minden energiáját a csoportnak szentelte. Gondoskodott róla, hogy tökéletesen el legyenek látva fegyverrel, élelemmel, pénzzel, és biztonságos találkahelyekkel. Még egy motorbiciklit is szerzett. Habár Maxim megérezte az iránta való ellenszenvét, nem értette az okát Memo viselkedésének, és jobbnak látta nem megkérdezni tőle. Memo nem az a fajta volt, akivel az ember őszinte beszélgetést folytathatott volna. Talán azért utálta őt, mert Maxim volt az egyetlen, aki állandó félelmét megérezte. A többiek sosem hitték volna el, hogy a mogorva Patás, a földalatti mozgalom alapítóinak egyike, a született terrorista, aki a vezetőség képviselőit magával egyenlőkként kezelte, félhet bármitől is.

— Nem értem a vezetőség érvelését — folytatta Memo, újabb adag rovarriasztót kenve a nyakára. — Nem először hallok erről a tervről. Vagy százszor ki akarták próbálni, de mindig elvetették, mert szinte biztos halált jelent. Amíg nincs sugárzás, még lenne esélyünk a menekülésre kudarc esetén, és életben maradnánk, hogy valahol máshol csaphassunk le. De ezzel a tervvel a legelső hiba azt jelentené, hogy mindannyiunkat megölnek. Szerintem nagyon különös, hogy a vezetőség nem látja be ezt a nyilvánvaló tényt.

— Nincs igazad, Patás — felelte Ordi. — Most itt van velünk Mak. Ha bármi rosszra fordul, ő ki tud húzni minket, és talán a tornyot is fel tudja robbantani.

Közönyösen cigarettázott, a mocsár mélyébe bámulva. Hűvös volt és nyugodt, felkészült mindenre. Az embereket elbátortalanította, hogy úgy tekintett rájuk, mint többé-kevésbé hasznos pusztító gépezetekre. Múltjában és jelenében nem volt semmi homályos, vagy megkérdőjelezhető. Művelt családból származott. Apja meghalt a háborúban; anyja még dolgozott, tanár volt Kacsafalván. Ordi szintén tanárként dolgozott, amíg ki nem rúgták, mert degen volt. Bujkált, megpróbált átszökni Hontiba, végül találkozott Gellel, aki fegyvereket csempészett. A férfi  csinált belőle terroristát. Kezdetben tisztán idealista megfontolások alapozták meg az ügy iránti odaadását: egy igazságos társadalomért harcolt, ahol mindenki szabadon gondolhatja és teheti azt, amit akar, és képes megtenni.

Aztán, hét évvel ezelőtt, a rendőrség Ordi nyomára bukkant, és a gyermekét túszul ejtették, azzal a szándékkal, hogy rákényszerítsék, adja fel magát, és a férjét. A mozgalom vezetősége ezt nem engedte volna meg neki, mert túl sokat tudott. Soha többé nem hallott a gyermekéről, halottnak tekintette, habár a lelke legmélyén ezt nem hitte el. Az utóbbi hét évben elsősorban az ellenség gyűlölete vezette. Álmai az igazságos társadalomról távoli ideákká halványodtak. Habár szívből szerette, meglepő nyugalommal fogadta férje elvesztését. Valószínűleg már jóval letartóztatása előtt megbékélt a gondolattal, hogy többé már nem kötődhet soha senkihez. Most, ugyanúgy, mint Gel a tárgyalásán, már csak egy élő holttest volt, de egy igen veszélyes fajta.

— Mak zöldfülű — mondta Memo. — Honnan tudhatjuk, hogy nem veszíti el a fejét, ha egyedül marad? Nevetséges, hogy erre a tervre bízzuk magunkat, és elvetjük a régi, bevált tervet, csak azért, mert itt van velünk ez a zöldfülű. Már mondtam, és mondom még egyszer: ez túl kockázatos.

— Hagyd már, Patás — mondta Zöldség. — Ez a dolgunk. Régi terv, új terv — mi a különbség? Mindegyik rizikós. Mire számítottál? Nem tudjuk elvégezni a melót anélkül, hogy valami rizikót vállalnánk, ez a pirula csak csökkenti azt. Mikor tíz órakor rajtuk ütünk, azok a srácok a torony alatt azt sem fogják tudni, mi történik velük. Tízkor valószínűleg szeszt vedelnek, és torkuk szakadtából énekelnek. Ezért akkor támadunk. Talán a puskájuk sem lesz megtöltve; túl részegek lesznek. Igen, nekem tetszik ez a terv. Igaz, Mak?

— Szerintem is — mondta Erdész. — Ha ez a terv nekem is meglepetés, képzeljétek el, milyen lesz a légiósoknak. Zöldségnek igaza van: azt sem fogják tudni, honnan kapják az áldást. Ráadásul azok a pirulák adnak nekünk plusz öt percet. És mire észrevennétek, Mak már le is dönti azt a tornyot, és minden jóra fordul majd. Ó, a fenébe, de még milyen jóra! — mondta hirtelen, mintha új ötlete támadt volna. — Mi leszünk az első fickók az ellenállásban, akik ledöntöttek egy tornyot. Gondoljátok csak el, milyen sokáig tart majd, míg kijavítják! Megint emberekként élhetünk majd legalább egy hónapig, anélkül, hogy ránk támadnának azzal a kurva toronnyal.

— Attól félek, félreértett, Patás — mondta Tábornok. — Valójában semmi nem változott ebben a tervben. Csak éppen meglepetésszerűen támadunk, Csibével megerősítve. És a visszavonulásunk is csak egy kicsit tér el a szokásos eljárástól.

— Ha amiatt aggódsz, hogy Mak nem tud majd mindannyiunkat elvonszolni onnan, — mondta Ordi, — ne feledd, csak egyikünket kell vinnie, legfeljebb kettőt. Elég erős hozzá.

— Igen — mondta egyetértően Tábornok. — Így igaz.

Tábornok szerelmes volt Ordiba. Csak Maxim ismerte az érzéseit, de ő azt is tudta, hogy ez régi, és reménytelen szerelem. Akkor kezdődött, mikor Gel még élt, de most még reménytelenebbnek tűnt. Tábornok igazából nem volt tábornok. A háború előtt futószalag mellett dolgozott, aztán altisztképző iskolát végzett, harcolt a gyalogságnál, és kapitányként fejezte be a háborút. Jól ismerte Csacsu kapitányt, régről eredő elszámolnivalója volt vele — valami zűrös ügyük volt, közvetlenül a háború után. Mindenesetre régóta sikertelenül üldözte Csacsut. Habár a földalatti mozgalom vezetőségéhez tartozott, gyakran vett részt fegyveres akciókban, jó katona volt, és hozzáértő parancsnok. Szívesen dolgozott az ellenállásban, de azt nehezen tudta elképzelni, mi lesz majd a győzelem után. Valójában nem is hitt igazán a győzelemben. Született katona volt, könnyedén alkalmazkodott a körülményekhez, és sosem tervezett messzebbre az elkövetkező tíz-húsz napnál. Az elképzeléseit véletlenszerűen szedegette össze, egy kicsit innen, egy kicsit onnan; a félkarú Vadkantól, Ketseftől, a vezérkartól. De gondolkodása előterében ott maradtak azok az ideálok, amit az altisztképzőben vertek belé. Ha részletesebben ki kellett volna fejtenie a teóriáit, a nézetek különös keveréke kerekedett volna ki belőle: a gazdagok hatalmát meg kell dönteni (ez Vadkantól volt, aki Maxim szerint valamiféle szocialista vagy kommunista lehetett); országunkat a mérnököknek és technikusoknak kellene vezetni (ez Ketseftől); a városokat a földdel kellene egyenlővé tenni, és a természettel bensőséges kapcsolatban kellene élnünk (valami bukolikustól a vezetőségből). Mindezt a feljebbvalóink iránti abszolút engedelmességgel lehetne megvalósítani, és az elvont témákról folytatott beszélgetések terjedelmének jelentős korlátozásával.

Maxim kétszer is összetűzött vele. Miért pusztítsanak el tornyokat, áldozzanak fel bátor bajtársakat, időt, pénzt, fegyvereket, vitatkozott Maxim, mikor a tornyokat egyébként tíz nap alatt helyreállítják? Minden úgy folytatódna tovább, mint azelőtt, leszámítva azt, hogy a szomszédos falvak lakóit meggyőznék arról, hogy a degenek kegyetlen ördögök. Tábornok nem tudta világosan elmagyarázni Maximnak, miért foglalkoznak a tornyok elleni diverzióval. Vagy titkolt valamit, vagy ő sem értette, miért volt erre szükség. Minden alkalommal ugyanazt ismételgette: a parancsok nem arra valók, hogy megvitassák őket; a tornyok elleni minden támadás egy csapás az ellenségre; és hogy az embereket nem szabad megakadályozni abban, hogy visszavágjanak, különben a gyűlölet elemészti őket, és nem lesz semmi, amiért élhetnének.

— Meg kell keresnünk a Központot! — erősködött Maxim. — Minden erőnkkel a Központra kell lecsapnunk! Mire használják az eszüket azok ott a vezetőségnél, ha még egy ilyen egyszerű dolgot sem értenek meg?

— A vezetőség tudja, hogy mit csinál — mennydörgött Tábornok. A mi helyzetünkben első a fegyelem! Nincs szükségünk anarchistákra, köszönjük szépen. Mindennek megvan a maga ideje, Mak. Megkapod a Központodat is, ha elég sokáig élsz. — Tábornok mégis tisztelte Maximot, és sóváran kereste a segítségét, mikor a sugárcsapások az erdész pincéjében érték.

— Én még mindig ellenzem — mondta Memo makacsul. — Mi van, ha a tüzükkel földhöz szegeznek minket? Mi van, ha a munkához hat percre lesz szükségünk öt helyett? Ez egy őrült terv.

— Először fogunk drótakadály-robbantó tölteteket használni — magyarázta Tábornok. — Ha a régi módszerünkkel törünk át a szögesdróton, az akció sorsa három-négy perc alatt eldől. Ha meglepetésszerűen kapjuk el őket, egy, vagy akár két percet is megspórolunk.

— Két perc, az hosszú idő — mondta Erdész. — Két perc alatt én puszta kézzel megfojtom őket. Már ha a kezem közé tudom őket kapni.

— Na ja, ha a kezünk közé tudjuk kapni őket — fintorgott Zöldség. — Nem igaz, Mak?

— Mak, nem akarsz mondani valamit? — kérdezte Tábornok.

— Már megmondtam. Az új terv jobb, mint a régi, de még így is gyatra. Hadd csináljam én egyedül. Vállalom a kockázatot.

— Ne kezdjük ezt megint. — Tábornok hangja ingerült volt. — És ezzel fejezzük be a témát. Van valami praktikus javaslatod?

— Nincs — felelte Maxim, megbánva, hogy újra megnyitotta a vitát.

— Hol szerezte ezeket az új tablettákat? — kérdezte váratlanul Memo.

— Ezek ugyanazok, mint a régiek, — magyarázta Tábornok, — de Maknak sikerült egy kicsit hatásosabbá alakítania őket.

— Ó igen, Mak… Memo lekicsinylő tónusa mindenkiben kényelmetlen érzéseket keltett. Azt sejttette, lám, itt van ez a zöldfülű, nem is igazán közülünk való, egy idegen, aki akár csőbe is húzhatja őket.

— Igen, Mak — mondta Tábornok élesen. — Elég a szóból. A parancs a vezetőségtől jött. Engedelmeskedjen neki, Patás!

— Azt teszem. — Memo megvonta a vállát. — Ellenzem, de engedelmeskedem. Mi mást tehetnék?

Maxim szomorúan nézte őket. Tisztára vegyes társaság. Normális körülmények között valószínűleg eszükbe sem jutott volna, hogy társuljanak egymással. Ex-farmer, ex-bűnöző, ex-tanár. Amibe belefogtak, olyan értelmetlennek tűnt; néhány óra múlva többségük halott lesz, és a világon semmi nem fog megváltozni. Akik túlélik, azok legfeljebb egy kis időre megszabadulnak attól a szörnyű fájdalomtól. De megsebesülnek, vagy kimerülnek a megpróbáltatásoktól. Veszett kutyákként üldözik majd őket, és fojtogató, szűk lyukakban kell majd bujkálniuk. És a kör kezdődik majd előröl. Velük együttműködni butaság volt, de cserbenhagyni őket lelkiismeretlenség lett volna. Az előbbi lehetőséget kellett választania. Talán itt ez a módja, így kell tenni, ha az ember el akar érni valamit. El kell tűrni a butaságot, az értelmetlen vérontást, még az árulást is. Micsoda nyomorult, ostoba, gonosz emberek. De mi másra számíthatunk egy ilyen nyomorult, ostoba, gonosz világon? A butaság a gyengeségből ered, és a gyengeség a tudatlanságból, a helyes út ismeretének hiányából. Képtelenség, hogy ne lehetne megtalálni a helyes utat. — Én egyszer már megpróbáltam, és tévedtem. Nyilvánvaló, hogy amin most járok, szintén tévút. Ki tudja, talán nem kéne megint a rossz utat választanom, és zsákutcában találni magam. De kinek próbálom megmagyarázni a cselekedeteimet? És miért? Szeretem ezeket az embereket, és tudok nekik segíteni. Egyelőre ez minden, amit tudnom kell.

— Most szétszóródunk — mondta Tábornok. — Patás, maga Erdésszel megy. Mak Zöldséggel. Én Csibével. Huszonegy-nulla-nullakor találkozunk a határjelzőnél. Ne az úton menjenek; inkább a fák között. Mindegyikük felelős a társáért, tehát maradjanak együtt. Gyerünk. Először Memo és Erdész. — A csikkeket összesöpörte egy papírlapra, összegöngyölte, és a zsebébe tette.

Erdész megdörzsölte a térdét. — Sajognak a csontjaim. Esni fog. Ez azt jelenti, jó kis éjszakánk lesz — jó sötét.

11.

Az erdő szélétől a szögesdrótig kúszniuk kellett. Zöldség mászott elől, maga után húzva egy rudat a robbanótöltettel, és szitkozódott, mert a tüskék szurkálták a kezét. Maxim mögötte kúszott egy zsák mágneses aknával. Az eget felhők takarták, eső permetezett. A fű nedves volt; pár perc alatt bőrig áztak. Zöldség híven követte az iránytűjét, egyszer sem tért el az iránytól. Mikor nedves rozsda szagát sodorta feléjük a szél, Maxim meglátta a három sor szögesdrótot, és mögöttük a torony masszív gerendáinak halvány körvonalait. Fejét kissé felemelve észrevett egy zömök, háromszögletű épületet a torony aljánál. Az őrház. Három légiós ült benne egy géppuskával. Felismerhetetlen hangok sodródtak feléjük az eső kopogásán át; aztán fellángolt egy gyufa, és halvány, sárgás fény világította meg a keskeny lőrést.

Zöldség négykézláb a szögesdrót alá tolta a rudat. — Kész — súgta. — Hátra! — Hátrakúsztak tíz lépésnyire, és vártak. Zöldség órájának foszforeszkáló mutatóját figyelte. A detonátort a markában szorongatta. Reszketett. Maxim hallotta fogainak vacogását és nehézkes lélegzését. Ő szintén remegett. Kezét a zsákra tette, és megtapogatta az aknákat; érdesek voltak, és hidegek. Ahogy az eső erősödött, elnyomott minden más hangot. Zöldség négykézláb kissé felemelkedett, és egyfolytában suttogott valamit: vagy imádkozott, vagy szitkozódott. — Jól van, rohadékok! — kiáltotta hirtelen, és jobb kezével gyors mozdulatot tett. A gyutacs csattanását szisszenő hang követte, és nem messze előttük vörös lángfüggöny tört fel a földből. Távolabb, balra, egy másik, széles függöny szökkent fel fülrepesztő dörrenéssel, forró, nedves földet, parázsló fűcsomókat, és izzó-vörös fémszilánkokat szórva szerteszét. Zöldség előre iramodott. Hirtelen vakító fény világította be az egész területet. Maxim hunyorgott. Hideg borzongás futott végig a gerince mentén, és egy gondolat villant az agyába: — Végünk van. — De nem hallott lövéseket, csak suhogás és sziszegés törte meg a csendet.

Mikor Maxim kinyitotta a szemét, látta a szürke őrházat, a széles rést a szögesdróton, és apró, magányos alakokat a tornyot körülvevő hatalmas üres területen.

Az alakok teljes erőből futottak az őrház felé, csendben, hangtalanul, elestek, újra felugrottak, és futottak tovább. Aztán Maxim panaszos nyöszörgést hallott: Zöldség a földön ült a szögesdrót mögött, jobbra-balra himbálózott, mindkét kezét a fejére szorítva. Maxim odarohant hozzá, és lefejtette a kezeit az arcától. Zöldség szemei kidülledtek, és nyál habzott az ajkán. Még mindig nem lőttek. Egy örökkévalóság telt el, de az őrház még csendes volt. Hirtelen egy ismerős dal csendült fel.

Maxim a hátára fordította a nyáladzó Zöldséget, másik kezével a zsebében kotorászott. Szerencse, hogy Tábornok túlzottan óvatos volt, és adott Maximnak tartalék fájdalomcsillapítót. Szétfeszítette Zöldség száját, és kényszerítette, hogy nyelje le. Aztán megragadta Zöldség gépfegyverét, és megfordult, kereste a vakító fény forrását. Még mindig nem lőttek, és a magányos alakok futottak tovább. Egyikük már egészen közel volt az őrházhoz, a másik nem messze mögötte. A harmadik, aki jobb oldalon futott, hirtelen széttárta a karját, és teljes hosszában elvágódott. — Ó, hogy sír az ellenség — bömbölte az éneklő hang. És a fény felülről tűzött lefelé, nagyjából tíz méter magasságból, valószínűleg a toronyból, amit most nem is látott. Öt vagy hat vakító, kékesfehér korong volt a helyén. Maxim felemelte a fegyverét, megcélozta a korongokat, és meghúzta a ravaszt. Az apró, esetlen, és szokatlan házi készítésű fegyver megremegett a kezében. Mintegy válaszképpen, vörös lángok villantak fel a lőrésben. Zöldség hirtelen kitépte a fegyvert Maxim kezéből, előre iramodott, aztán megbotlott, és elesett.

Maxim lehasalt, és visszakúszott a zsákjáért. Mögötte szaporán ropogtak a fegyverek. Aztán, végre, egy gránát robbant, egy másik is, aztán kettő egyszerre, és a géppuska elhallgatott. Csak egy géppisztoly kerepelt tovább. Újabb robbanások morajlottak. Egy nem emberi sikoly hasított a levegőbe, aztán elcsendesedett. Maxim megragadta a zsákot, és rohanni kezdett. Füstoszlop emelkedett az őrház felett. Lőporszag érződött. A környék világos volt és kihalt, leszámítva egy sötét, görnyedt alakot, aki az őrház fala mellett vánszorgott, karjával a falnak támaszkodva. Elérte a lőrést, bedobott rajta valamit, és a földre rogyott. A lőrésből vörös fény izzott. Aztán hangos dörrenés hallatszott, majd minden újra elcsendesedett.

Maxim megbotlott, és majdnem elesett. Néhány lépés után újra megbotlott, és észrevette, hogy rövid pálcikák állnak ki a földből. Taposóaknák kioldói, elrejtve a fűben. — Szóval így állunk! Istenem, mekkora bolond vagyok! Ha Tábornok hagyta volna, hogy menjek a magam feje után, és egyedül jöttem volna, elvesztettem volna mindkét lábamat, és most itt feküdnék félholtan. Fene azt a nagy számat! — A torony már egészen közel volt. Óvatosan futott, kerülgetve az aknákat.

Mikor elérte a torony egyik óriási vas tappancsát, letette a zsákját a mágneses aknákkal. Ó, de szívesen tapasztotta volna rá valamelyiket arra a nedves acélra! De neki még az őrház miatt kellett aggódnia. Az acélajtó kissé nyitva volt, és lusta lángnyelvek nyújtózkodtak mögüle. Egy légiós feküdt a lépcsőn — már vége volt. Maxim megkerülte az őrházat, és megtalálta Tábornokot. A földön ült, a betonfalnak támaszkodva; kifejezéstelenül nézett maga elé, és Maxim rájött, hogy elmúlt a tabletták hatása. Körülpillantott, felemelte Tábornokot, és elvitte a toronytól. Nagyjából húsz lépéssel odébb Ordi feküdt a fűben, kezében egy gránáttal. Arccal lefelé feküdt, de Maxim tudta, hogy meghalt. Tovább keresve megtalálta az erdészt, szintén holtan. Zöldség is meghalt. Kit hagyhatna ott Tábornokkal?

A halálesetektől döbbenten körüljárta a területet. Csupán néhány perccel azelőtt még úgy gondolta, felkészült rá, hogy szembenézzen ezzel a lehetőséggel. Most már nem vágyott rá, hogy visszatérjen, felrobbantsa a tornyot, befejezze a munkát, amit elkezdtek. Előbb meg kell néznie, mire jutott Memo. A szögesdrót mellett fekve találta. Megsebesült, valószínűleg megpróbált elkúszni, aztán elvesztette az eszméletét. Maxim melléje fektette Tábornokot, aztán újra a torony felé futott. Milyen különös, gondolta, hogy most mennyire könnyű lefutni ezt a nyavalyás alig kétszáz métert.

Az aknákat a torony lábaihoz erősítette, mindegyikhez kettőt, biztos, ami biztos. Habár volt elég ideje, sietett: Tábornok és Memo vérzett. És valószínűleg valahol az országúton légiósokkal megrakott teherautók tartottak feléjük. Gajt nagy valószínűséggel kivezényelték, és most ő és Pandi a macskaköves utakon zötykölődnek. A környező falvak lakosai felébredtek: a férfiak megragadják a puskájukat; a gyerekek sírnak; és az asszonyok átkozzák a véreskezű kémeket, akik elrabolták tőlük az álmukat. Érezte, hogy a nedves sötétség kavarog, pezseg, életre kel, megtelik veszéllyel.

Maxim beállította az öt perces időzítőket, aktiválta őket, aztán futni kezdett visszafelé,  Tábornokhoz és Memóhoz. Érezte, hogy elfelejtett valamit, megállt, körülnézett, aztán eszébe jutott. Ordi. Visszament hozzá, könnyű testét a vállára emelte, aztán újra futásnak eredt a szögesdrót felé. Az északi rés felé fordult, ahol Tábornok és Memo feküdt. Megállt mellettük, és megfordult, hogy megnézze a tornyot.

Ott volt. Végre beteljesült a terroristák értelmetlen álma. Az aknák gyors egymásutánban felrobbantak, és a torony alja füstbe burkolózott. A vakító fény kialudt, és hirtelen szuroksötét lett. A sötétben a föld morajlott, és újra és újra megremegett.

Maxim az órájára pillantott. Tíz múlt tizenhét perccel. Szeme alkalmazkodott a sötétséghez, újra látta a széttépett szögesdrótot, és a tornyot. A torony az őrház oldala mellett feküdt, gerendáit széthajlította és megcsavarta a robbanás.

— Ki van ott? — kérdezte Tábornok rekedten.

— Maxim. — Föléje hajolt. — Ideje mennünk. Hol találták el? Tud járni?

— Várj! Mi van a toronnyal?

— A toronynak vége.

Ordi még a vállán feküdt. Hogy tudná tapintatosan közölni a hírt Tábornokkal?

— Lehetetlen, — mondta Tábornok, kissé felemelkedve. — Masszaraks! A toronynak tényleg vége, nem igaz?  — Felnevetett, és hátrahanyatlott a fűre.

— Figyelj, Mak, én egy kissé összezavarodtam. Mennyi az idő?

— Tíz húsz.

— Tehát minden rendben van. Végeztünk. Szép munka volt, Mak. Várj csak… Ki fekszik itt mellettem?

— Patás.

— Lélegzik — mondta Tábornok. — Folytasd ki van még életben? Ki van ott nálad?

— Ordi — mondta Maxim nehézkesen.

Tábornok néhány másodpercig nem szólt semmit.

— Ordi — ismételte határozatlanul, és dülöngélve felállt. — Ordi — ismételte megint, és tenyerét a nő arcára tette.

— Egy darabig csendben álltak. Aztán Memo szólalt meg rekedten:

— Mennyi az idő?

— Tíz huszonkettő.

— Hol vagyunk?

— Indulnunk kell — mondta Maxim.

Tábornok megfordult, és átment a szögesdrótba robbantott átjárón. Erősen dülöngélt. Összegörnyedt. Maxim felemelte Memót, a másik vállára vetette, és követte Tábornokot. Mikor utolérte, Tábornok megállt.

— Csak a sebesültet — mondta.

— Elbírom Ordit is.

— Csak a sebesültet. Ez parancs!

Karját kinyújtva, nyögve a fájdalomtól, levette Ordi testét Maxim válláról. A súlya túl sok volt neki, letette a földre.

— Csak a sebesültet — mondta kimérten. — Gyerünk! Futólépés!

— Hol vagyunk? — kérdezte Memo. — Ki van itt? Hol vagyunk?

— Fogja meg az övemet — utasította Maxim Tábornokot. Futni kezdtek.

Memo felsikoltott, és a teste elernyedt. Feje imbolygott, karjai himbálóztak, lába Maxim hátát verte. Tábornok hangosan lihegve, erősen Maxim övébe kapaszkodva, szorosan mögötte futott.

Berohantak az erdőbe. Nedves ágak csapódtak az arcukba. Kerülgetni az eléjük kerülő fatörzseket, átugrálni a földből kiálló tuskókat sokkal nehezebb volt, mint Maxim gondolta volna. Rájött, hogy gyalázatos állapotban van. A levegő is áporodott volt. Egyáltalán, mindent rossznak látott. Ez az egész zűrzavar annyira feleslegesnek, értelmetlennek tűnt. Nyomukban letört ágak hevernek, vérfoltos a csapás. Biztos volt benne, hogy az utat mostanra már lezárták, a vérebek már a pórázt rángatják, és Csacsu kapitány, pisztollyal a kezében, parancsokat ordítva, lúdtalpasan rohan az út mellett. Csacsu lesz az első, aki beveti magát az erdőbe. Mögöttük hever az a hülye torony, ledöntve. És az összeégett légiósok. És három halott bajtárs. Vele most két félholt sebesült volt, kicsi az esély, hogy élve megússzák. Mindez egy torony kedvéért, egy hülye, értelmetlen, mocskos, rozsdás toronyért. Egyért az ezer hasonló közül.

— Nem fogom hagyni magam még egyszer ilyen hülyeségbe belekeverni. Nemet fogok nekik mondani. Ennyi vért egy rakás haszontalan, rozsdás vasért; egy fiatal, bolond életet áldoztak fel rozsdás vasért, és egy öreg, bolond életet, néhány napnyi normális emberi élet reményéért. És egy szerelemnek golyókkal vetettek véget. Meg fogom mondani nekik, maguk, emberek, állandóan a túlélésről beszélnek. Ha tényleg ezt akarják, akkor miért halnak meg, és miért ilyen olcsón adják az életüket? Masszaraks! Nos, nem fogom hagyni őket meghalni! Micsoda fafej vagyok! Hogy tehettem ilyet? Hogy hagyhattam őket ilyet tenni?

Tábornokot a karjánál fogva vonszolva, Memóval a vállán, kiszökkent az útra, és körülnézett. Pici rohant feléjük, vizesen, és ijedten.

— Összesen ennyi? — kérdezte rémülten, és Maxim hálás volt neki ezért a reakcióért.

A sebesülteket a motorbiciklihez vonszolták, és Memót begyömöszölték az oldalkocsiba. Aztán Maxim felültette Tábornokot a hátsó ülésre, és odakötözte Picihez egy övvel. Csend volt az erdőben, de Maxim tudta, hogy ez a nyugalom csak látszólagos.

— Menj — mondta. — Ne állj meg. Törj át rajtuk.

— Tudom — felelte Pici. — Veled mi lesz?

— Megpróbálom magam után csalni őket. Ne aggódj. Nem kapnak el.

— Reménytelen — mondta Pici szomorúan. Megnyomta az önindítót, és a motor felberregett. — Felrobbantottátok a tornyot?

— Igen — felelte Maxim. Pici gázt adott.

Maxim, most már egyedül, mozdulatlanul állt néhány másodpercig, aztán nekiiramodott, vissza az erdőbe.

Az első tisztásnál letépte magáról a dzsekijét, és a bokrok közé dobta. Futólépésben visszatért az útra, és teljes erejéből futni kezdett a város irányába. Aztán megállt, leakasztotta a gránátokat az övéről, szétszórta őket az úton, átverekedte magát a bozóton a másik oldalra, megpróbált annyi ágat letörni, amennyit csak lehetett, és a zsebkendőjét bedobta a bokrok mögé. Csak ezután folytatta útját az erdőn át, próbálva állandó tempót tartani a következő tíz-tizenöt kilométeren.

Futás közben arra koncentrált, hogy tartsa a délnyugati irányt, és kikerülje az akadályokat. Kétszer keresztezett utakat: először egy elhagyatottat, aztán a szintén néptelen 11-es főutat. Itt hallotta először a kutyák ugatását. Mivel nem tudta megállapítani, vajon vérebek voltak-e, úgy döntött, a biztonság kedvéért csinál egy nagy kerülőt. Fél órával később a város teherpályaudvarán találta magát, raktárépületek között kocogva.

Fények izzottak, mozdonyok fütyültek, emberek rohangáltak. Az incidens híre valószínűleg még nem ért el ide, de jobbnak látta abbahagyni a futást, mielőtt még tolvajnak nézték volna. Lelassított sétatempóra, és mikor egy nehéz tehervonat húzott el mellette a város irányába, felugrott az első homokkal töltött kocsira, amit észrevett; ott feküdt rajta, amíg egy cementgyárhoz nem ért. Akkor aztán leugrott, lerázta magáról a homokot, és átgondolta, merre menjen tovább.

Értelmetlen lett volna az erdész háza felé venni az útját, habár az volt az egyetlen biztonságos búvóhely a környéken. Megpróbálhatta volna Kacsafalván tölteni az éjszakát, de az veszélyes lett volna. Csacsu kapitány jól ismerte a környéket. Amellett elrettentette a gondolat, hogy hirtelen betoppan az öreg Illi otthonába, és szembesíti őt a lánya halálhírével. Hová mehetne máshová? Bement egy munkások által látogatott ócska kis vendéglőbe, evett valami kolbászfélét, ivott egy kis sört, és a falnak dőlve elszundikált. Az összes többi vendég is ugyanolyan piszkos és fáradt volt, mint ő; munkások voltak, akik elszabadultak az éjszakai műszakból, és lekésték az utolsó villamost hazafelé.

Radáról álmodott. Gaj kint volt egy razzián. Nagyszerű! Rada szeretettel várta, melegen üdvözölte, megengedte, hogy megmosakodjon, és ruhát váltson. A civil ruhák, amit Fank adott neki, még ott voltak. Aztán reggel keletnek indult volna, ahol a második biztonságos búvóhely volt. Ennél a pontnál felébredt. A pultra dobott egy gyűrött bankjegyet, és távozott.

Rövid, veszélytelen séta volt csak az út a lány lakóhelyéig. Az utcák néptelenek voltak, leszámítva egy férfit, aki a bérház bejáratánál posztolt. A portás. Maxim lábujjhegyen osont el mellette, felsétált a lépcsőn, és becsengetett. Csend volt az ajtó mögött. Aztán valami mocorgást hallott, lépteket, és az ajtó kinyílt. Rada volt.

A lány elfojtott egy sikolyt. Maxim megölelte, és megcsókolta. Olyan érzés volt, mintha hosszú távollét után hazatért volna. A lány becsukta mögötte az ajtót, és csendben beléptek a szobába. Rada könnyekben tört ki. A szoba nem változott, csak a kis dívány hiányzott. Gaj pizsamában ült az ágya szélén, döbbenten és riadtan bámult Maximra. Néhány pillanat tel el így, Maxim és Gaj egymást nézték, Rada pedig sírt.

— Masszaraks! — mondta Gaj gyenge hangon. — Te élsz!

— Szia Gaj. Kár, hogy itthon vagy. Nem akarlak bajba keverni. Csak egy szót szólj, és már megyek is.

Rada megszorította a karját.

— Nem, dehogy! Nem mész sehová. Csak hagyd, hogy megeméssze… ha te mész, megyek én is!

Gaj félredobta a takarót, kiugrott az ágyból, és odament Maximhoz. Megérintette a vállát és piszkos kezét, aztán megtörölte a saját homlokát, összemaszatolva azt is.

— Lehetetlen! Ezt nem hiszem el! Semmit nem értek — mondta. — Te élsz. Honnan jössz? Rada, hagyd abba a bőgést! Megsebesültél? Pocsékul nézel ki. És csupa vér vagy.

— Nem az enyém.

— Semmit nem értek — ismételte Gaj. — De te tényleg élsz! Rada, csinálj egy kis teát! Nem is, keltsd fel az öreget, kérj tőle valami töményet.

— Óvatosan — figyelmeztette Maxim. — Ne csapj zajt. Keresnek.

— Kicsoda? Miért? Micsoda képtelenség. Rada, hadd váltson ruhát. Gyere, Mak, ülj le. Vagy inkább lefeküdnél? Mi történt? Hogy lehet, hogy te élsz?

Maxim óvatosan leült a szék szélére, és kezeit a térdére tette, nehogy összekoszoljon valamit. Rájuk nézett, gyengéden, talán utoljára. És némiképpen kíváncsian is. Vajon hogy fognak reagálni arra, amit mondani fog nekik?

— Én most egy bűnöző vagyok, barátaim. Éppen az imént robbantottam fel egy tornyot.

Nem lepte meg, hogy rögtön megértették, tudták, hogy miféle toronyról beszél, és nem kérdezősködtek róla. Rada csak összeszorította az ökleit, a szemét nem tudta levenni róla. Gaj felmordult, ismerős mozdulattal, ujjaival hajába szántott, és elfordult.

Te tökfej! Tehát úgy döntöttél, hogy bosszút állsz. De kin? Ó, Mak, bolond vagy, mint mindig. Mint egy kisgyerek. De emlékezz rá, te nem mondtál semmit, és mi nem hallottunk semmit. Nem akarok tudni semmi többet. Rada, csinálj egy kis teát. És ne csapj zajt, nehogy felébresszünk valakit. Vedd le a ruhád, Mak. Csupa mocsok. Hol az ördögben jártál?

Maxim felkelt, és levetkőzött. Levetette piszkos, nedves ingét (Gaj meglátta a sebhelyeket, és nagyot nyelt), és lehúzta mocskos csizmáját és nadrágját. Egész ruházatát sötét foltok borították.

— Nos, így már sokkal jobb. — Megint leült. — Köszönöm, Gaj. Nem akarok sokáig maradni. Csak reggelig, aztán elmegyek.

— A portás látott téged?

— Aludt.

— Aludt? — hitetlenkedett Gaj. — Nos, talán igen. Neki is kell aludnia valamikor.

— Mit csinálsz itthon? — kérdezte Maxim.

— Eltávozáson vagyok.

— Hogy érted azt, hogy eltávozáson? Az egész istenverte Légió valószínűleg ott kint van, és átfésüli a vidéket.

— De én már nem vagyok légiós. — Gaj mosolya ferdére sikeredett. — Mak, engem kirúgtak a Légiótól. Most csak közönséges káplár vagyok a hadseregnél. Falusi fajankókat tanítok arra, hogyan különböztessék meg a jobb lábukat a baltól. Aztán ki velük a honti határra, a lövészárkokba. Tehát így mennek a dolgaink mostanában, Mak.

— Miattam?

— Nos, igen.

Egymásra néztek, aztán Gaj elfordította a szemét. Maxim hirtelen arra gondolt, ha Gaj most rögtön feladná őt, talán visszatérhetne a Légióhoz, és a tiszti iskola levelező tagozatára. Tudatában volt annak is, hogy ez a gondolat meg sem fordult volna a fejében két hónappal ezelőtt. Elszégyellte magát, menni akart. De Rada ráparancsolt, hogy menjen, és mosakodjon meg. Miközben Maxim tisztálkodott, Rada készített valami harapnivalót, és egy kancsó teát. Gaj a szokott helyén ült, elgyötört arcát ökleivel kétfelől megtámasztva. Nem kérdezett semmit — nyilván mert attól félt, valami szörnyűséget fog hallani, valamit, ami átüti védelmének utolsó vonalát, és szétszakítja az őt Makhoz fűző utolsó köteléket is. Rada sem kérdezett. Talán még túlságosan feldúlt volt. De a szemét nem vette le Maximról, és erősen a kezébe kapaszkodott, időről időre felzokogva, mintha attól félne, hogy hirtelen eltűnik. Eltűnik örökre. Maxim rájött, hogy fogytán az ideje, ezért félretolta megkezdett csésze teáját, és elkezdte elmondani a történetét.

Elmondta nekik, hogyan segített rajta egy terrorista anyja, miután Csacsu kapitány megsebesítette, hogyan találkozott a degenekkel, hogy miféle emberek ők, és miért, hogy mi a tornyok valódi rendeltetése, ás hogy miféle kegyetlen találmányok is azok valójában. Részletesen elmesélte, mi történt az éjszaka során, hogyan támadták meg az emberek a géppuskát, és haltak meg, egyik a másik után, hogyan omlott össze a hatalmas acélépítmény, és ő hogyan vitte a vállán a halott nőt, akinek elvették a gyermekét, és kivégezték a férjét.

Rada mohón hallgatta. Végül Gaj is kezdett valami érdeklődést mutatni, és kérdéseket tett fel. Szarkasztikus, ellenséges kérdéseket. Ostoba, és kegyetlen kérdéseket. Maxim rájött, hogy Gaj nem hitt neki, nem akart hinni neki, csak azért tette mindezt, mert nem tudta megállni, hogy félbe ne szakítsa. Mikor Maxim befejezte, Gaj önelégülten azt mondta: — Ezek a kisujjuk köré csavartak téged.

Maxim Radára nézett, de a lány elfordult. Ajkát beharapva, tétovázva azt mondta: — Nem tudom. Persze lehetett egy olyan torony, mint az. Mak, hidd el nekem, amit elmondtál, az nem lehet igaz.

Lágyan, reszkető hangon beszélt, nyilván próbálta nem megbántani Maximot. Gaj hirtelen felélénkült, és kijelentette, hogy a történet a tornyok valódi rendeltetéséről tiszta képtelenség, hogy Maximnak elképzelése sincs a tornyok számáról országszerte, hogy mennyit építettek évente, naponta, és hogy őrültség azt hinni, hogy milliárdokat költöttek el arra az egyetlen célra, hogy nyomorúságot hozzanak egy csomó tetves torzszülöttre.

— Van egyáltalán elképzelésed arról, mennyi pénzt költenek el csak az őrzésükre? — tette hozzá rövid hallgatás után.

— Gondolkoztam ezen — felelte Maxim. — Biztos vagyok benne, hogy nem ilyen egyszerű a dolog. De a honti pénznek ehhez semmi köze. Figyelj, Gaj, én magam láttam, hogyan szűnt meg a fájdalmuk, mikor a torony összeomlott. Ami pedig az anti-ballisztikus rakétákat illeti — nézd, Gaj, nektek a légvédelemhez túl sok tornyotok van. A légtereteket kevesebb toronnyal is meg lehetne védeni. És miért vannak ABR-eitek a déli határotokon? Tényleg azt hiszitek, hogy azoknak a vad degeneknek vannak ballisztikus rakétáik?

— Több minden van ott, mint gondolnád — felelte Gaj ellenségesen. — Nem tudsz te semmit, és mindent elhiszel, amit mondanak neked. Bocsáss meg, amiért ezt mondom, Mak, de ha nem rólad lenne szó… ó, mindannyian túlságosan hiszékenyek vagyunk — tette hozzá keserűen.

Maximnak nem volt kedve tovább vitatkozni. Azt akarta tudni, hogy megy a soruk. Hol dolgozik Rada? Miért nem vették fel az iskolába? Hogy van Kaan bácsi? És a szomszédok? Rada lassan felélénkült, és kezdett kötetlenül beszélgetni. Aztán hirtelen abbahagyta, felállt, összeszedte a tányérokat, és kiment a konyhába. Gaj ujjaival a hajába túrt, homlokát ráncolva nézte a sötét ablakot, végül összeszedte a bátorságát, hogy komolyan beszéljen Makkal.

— Mi nagyon szeretünk téged, Mak. Kedvellek. Rada is kedvel téged, annak ellenére, hogy egy csomó zűrt okoztál, és rosszul alakultak a dolgaink miattad. Rada nem csak kedvel téged, hanem — nos, szerelmes beléd. Folyton sírt, miután eltűntél; az első héten gyakorlatilag belebetegedett. Ő egy vonzó, ügyes lány, több udvarlója is van. Nem tudom, te hogy érzel iránta, de hadd adjak neked egy jó tanácsot. Felejtsd el ezt az egész képtelenséget. Ez nem a te dolgod; tönkre fogsz menni bele, bele fogsz pusztulni, és tönkre fogod tenni sok ártatlan ember életét. És mindezt semmiért. Menj vissza a hegyeidbe, keresd meg a népedet. Ha a fejed nem is emlékszik rá, a szíved meg fogja mondani neked, hol az otthonod. Ott senki sem fog keresni téged. Ott majd letelepszel, és éled a rendes életedet. Aztán visszajössz Radáért, és mindketten nagyon boldogok lesztek. Talán akkora majd végzünk a hontiakkal. Talán még Pandeyát is megszorongatjuk. Végül csak eljön a béke, és megint ember módjára élhetünk majd.

Ha tényleg a hegyekből származna, gondolta Maxim, valószínűleg megfogadná Gaj tanácsát. Visszatérne a szülőföldjére, békében élne ifjú hitvesével, és megfeledkezne az itteni komplikált problémákról. De nem, az ördögbe, hogy feledkezhetne meg róluk? Tudta, mit tenne majd: megszervezne egy védelmi rendszert a szülőföldje számára, ami olyan hatékonyan működne, hogy a Teremtők hivatalnokai nem mernék beleütni az orrukat a határvidék dolgaiba. Aztán ha a légiósok közelíteni merészelnének, ő a saját területén szállna harcba velük, és az utolsó szálig elpusztítaná őket.

— Az egyetlen gond az, hogy nem a hegyekből származom. Erről tehát ennyit — gondolta Maxim. — Nekem itt van dolgom, és nem áll szándékomban ücsörögni, és nem csinálni semmit. És Rada? Nos, ha tényleg szeret, akkor meg fogja érteni. Meg kell hogy értse. Az ördögbe, nem akarok most ezen gondolkodni. Nincs itt az ideje a szerelemnek.

Valami történt az épületben, de Maximot annyira lekötötték a gondolatai, hogy nem vette észre. Valaki járt a folyosón; valaki suttogott a fal túloldalán. Aztán hirtelen felbolydulás támadt a folyosón, és egy kétségbeesett sikoly: — Mak! — Rada volt. Aztán hirtelen csend támadt — mintha valaki a szájára tette volna a kezét. Maxim talpra ugrott, az ablakhoz iramodott, de már késő volt. Az ajtó kivágódott, és Rada tűnt fel mögötte, holtsápadt arccal. Volt valami otthonos kaszárnya-hangulata a patkolt csizmák dübörgésének. Radát belökték a szobába. Mögötte fekete kezeslábast viselő férfiak tolongtak. Pandi Maximra irányította a fegyverét, és Csacsu kapitány, a maga ravasz és eszes módján, közvetlenül Rada mellett állt. Egyik kezével a vállánál fogva tartotta, másikkal pisztolyt nyomott a hátába.

— Ne mozdulj! — kiáltotta. — Egy mozdulat, és lövök!

Maxim megdermedt. Túl késő volt.

— Fel a kezekkel! — parancsolta Csacsu. — Káplár, bilincset! Kettőt! Mozgás, masszaraks!

Pandi, akit Maxim gyakorlatozás közben már többször földhöz vágott, övéről egy nehéz láncot leakasztva, óvatosan közeledett hozzá. Vadsága gyorsan átváltozott a saját biztonsága iránti aggódássá.

— Ne próbálkozz semmivel — figyelmeztette Maximot. — Egyetlen rossz mozdulat, és a kapitány úr lelövi a barátnődet.

Rákattintotta a bilincset Maxim csuklójára, aztán leguggolt, és megbilincselte a lábát. Maxim készült a kitörésre, de alábecsülte a kapitányt, aki továbbra sem engedte el Radát. Együtt mentek le a lépcsőn, együtt másztak fel a teherautóra, a kapitány pisztolya folyamatosan Rada hátába nyomódott. Gajt megbilincselve belökték a kocsi hátuljába. A hajnal még messze volt, még mindig szemerkélt az eső. A légiósok lehuppantak a padokra a kocsi hátuljában. Az épület bejáratánál a portás az ajtófélfának dőlve állt, kezét a gyomra fölött összekulcsolva. Szundikált.

12.

Az állami főügyész hátradőlt a székén, egy falat szárított gyümölcsöt tolt a szájába, megrágta, és ivott rá egy korty ásványvizet. Homlokát ráncolva, ujjait fáradt szemeire nyomva, figyelmesen hallgatózott. Minden rendben volt, több száz méteres körzetben. Éjszakai eső dobolt egyhangúan az ablakon; a sikoltozó szirénák, visító fékek, és csörömpölő felvonók éjszakai nyugovóra tértek. Az Igazságügyi Minisztérium kihalt volt, leszámítva a referensét, aki csendesen üldögélt a fogadószobában, idegesen várva a parancsait. A főügyész lassan kinyitotta a szemét. A szemei előtt lebegő színes foltokon át a rendelésre készült, látogatóknak fenntartott székre pillantott. — Ha elmegyek innen, ezt is magammal kell hogy vigyem. Meg az asztalt is. Megszoktam őket. Hát igen, nehéz lesz elmenni innen. Csinos kis fészket rendeztem be itt magamnak. De miért kéne elmennem? Milyen különös az emberi természet: ha egy létrával kerül szembe, kényszerítve érzi magát, hogy felmásszon a legfelső fokáig. Ott fent hideg van, nagy a huzat — káros az egészségre — és leesni végzetes lenne. A fokok csúszósak. Bolond dolog: az ember tudatában van a veszélynek, és mégis erőlködik, mászik felfelé. Csak mászik, a körülményektől függetlenül; a jó tanácsok ellenére csak mászik; az ellenségei ellenállása ellenére csak mászik; jobb meggyőződése, a józan esze, a balsejtelmei ellenére csak mászik, mászik, és mászik. Ha nem mászna, visszaesne a létra aljára. Ez biztos. De ha tovább mászik, akkor is leeshet.

Gondolatait az interkom sípolása szakította félbe. Bosszúsan vette fel a kagylót.

— Mi van? Dolgozom.

— Méltóságos uram, — mondta a referens, — egy ismerőse, a Vándor nevezetű, vár a személyes vonalán, beszélni óhajt önnel.

— Vándor? A főügyész felélénkült. — Kapcsolja.

Kattanást hallott. Aztán egy ismerős hangot, pandeyai akcentussal, minden szót gondosan hangsúlyozva.

— Agyas? Szia. Nagyon elfoglalt vagy?

— A számodra nem.

— Beszélnem kell veled.

— Mikor?

— Most, ha lehet.

— Állok rendelkezésedre — mondta a főügyész. — Gyere át hozzám.

— Tíz-tizenöt percen belül ott leszek. Várj meg.

A főügyész letette a kagylót, és egy ideig mozdulatlanul ült, alsó ajkát harapdálva. — Tehát előkerültél megint, barátom, váratlanul, mint mindig. Masszaraks, mennyi pénzt költöttem erre az emberre, többet, mint az összes többire együttvéve, és nem tudok többet róla, mint bárki más. Kiszámíthatatlan. Tönkretette az estémet. — A főügyész dühösen nézte az asztalán fekvő papírokat, aztán egy kupacba tologatta össze, és egy fiókba gyömöszölte őket. — Mióta nem járt erre? Igen, két hónapja. Szokás szerint. Eltűnik, Isten tudja hová, két hónapig semmi hír róla, aztán felbukkan, mint a krampusz a dobozból. Vajon mit akar tőlem? Mi történt ez alatt a két hónap alatt? Trükköst lapátra tették. De kétlem, hogy köze lenne hozzá. Igaz, utálta a Trükköst. De ő mindenkit utál. Semmi nem történt itt, ami őt érintené, és bizonyára nem jönne ide hozzám ilyen apróság miatt. Rögtön Kancellárhoz vagy a Báróhoz fordulna. Talán belefutott valami érdekes dologba, és üzletet akar kötni? Isten őrizz! Ha az ő helyében lennék, én nem kötnék üzletet senkivel. Talán a tárgyalás miatt jön? Nem, a tárgyalással nincs semmi tennivaló. De miért is spekulálok? Majd megtudom, ha elmondja.

Titkos fiókját óvatosan kihúzva aktiválta az összes hangfelvevőt, és rejtett kamerát. — Ezt a jelenetet megörökítjük az utókor számára. De hol marad már ez a Vándor? — Kezdte idegesíteni a vendégére való várakozás. Hogy megnyugtassa magát, még egy darab gyümölcsöt tett a szájába, lassan rágcsálta, és számolni kezdett. Mikor hétszázhoz ért, kinyílt az ajtó.

Ő volt az. A hórihorgas, hűvös modorú tréfamester a referenst félretolva belépett az irodába. Ez az ember a Teremtők bizalmasa volt, gyűlölték és bálványozták, minden pillanatban a szakadék szélén táncolt, és soha nem zuhant le. Sovány volt, hajlott hátú, kerek, zöld szemekkel és elálló fülekkel, örökké komikus, térdig érő kabátjában, kopaszon, mint a tök. Mágus volt, emberi sorsok ura, milliárdok elköltője… A főügyész felállt, hogy üdvözölje. A Vándorral rögtön a tárgyra térhetett az ember, nem volt szükség udvarias köntörfalazásra.

— Üdv, Vándor. Azért jöttél, hogy a sikereidről mesélj?

— Miféle sikereimről? — Vándor lehuppant egy karosszékbe, emiatt arra kényszerült, hogy térdeit esetlenül felhúzza a mellkasáig. — Masszaraks, mindig megfeledkezem az ördögi trükkjeidről. Mikor hagyod már abba a vendégeid inzultálását?

— A vendégnek kényelmetlenül kell éreznie magát, nevetségesnek kell lennie. Máskülönben ezek az összejövetelek rendkívül unalmasak lennének. Például a te látványod most igazán felvidított.

— Igen, tudom; te ilyen vidám fiú vagy. Csak a humorérzéked kissé igénytelen. Egyébként miért nem helyezed magad kényelembe? Foglalj helyet.

A főügyész rájött, hogy még mindig áll, és hogy Vándor, mint mindig, gyorsan egyenlített. Leült, kényelmesen elhelyezkedett, és ivott egy korty ásványvizet.

— Nos? — kérdezte.

Vándor egyenesen a tárgyra tért.

— Van nálad egy ember, aki kell nekem. Egy bizonyos Mak Szim. Átnevelésre küldted. Emlékszel?

— Nem, nem emlékszem. — A főügyész kissé csalódottnak érezte magát. — Mikor küldtem el? És miért?

— Mostanában. Mert felrobbantott egy tornyot.

— Á, igen, emlékszem az ügyre. Nos, mi van vele?

— Ez minden. Szükségem van rá.

— Egy pillanat! — A főügyész bosszús lett. — Valaki más tárgyalta az ügyet. Nem várhatod el tőlem, hogy minden elítéltre emlékezzek.

— Azt hittem, mind a te embereid voltak.

— Csak az egyik. A többi igazi volt. Mit is mondtál, hogy hívják?

— Mak Szim.

— Mak Szim — ismételte a főügyész. — Aha, az a hegyvidéki kém. Emlékszem. Igen, volt egy különös sztori vele kapcsolatban. Lelőtték, de a lövés nem végzett vele.

— Úgy tűnik.

— Szokatlanul erős ember. Igen, van róla egy jelentés. Miért kell neked?

— Az az ember mutáns — felelte a Vándor. — Érdekes mentogramjai vannak, és szükségem van rá a munkámhoz.

— Azt tervezed, hogy felboncolod?

— Lehetséges. Az embereim már jó régen kiszúrták, mikor a Különleges Stúdiónál alkalmazták. De megszökött.

A főügyész, teljesen kiábrándultan, teletömte a száját gyümölccsel.

— Rendben van. Egyébként hogy állnak a dolgaid?

— Pompásan, mint mindig. Úgy hallom, nálad is. Jól elintézted a Bábost. Gratulálok. Tehát mikor kapom meg azt a Makot?

— Holnap elküldöm a parancsot. Öt, legfeljebb hét napon belül leszállítják neked.

— Csak úgy, ingyen?

— Nos, barátom, van valamid, ami érdekelhet engem?

— A legelső védősisak.

A főügyész felnevetett.

— És a Világ Világa ráadásnak — mondta. — Mindenesetre tartsd észben: nekem nem az első sisakod kell. Hanem az egyetlen. Egyébként igaz, hogy a csapatodat ráállították, fejlesszen ki egy irányított sugárzót?

— Talán — felelte Vándor.

— Figyelj, mi a fenére kell ez nekünk? Van elég problémánk e nélkül is. Ülnöd kéne rajta egy kicsit, nem?

— Vándor elvigyorodott. — Félsz, Agyas?

— Igen, félek. Te nem? Vagy talán azt hiszed, ez a nagy barátságod a Gróffal örökké fog tartani? A saját sugárvetőddel fog elintézni.

Vándor megint elvigyorodott. — Nyertél. Megegyeztünk. — Felállt. — Útban vagyok a Kancellárhoz. Üzensz neki valamit?

— Kancellár haragszik rám — mondta a főügyész. — Ez nekem pokolian kellemetlen.

— Rendben, megmondom neki.

— Viccen kívül, ha tudnál szólni egy szót az érdekemben…

— Agyas egy srác vagy — mondta Vándor, a Kancellárt utánozva. — Megpróbálom.

— Végül is meg volt elégedve a tárgyalással?

— Honnan tudhatnám? Csak most érkeztem.

— Próbáld megtudni. És a te — hogy is hívják? Mondd még egyszer, felírom.

— Mak Szim.

— Príma. Holnap gondom lesz rá.

— Minden jót! — mondta a Vándor, és már ment is.

A főügyész a homlokát ráncolva figyelte, ahogy eltűnik az ajtó mögött. — Igen, egy ilyen embert csak irigyelni lehet. Ő aztán jól megcsinálta. A sugárzás elleni védelmünk az ő kezében van. Késő bánat. Nem lenne rossz ötlet közelebb kerülni hozzá. De hogyan? Nincs szüksége semmire. Olyan pokolian fontos ember, hogy mindannyian totálisan tőle függünk; hozzá címezzük az imáinkat. Legszívesebben a torkánál fogva tartanám az ilyen embert! Ha legalább valami fontos dolgot kért volna. De neki csak valami nyavalyás elítélt kell. Ó, igen, nagyon értékes! Bizony, érdekes mentogrammok. De azon tűnődöm — az az elítélt a hegyvidékről való, és mostanában a Kancellár gyakran célozgatott a hegyvidékre. Talán megnézhetném őket. De a Kancellár az Kancellár… Masszaraks, túlságosan fáradt vagyok, mára elég volt a munkából.

Beleszólt az interkomba: — Koh, van valamije Szim elítéltről? — Hirtelen eszébe jutott: — Úgy tudom, összeállított róla egy dossziét.

— Igen, méltóságos uram. Engem ért a megtiszteltetés, hogy figyelmébe ajánlhattam az esetet.

— Hozza be. És hozzon még vizet is.

Éppen csak kikapcsolta az interkomot, mikor a referens tapintatosan besurrant az ajtón. Egy vastag irattartót tett elé; üveg csilingelt lágyan; víz csobogott; és egy teli pohár került az irattartó mellé.

— „A Mak Szim (Maxim Kammerer) ügy kivonata. Készítette: Koh referens” Jó vastag, kivonat létére. — Kinyitotta az irattartót, és kivette az első köteg papírt.

Toot kapitány vallomása. Gaal vádlott vallomása. A Kék Kígyó folyón túli határvidék durva vázlata. — „Nem viselt semmi más ruházatot. A beszéde összefüggőnek tűnt, de teljesen érthetetlen volt. Sikertelen kísérlet történt rá, hogy honti nyelven kommunikáljanak vele.” Ó, ezek az ostoba határvidéki kapitányok! Képzeljék csak el, egy honti kém a déli határvidéken! „A fogoly rajzai igen művésziek voltak.” Nos, jó csomó különös dolog van a Kék Kígyó folyón túl. Sajnos. Az ennek a fickónak a felbukkanását körülvevő tények nem tűnnek különösebben szokatlannak, annak fényében, amit arról a régióról tudunk. Habár, természetesen… nos, lássuk csak

A főügyész félretette az első köteget, kiválogatott két szárított bogyós gyümölcsöt, és a következő lapra nézett. — „A Textil- és Ruházati Intézet Különleges Bizottságának szakvéleménye. Mi, alulírottak…” „…minden ismert analitikai eljárást felhasználva megvizsgáltuk az Igazságügyi Minisztérium által hozzánk eljuttatott ruhadarabot…”  Micsoda képtelenség! „…és a következő eredményre jutottunk: (1) A kérdéses darab egy nadrág, hossza a szabványos hossz egynegyede, viselhette férfi és nő egyaránt; (2) A típusa nem felel meg semmilyen ismert szabványos mintának, ennélfogva nem határozható meg a típusa, mivel a nadrágot nem varrták, sem nem más ismert módon készítették; (3) A nadrág rugalmas, ezüstös szövetből készült, amit nem lenne helyes szövetnek nevezni, mert mikroszkópos vizsgálattal sem sikerült feltárni a szerkezetét. Az anyag tűzálló, gyűrődés-álló, és szokatlanul szakadás-biztos. A kémiai analízis…” Hmmm. Furcsa nadrág. Ki kell derítenünk, mi ez. Ezt fel fogom írni magamnak. — Odaírta a margóra: „Koh. Miért nem mellékeltek magyarázatot? Honnan származik a nadrág?” — Aha! „A technológia országunk számára ismeretlen, mint ahogy a többi civilizált nemzet számára is (a háború előtti adatok szerint).”

A főügyész félretette a szakvéleményt. — Elég a nadrágokból. A nadrág az nadrág. Lássuk, mi van még. Az orvosi vizsgálati jelentés. Érdekes. Milyen alacsony a vérnyomása! És a tüdeje! Ó, hát ez meg mi? Négy halálos sebesülés nyoma. Különös, rejtélyesen hangzik. Aha! „Lásd Csacsu tanú és Gaal vádlott vallomását.” De hát hét golyó! Van itt némi ellentmondás: „Csacsu azt vallotta, hogy önvédelemből használta a fegyverét, de Gaal azt állította, hogy Szim csak el akarta venni Csacsu pisztolyát.” Nos, ez nem az én dolgom. Két golyó a májba — ez túl sok egy normális embernek. Pénzérméket hajlít karikába, futni tud két emberrel a vállán. Aha, ezt már láttam. Emlékszem, mikor elolvastam, arra gondoltam, ez a fickó abnormálisan erős, és az effélék rendszerint ostobák. Nem is olvastam tovább. Mi ez? Aha, az én öreg barátom. „Kivonat a 711-es ügynök jelentéséből. Minden nehézség nélkül lát esős éjszakán (még olvasni is tud), és teljes sötétségben (felismeri a tárgyakat, látja az arckifejezéseket legalább tíz méterről); rendkívül éles szaglással és a tapintóérzékkel rendelkezik: szagukról ismerte fel személyeket egy csoportból; hogy eldöntsön egy vitát, beazonosította a szorosan ledugózott edényekben levő italokat; iránytű nélkül be tudja tájolni magát bárhol a világon; óra nélkül meg tudja mondani a pontos időt… A következő incidens történt: főtt hal készült, és ő megtiltotta nekünk, hogy együnk belőle, azt állítva, hogy radioaktív. Ő maga evett a halból, azt állítva, hogy számára nem veszélyes. Nem betegedett meg, habár a sugárzás háromszorosan meghaladta a megengedett szintet (majdnem hetvenhét egység volt).”

A főügyész hátradőlt a székén. — Nos, ez már egy kicsit sok. Talán még halhatatlan is? Igen, Vándort biztosan érdekli az ilyesmi. Lássuk, mi van még. Aha, ez itt fontos lehet. „A Közegészségügyi Minisztérium Különleges Bizottságának szakvéleménye. Alany: Mak Szim. Nem reagál a fehér sugárzásra. Nincs kizáró oka a különleges erőknél való szolgálatnak.” Ezért sorozták be a Légióba. Fehér sugárzás, masszaraks. Mészárosok, a fene essen beléjük! Itt a különleges vallomásuk a vizsgálat számára: „Habár az alanyt változó intenzitású fehér sugárzással vizsgálták, egészen a maximumig, nem mutatott semmi reakciót. Reakció az A-sugárzásra pozitív és negatív irányban zéró. Zéró reakció a B-sugárzásra. Megjegyzés: kötelességünknek tartjuk hozzátenni, hogy az alany (Mak Szim, körülbelül húsz éves) a potenciális genetikai következmények szempontjából veszélyt jelent a társadalomra. Teljes sterilizálása, vagy elpusztítása ajánlatos.” Ohó, ezek a fiúk aztán nem viccelnek! Ki is van most ennél a minisztériumnál? Á, igen, Amatőr. Emlékszem, az a mókamester Csődörös milyen jó sztorit mesélt róla. Masszaraks, csak el ne felejtsem. Szerencse, hogy egyedül vagyok. Még néhány bogyó, és egy korty víz… Hú, micsoda szörnyűség. De azt mondják, ez segít. Lássuk, mi következik.

— Tehát ott is volt! Jó, jó. Valószínűleg megint zéró reakció. „Mikor kényszervallatás alá vontuk, nevezett Szim alany nem tett vallomást. A 12. paragrafussal összhangban, ami kimondja, hogy kerülendő a látható fizikai sérülések okozása olyan alanyoknál, akiket nyilvános tárgyalásra készítenek elő, csak a következő módszereket használtuk: (A) Tűszúrásos sebészet, idegdúcok átszúrása. Reakció: szándékunkkal ellentétes: az alany elaludt. (B) Idegdúcok vegyszeres kezelése alkaloidákkal és lúgokkal. Ugyanaz a reakció. (C) Fénykamra. Nincs reakció. Az alany meglepődését fejezte ki. (D) Gőzkamra. Súlyvesztés, kellemetlenség érzés nélkül. A kényszervallatás ezzel befejeződött.” Brrr, micsoda okirat! Igen, a Vándornak igaza van: ez az ember biztosan mutáns. Egy normális ember nem így reagált volna. Igen, hallottam, hogy előfordulnak sikeres mutációk, habár elég ritkán. Ez mindent megmagyaráz — kivéve azt a nadrágot. Amennyire tudom, a nadrágok nem mutálódnak.

A következő lapot nézte, ami érdekesnek bizonyult: a Különleges Stúdió igazgatójának vallomása volt. — Hülye egy intézmény. Felveszik mindenféle pszichopaták őrjöngését, nagyra becsült közönségünk szórakoztatására. Emlékszem… a stúdió annak a szarházi Svindlernek az elmeszüleménye volt, aki maga is bolond volt egy kicsit. Svindler már rég a múlté, de az őrült ötlete tovább él. Az igazgató vallomása azt jelzi, hogy Szim ideális alany volt, és igencsak kívánatos lenne, hogy visszakapják. Ó, hát ez meg mi? Átvétel a Különleges Kutatások Minisztériuma őrizetébe, ilyen és ilyen számú parancs értelmében, ilyen és ilyen dátummal. Aha, itt van… a parancs, Fank aláírásával. Hmmm. A Vándor kezét érzem a dologban. De nem, ne siessük el a következtetés levonását. — Harmincig számolt, hogy megnyugodjon, aztán felvette a következő vastag papírköteget: „Kivonat a Különleges Etnolingvisztikai Bizottság M. Szim hegyvidéki eredetének kiderítését célzó vizsgálatának jelentéséből.”

Még mindig Fankon és a Vándoron gondolkozva automatikusan olvasni kezdte. Hirtelen azon kapta magát, hogy belemerült a dokumentumba. Érdekes tanulmány volt. Minden jelentést, bizonyítékot, és tanúvallomást, ami bármi módon kapcsolódott Mak Szim származásához, itt összegeztek, és vitattak meg: antropológiai, etnográfiai, és lingvisztikai adatokat, a hangfelvételeket, mentogrammokat, és az alany saját rajzait; és ezen adatok analízisének eredményeit. Regényesen hangzott, habár a következtetések nagyon szűkösek és óvatosak voltak. A bizottság nem rokonította M. Szimet a kontinens egyetlen ismert etnikai csoportjával sem. (Csatoltak egy különvéleményt a kitűnő paleoantropológus Sapszutól, aki kimutatta az alany koponyájának figyelemreméltó hasonlóságát az úgynevezett ősember fosszilis koponyájával. Ez utóbbi a Szigetvilágot népesítette be, több mint ötvenezer évvel ezelőtt.) A bizottság megerősítette az alany komplett pszichológiailag normális állapotát az adott pillanatban, de feltételezték, hogy a közelmúltban az amnézia egy bizonyos formáját szenvedte el, aminek következtében a valós emlékei helyére jelentős mennyiségű hamis emlékkép helyeződött át. A bizottság lingvisztikai analízis alá vette a Különleges Stúdió archívumában megőrzött hangfelvételeket, és arra a következtetésre jutott, hogy az abban az időben az alany által beszélt nyelv nem tartozhat egyetlen modern vagy kihalt nyelvcsaládhoz sem. Ennélfogva a bizottság úgy vélte, hogy a nyelv az alany képzeletének szüleménye lehetett, különösen annak a ténynek a fényében, hogy az alany, saját állítása szerint, többé már nem emlékezett erre a nyelvre.

A bizottság vonakodott következtetéseket levonni, de hajlott arra a vélekedésre, hogy Mak Szim személyében egy előzőleg ismeretlen fajta mutánssal kerültek kapcsolatba. — Okos elméknek egyszerre támadnak okos ötletei — gondolta irigykedve a főügyész. Gyorsan átfutotta Porru professzornak, a bizottság tagjának különvéleményét. Lévén ő maga is hegyvidéki születésű, a professzor emlékeztette a bizottságot egy a legendák ködébe vesző vidék, Zartak létezésére a hegyvidék távoli tájain. Egy törzs lakja, a Madarászok, akik még nem vonták magukra az antropológusok figyelmét. A civilizációval kapcsolatba került hegyvidéki emberek azt állították, hogy ez a törzs járatos a mágia művészetében, és mechanikus segítség nélkül repülni tud. Az általa hallott történetek szerint a Madarászok szokatlanul magasak, rendkívüli fizikai erővel és kitartással rendelkeznek, és aranybarna bőrük van. Mindeme tények egybevágnak az alany fizikai jellemzőivel. A főügyész a ceruzájával játszadozott Porru professzor beszámolója fölött. Aztán félretette a ceruzát, és hangosan azt mondta: — Azt hiszem, az a nadrág passzol ehhez a véleményhez. Tűzálló nadrág.

A következő lapot tanulmányozta: „Kivonat a gyorsírásos tárgyalási jegyzőkönyvből.” Hmmm, hát ez mire való?

„KIHALLGATÓ ÜGYÉSZ: Nem tagadja, hogy ön művelt ember?

VÁDLOTT: Művelt vagyok, de nagyon szegényes ismereteim vannak a történelemről, szociológiáról, és gazdaságtanról.

KIHALLGATÓ ÜGYÉSZ: Ne szerénykedjen. Ismerős önnek ez a könyv?

VÁDLOTT: Igen.

KIHALLGATÓ ÜGYÉSZ: Olvasta?

VÁDLOTT: Természetesen.

KIHALLGATÓ ÜGYÉSZ: Miért olvasta a „Tenzorszámítás és modern fizika” című monográfiát a börtönben, őrizet alatt?

VÁDLOTT: Nem értem a kérdését. Gondolom, szórakozásból. Van benne néhány nagyon fantáziadús oldal.

KIHALLGATÓ ÜGYÉSZ: Azt hiszem, nyilvánvaló a bíróság számára, hogy csak egy igen művelt ember olvasna egy ilyen magasan specializált művet szórakozásból.”

— Mi ez a szemét? Miért sózták rám ezt a szart? No, mi van még?

„ÜGYVÉD: Tudja ön, hogy mekkora összeget költenek a Mindenható Teremtők a fiatalkorú bűnözés elleni harc céljaira?

VÁDLOTT: Mi az a fiatalkorú bűnözés? Gyermekek ellen elkövetett bűncselekmény?

ÜGYVÉD: Nem. Gyermekek által elkövetett bűncselekmények.

VÁDLOTT: Nem értem. Gyermekek nem tudnak bűncselekményeket elkövetni.”

— Mulatságos. Lássuk, mi a vége.

„ÜGYVÉD: Remélem, sikerült demonstrálnom a bíróság előtt ügyfelem gyengeelméjűséggel határos naivitását. A fiatalkori bűnelkövetés, a filantrópia, a társadalmi újraelosztás fogalmai számára teljesen ismeretlenek.”

A főügyész elmosolyodott, és félretette a lapot. — Igen, látom. Tényleg furcsa kombináció: a matematika és fizika szórakozás neki, de a legegyszerűbb dolgokat sem ismeri. Tisztára mint a szórakozott professzor valami ócska regényben.

A főügyész átnézett néhány további lapot. — Nem értem, Mak, miért ragaszkodsz annyira ehhez a — hogy is hívják? — Rada Gaalhoz. Nincs vele viszonyod; nem tartozol neki semmivel; nincs semmi közös bennetek. Az az idióta ügyész sikertelenül próbálta őt belekeverni a földalatti mozgalomba. De Mak, fiacskám, az embernek az a benyomása támad, hogy ha ezt a lányt a puskacső elé állítja, azzal rákényszeríthet téged bármire, amire csak akar. Ez nekünk nagyon hasznos, de neked igencsak kellemetlen. Ami ezekből a tanúvallomásokból kiderül, az az, hogy te hajthatatlan ember vagy, és az adott szavad rabja. Sosem lesz belőled politikus. De miért is lenne? Fényképek. Egészen jóképű vagy. Csinos arc — nagyon, nagyon csinos. A szemeid inkább szokatlanok. Hol készültek ezek? A vádlottak padján. Nos, lássuk csak. Friss és egészséges, derűs, tiszta szemű, ellazult. Hol tanultad ezt, ezt a testtartást? A vádlottak padja nem kényelmesebb, mint a látogatók széke az irodámban; lehetetlen ellazulni rajta. De mindez lényegtelen. Kell itt lenni valami nagyobb dolognak.

A főügyész otthagyta az asztalát, és nagy léptekkel róni kezdte a padlót. Valami kínzóan motoszkált az agyában, valami, ami ösztökélte és felizgatta. — Az ördögbe, átsiklottam valamin abban a mappában. Valami fontoson, nagyon-nagyon fontoson. Fank? Igen, ez fontos, mert a Vándor csak a legfontosabb ügyekhez használja Fankot. De Fank csak megerősíti a megérzésemet. Na már most mi itt a lényeg? A nadrág? Képtelenség. Aha, tudom már! De az nincs a mappában. — Bekapcsolta az interkomot.

— Koh, részleteket kérek a konvojt ért támadásról.

— Tizennégy nappal ezelőtt, — kezdte a referens reszelős hangon, mintha előre elkészített szöveget olvasna, — tizennyolc óra harminchárom perckor fegyveres támadás történt a hat-kilenc-nyolc-egy-nyolc-négyes ügy vádlottait szállító rendőrségi kocsik ellen, útban a törvényszékről a városi börtön felé. A támadást visszaverték, és a támadók egyike súlyosan megsebesült a tűzharcban, többé nem nyerte vissza az eszméletét. A testet nem azonosították. A vizsgálatot lezárták.

— Kinek a műve volt ez a támadás?

— Ez nem tisztázódott, méltóságos uram. A hivatalos földalatti mozgalomnak semmi köze hozzá.

— Ötlete van?

— Terroristák műve lehetett, kísérlet Dek Pottu vádlott, alias Tábornok kiszabadítására, akinek tudottan szoros kapcsolata van a baloldallal.

A főügyész lecsapta a kagylót. Talán úgy volt, talán nem. Nos, menjünk csak végig újra azon a mappán. Déli határvidék, ostoba kapitány. Nadrág. Megszökik, embereket hurcol a vállán. Radioaktív hal — hetvenhét egység. Reakció az A-sugárzásra. Az idegdúcok vegyszeres kezelése. Várjunk csak! Reakció az A-sugárzásra: „Reakció az A-sugárzásra pozitív és negatív irányban zéró.” Zéró, mindkét irányban. A főügyész a melléhez szorította a kezét. Idióta! „Zéró mindkét irányban!”

Újra megragadta a kagylót.

— Koh! Azonnal készítsen fel egy különleges futárt védőőrizettel. Különvonatot délre. Nem is, vigyék az én elektromotoros kocsimat. Masszaraks! — Kezével mélyen benyúlt a fiókba, és kikapcsolta az összes felvevő berendezést. — Mozgás!

Bal kezét még mindig a mellére szorítva kivett egy személyes parancsűrlapot az asztalfiókból, és gyorsan, de gondosan írni kezdett: „Államérdek. Szigorúan titkos. A Déli Különleges Körzet vezénylő tábornokának. Ön személyesen felelős a következő parancs haladéktalan végrehajtásáért. Adja át ezen parancs felmutatója őrizetébe Mak Szim elítéltet, ügyszám 6983. Az átadás pillanatától kezdve Mak Szim rehabost hiányzóként kezeljék, és helyezzenek el megfelelő igazoló dokumentumokat az irataik között. Az állami főügyész parancsa.”

Újabb űrlapot vett a kezébe. „Parancs. Ezennel megparancsolom minden katonai, polgári, és vasúti hivatalos személynek, hogy nyújtson segítséget ezen parancs felmutatójának, az állami főügyész különleges futárjának, és védő kíséretének, az EXTRA kategóriának megfelelően. Az állami főügyész parancsa.”

Kiitta a poharát, és újra megtöltötte. Lassan, minden szót alaposan átgondolva, megírt egy harmadik űrlapot: „Kedves Vándor! Bocsáss meg, hogy csak rossz hírrel szolgálhatok. Éppen most értesültünk róla, hogy az anyag, amit kértél, elveszett, ahogy az gyakran megtörténik a déli dzsungelben.”

Negyedik rész: Az elítélt

13.

Az első lövés szétszakította a lánctalpat, és több mint húsz év óta először a szörnyeteg letért jól bejáratott útjáról. A földből betondarabokat kifordítva becsörtetett egy facsoportba, és lassan megfelelő helyzetbe fordult. Széles homloklemeze belefúródott a bozótba, hangos csikorgással félretolva a remegő fákat. Mikor hatalmas, sáros hátsó részén láthatóvá váltak a rozsdás szegecseken fityegő vaslemezek, Zef szép, tiszta lövéssel egy robbanótöltetet küldött a motorba, úgy célozva, hogy elkerülje a reaktort. A robbanás széttépte a tank izmait, inait, és idegrendszerét; a gép fémesen zihált, túlhevült gőz fújt ki az izületeiből, és megállt mindörökre. De valami még élt gonosz, páncélos szívében; egyes megmaradt idegek még küldtek ki véletlenszerű jeleket; vészhelyzeti rendszerei még ki-be kapcsolódtak, mormogtak és habot köpködtek; és az egész lomhán remegett, a földet kaparva megmaradt lánctalpával. Vészjóslóan és értelmetlenül, mint a széttaposott darázs potroha, a rakétakilövő rácsos csöve felemelkedett, aztán visszazuhant a haldokló sárkány fölött. Zef néhány másodpercig figyelte a haláltusáját, aztán megfordult, és bement a fák közé, szíjánál fogva húzva maga után a gránátvetőt. Maxim és Vadkan követték. Mikor kiértek egy csendes tisztásra, amit Zef biztosan már az ide vezető úton kinézett magának, lerogytak a fűre.

— Cigarettaszünet! — mondta Zef.

Sodort egy cigarettát a félkarú Vadkannak, tüzet adott neki, aztán a magáét is meggyújtotta. Állát tenyerébe támasztva Maxim a földön feküdt, és a ritkás erdőn keresztül a haldokló acélsárkányt nézte. Meghajtó kerekei gyászosan csörömpöltek, és radioaktív gőzsugarak lövelltek ki fütyülve szétszaggatott zsigereiből.

— Nos, így kell ezt csinálni, és csak így lehet — jelentette ki Zef oktató hangon. — Ha nem így csináljátok, letépem a fületeket.

— Miért? — kérdezte Maxim. — Meg akartam állítani.

— Azért, — felelte Zef, — mert a gránát lepattanhat, és beeshet a rakétakilövőbe. Akkor aztán mindannyiunknak kaput.

— A lánctalpra céloztam.

— A hátsó részére kell céloznod. — Zef mélyen leszívta a füstöt. — És úgy általában, amíg még új vagy ebben e témában, soha ne kezdj bele semmibe elsőként. Hacsak én nem kérlek rá. Világos?

— Igen.

Maximot sem Zef finom kioktatásai, sem maga Zef nem érdekelték. Vadkan annál inkább. De ő, műkezét az aknakereső ütött-kopott burkolatán nyugtatva, mint szokta, továbbra is közönyös hallgatásba burkolózott. Semmi sem változott. És semmi sem úgy alakult, ahogy Maxim akarta.

Egy hete, mikor az új elítéltek felsorakoztak a barakkok előtt, Zef odament Maximhoz, és beválogatta az ő 104. utász egységébe. Maxim el volt ragadtatva. Nem csak ő ismerte fel a lángvörös szakállú, szögletes, tömzsi figurát, hanem Zef is megismerte őt a tarkabarka rabruhás fegyencek fojtogató tömegében, ahol senki sem törődött a másikkal egy fikarcnyit sem.

Ráadásul Maximnak minden oka megvolt azt hinni, hogy Allu Zefnek, az egykori kiváló pszichiáternek, és művelt, intelligens embernek, a vonat börtönkocsijában összezsúfolt bűnöző népségtől eltérően, van valami kapcsolata a földalatti mozgalommal. Aztán mikor Zef a barakkjukhoz vezette, és megmutatta a priccsét, közvetlenül a félkarú Vadkané mellett, Maxim azt hitte, hogy végre kezd alakulni a jövője. De hamarosan rájött, hogy tévedett: Vadkan nem akart beszélgetni vele. Azon az éjszakán üres arckifejezéssel hallgatta Maxim sietve elsuttogott beszámolóját a csoport vesztéről, a torony lerombolásáról, és a tárgyalásról. — Néha másképpen alakulnak a dolgok — dünnyögte egy ásítás közben, aztán a másik oldalára fordult, és elaludt. Maxim úgy érezte, mintha becsapták volna.

Aztán Zef mászott fel a priccsére. — Telezabáltam magam — közölte Maximmal, és köntörfalazás nélkül a tárgyra térve faggatni kezdte, durván és pimaszul neveket és információkat követelt tőle. Egykor talán kitűnő tudós, művelt ember volt; talán még az ellenállásnak is tagja volt; de azon az éjszakán olyan benyomást keltett, mintha hivatásos provokátor volna, aki, nem lévén jobb dolga elalvás előtt, úgy döntött, hogy egy ostoba újoncot fog molesztálni. Maxim próbálta lerázni, és még jóval azután is, hogy meghallotta Zef egészséges horkolását, éberen feküdt, és felidézte magában, hányszor tévesztették már meg az emberek és események ezen a bolygón.

A gondolatai elkalandoztak. Felidézte a tárgyalást, amit nyilvánvalóan már jóval azelőtt előkészítettek, mielőtt a csoport megkapta volna a parancsot, hogy támadják meg a tornyot; felidézte az írott jelentését, amit valami mocskos besúgó adott, aki mindent tudott a csoportról, és talán a tagja is volt; és felidézte a filmet, amit a toronyból vettek fel a támadás alatt, és a szégyenét, amikor felismerte magát a képernyőn. Ott állt, gépkarabélyával a fényszórókra tüzelve — pontosabban a színpadi lámpákra, amik megvilágították annak a szörnyű színjátéknak a szereplőit. A szorosan bezárt, fojtogatóan bűzlő, férgektől nyüzsgő barakkban rehabosok motyogtak lidérces álmukban, míg egy távoli sarokban, egyetlen gyertya fényénél, más rabok kártyáztak, és érdes hangon kiabáltak egymással.

Másnap újra becsapottnak érezte magát: ezúttal az erdő miatt. Lehetetlen volt akár egyetlen lépést is tenni anélkül, hogy az ember vasba ne botlott volna: halott, átrozsdásodott vasba; rejtőzködő, minden pillanatban gyilkolásra kész vasba; láthatatlan, őt célba vevő vasba; mozgó, a megmaradt utakat vakon felszántó vasba. A föld és a fű rozsdától bűzlött, és radioaktív tócsák gyűltek össze a mélyedések alján; a madarak nem énekeltek, hanem rekedten bömböltek, mintha haláltusájukat vívnák. Itt nem voltak állatok, sem erdei csend. Balról és jobbról egyaránt robbanások dörögtek és morajlottak. Szürke hamu kavargott az ágak között, és a szélrohamok lestrapált motorok bőgését sodorták a fák között.

— És ez így ment éjjel-nappal, szüntelen. Nappal az erdőben dolgoztak, ami voltaképpen nem erdő volt, hanem egy egykori erődített körzet. Tele volt önjáró, automatikus katonai gépezetekkel, páncélkocsikkal, ballisztikus rakétákkal, lánctalpas rakétahordozókkal, lángszórókkal, és mérgesgáz-kilövőkkel. És ezek még mind igen jó állapotban voltak, húsz évvel a háború után; mind élte a maga haszontalan, gépi életét — keresett, célzott, ólmot, tüzet, és halált köpködött. Ezeket kellett tönkretenni, felrobbantani, és szétszerelni, hogy megtisztítsák az utat az újabb sugárzótornyok építéséhez. Éjszakánként Vadkan szokás szerint hallgatott, és Zef kérdésekkel zaklatta Maximot, váltakozva az ostobasággal határos őszinteséggel, vagy meglepően fortélyos agilitással. És ott volt még a szinte ehetetlen étel, a rabok különös dalai, és a verés, amit a légiósoktól kaptak. És napjában kétszer mindenki a barakkokban és az erdőben vonaglott a fájdalomtól a sugáremitterek csapásai alatt. Szökevények holttesteit lóbálta a szél. Éjjel-nappal, szüntelen. Auschwitz. Haláltábor. Fasizmus.

— Miért akarta megállítani a tankot? — kérdezte Vadkan váratlanul. Maxim gyorsan felült. Ez volt az első kérdés, amit Vadkan valaha is kérdezett tőle.

— Meg akartam vizsgálni a szerkezetét.

— Szökést tervez?

— Maxim oldalvást Zefre sandított. — Természetesen nem. Csak kíváncsi vagyok.

— Miért érdeklik ennyire a harci gépek? — Úgy beszélt, mintha a vörös szakállú provokátor ott sem lett volna.

— Nem is tudom. Magam sem vagyok biztos benne. Van itt több ilyen is?

— Egész csomó gép van itt… és mindig egész csomó bolond is — szólt közbe Zef. — El sem tudod képzelni, az átkozott bolondok már hányszor megpróbálták. Bemásztak, vacakoltak egy darabig, aztán feladták. Az egyik átkozott bolond, olyan volt, mint te, felrobbantotta magát.

— Ne aggódjon, én nem fogom magam felrobbantani — mondta Maxim hűvösen. — Ezek a masinák nem annyira bonyolultak.

— De mégis, miért érdeklik annyira? — kérdezte Vadkan. A hátán fekve dohányzott, műkeze ujjai között tartva a cigarettát. — Tegyük fel, megjavít egyet. És aztán?

— Aztán áttör vele a hídon. — Zef felröhögött.

— Miért is ne? — kérdezte Maxim. Teljesen megzavarta ez az ember: hogy kéne viselkednie vele szemben? Talán Zef nem is provokátor. Masszaraks, miért kezdtek ezek hirtelen piszkálni engem?

— A hídon át sosem fogja tudni megcsinálni — mondta Vadkan. — Úgy kilyuggatják, mint egy darab sajtot. És ha mégis megcsinálja, a hidat felhúzva találja majd.

— És a folyó medrén át?

— A folyó radioaktív — köpött ki Zef. — Ha tiszta lenne, nem kellene hozzá tank, hogy átjuss. Most rögtön átúszhatnál bárhova: a partokat nem őrzik. — Újra köpött. — Ha tiszta lenne, akkor őriznék. Felejtsd el ezeket a vad ötleteket, fiacskám. Azért vagy itt, hogy itt is maradj. Láss munkához, és tanulj bele a dolgokba. Mikor beletanulsz, találsz magadnak elég elfoglaltságot. Ha nem figyelsz az öregekre, még a holnapot sem fogod megérni.

— Nem lenne nehéz megszökni — mondta Maxim. — Most rögtön meg tudnám csinálni…

— Te aztán biztos! — mondta Zef vidoran.

— …és ha maguk inkább összeesküvősdit akarnak játszani… — Maxim szándékosan Vadkanhoz beszélt, de Zef megint félbeszakította.

— Én a mai normát akarom teljesíteni — mondta, és felállt. — Különben nem kapunk kaját. Gyerünk!

Előre ment, már a fák között kacsázott. — Tényleg tagja az ellenállásnak? — kérdezte Maxim a félkarútól.

Az egy gyors pillantást vetett rá. — Ugyan már, hogy lenne?

Zef mögött mentek, próbálták követni a nyomát. Maxim ment leghátul.

— Miért került ide?

— Mert szabálytalanul ment át az úton.

Maximnak megint teljesen elment a kedve a beszélgetéstől.

Nem egészen száz lépés után Zef megállást parancsolt nekik, és megkezdődött a munka. — Feküdj! — kiáltotta Zef, és a földre vetették magukat. Előttük egy vaskos fatörzs elnyújtott, csikorgó hang kíséretében elfordult, egy hosszú, vékony ágyúcsövet lökve ki magából. Ide-oda lóbálta, mintha célozni próbált volna vele. Zümmögés, kattanás, aztán egy kis sárga füstfelhő emelkedett fel lustán a fekete fegyvercsőből. — Ennek vége… kész — jelentette ki Zef szakértő hangsúllyal. Ő állt fel először, és leporolta a nadrágját. Felrobbantották a fatörzset, az ágyúval együtt. Aztán egy aknamezőt kellett megtisztítaniuk. Utána egy dombocska következett, egy aktív géppuskával, ami hosszú időre a földhöz szegezte őket. Aztán belebotlottak egy szögesdrót-dzsungelbe, alig tudták átverekedni rajta magukat. Mikor végre sikerült, valami tüzelni kezdett valahol a fejük felett, és körülöttük minden robbanni és égni kezdett.

Maxim összezavarodott, de Vadkan csendben maradt, és nyugodtan feküdt a földön, arccal lefelé, miközben Zef tüzelt a gránátvetőjével. — Futás, utánam! — kiáltotta Zef, és futottak. A hely, ahol az imént feküdtek, lángra lobbant. Zef ismeretlen szavakat használva átkozódott, Vadkan köhécselt. Mikor elérték az erdő sűrűjét, valami hirtelen füttyentett a fejük felett, és mérges gáz zöldes felhője tört át az ágak között. Megint futniuk kellett, áttörve az aljnövényzeten. Zef megismételte az ismeretlen szavakat. Vadkan igencsak betegnek tűnt.

Zef végül kimerülten megálljt kiáltott. Tüzet raktak. Maxim, mint a csapat legfiatalabb tagja, ebédet készített, leves-konzervet melegített a saját csajkájában. Zef és Vadkan, piszkosan és tépetten, a földön hevertek. Vadkan teljesen kimerültnek látszott. Nem volt már fiatal ember, és ez az élet jobban megviselte, mint a többieket.

— Ennek semmi értelme. Hogy tudtuk elveszíteni a háborút ilyen hihetetlen mennyiségű fegyverzettel? — kérdezte Maxim?

— Mi az, hogy 'hogy tudtuk elveszíteni'? — kérdezett vissza Vadkan. — A háborút senki nem nyerte meg. Mindenki veszített, kivéve a Teremtőket.

— Ezt sajnos csak kevés ember értette meg. — Maxim megkeverte a levest.

— Nem vagyok efféle beszédhez szokva — mondta Zef. — Itt csak azt hallja az ember, hogy „Kuss, rehabos!”, meg „Háromig számolok!” Mi is a neved, fiú?

— Maxim.

— Ja, igen. Te csak kavargasd, Mak. Figyelj, hogy oda ne égjen.

Maxim kavargatta, amíg Zef nem szólt, hogy ideje tálalni a levest; már nem bírja tovább. Teljes csendben ettek. Maxim érezte a hangulat változását, és biztos volt benne, hogy ma belopta magát a bizalmukba. De ebéd után Vadkan újra lefeküdt, és az eget bámulta, míg Zef, magában motyogva, fogta a csajkát, és kenyérhéjjal kitörölgette az alját.

— Újítanunk kéne valami kaját — dünnyögte. — Olyan üres a hasam, úgy érzem, mintha egy falatot sem ettem volna, csak az étvágyam jött meg tőle.

Maxim próbált beszélgetést kezdeményezni, hogy vadászniuk kéne ezen a vidéken, de egyikük sem vette a lapot. Vadkan most csukott szemmel feküdt, nyilván aludt. Zef, miután meghallgatta Maxim érveit, azt dörmögte: — Vadászni? Itt? Itt minden szennyezett, radioaktív. — Ő is elnyújtózott.

Maxim felsóhajtott, fogta a csajkát, és a közeli patakhoz ballagott. A víz áttetsző volt, tisztának és ízletesnek tűnt. Ivásra csábított; Maxim kimert egy keveset a tenyerével. De sem nem ihatott belőle, sem a csajkát nem moshatta el itt: a patak érezhetően radioaktív volt. Maxim leguggolt, letette a csajkát, és gondolataiba merült.

Gondolatai valami miatt először Radára terelődtek. Ő étkezés után mindig elmosta az edényeket, és nem hagyta, hogy segítsen neki, azzal az abszurd kifogással, hogy ez az asszonyok dolga. Eszébe jutott, hogy a lány szerette őt, és büszkeséget érzett: az első nő volt, aki szerette őt. Vágyott rá, hogy láthassa, de rájött, hogy ez a hely nem az ő Radájának való. Nem való ez a leggonoszabb embernek sem. Nem emberek, hanem robotok ezreit és ezreit kellene ide küldeni, hogy megtisztítsák a terepet. Vagy ezt, vagy az egész erdőt, és mindent, ami benne van, le kellene tarolni. Hadd nőjön helyette új, ritkás vagy sűrű, sötét, de tiszta erdő. És ha sötét lesz, az természetes sötétség legyen, ne embertől való.

Mikor emlékeztette magát, hogy egész életére ide száműzték, meglepte bíráinak naivitása. Anélkül, hogy megeskették volna rá, elvárták, hogy itt maradjon, önként, örökre, és mindennek a tetejében azért, hogy sugárzótornyok hálózatát építse fel az erdőn át. Még útközben, a foglyokat szállító marhavagonban hallotta, hogy az erdő több száz kilométeren át húzódik dél felé, és a sivatag is tele van szórva katonai berendezésekkel. — Masszaraks, én valamikor ledöntöttem egy tornyot, most meg azt várják tőlem, hogy tisztítsam meg az utat a többinek. Ó, nem. Én nem maradok itt. Ebből elegem van.

Leült, és kényszerítette magát, hogy tisztába tegye a terveit.

— Vadkan nem bízik bennem. Zefben bízik, de bennem nem. És én nem bízom Zefben, habár azt hiszem, nincs igazam. Én valószínűleg ugyanolyan bosszantó és gyanús vagyok Vadkannak, mint Zef nekem. Nos, rendben, Vadkan nem bízik bennem. Ez tehát azt jelenti, hogy megint egyedül vagyok. Természetesen lehetséges, hogy összefutok a Tábornokkal vagy Memóval, de ez nagyon valószínűtlen. Tegyük fel, megpróbálom, és sikerül összeszednem egy csapat idegent, de masszaraks, legyünk őszinték: én nem vagyok valami jó az efféle dolgokban. Túlságosan megbízom az emberekben. Na várjunk csak. Gondolkozzunk. Mit is akarok én?

Néhány percig gondolkodott a problémán.

— Bárcsak Gaj itt lenne. De Gajt egy furcsa nevű különleges egységhez küldték… valami olyasmi, mint a Blitzträger, „Villámhordozó”. Egyedül maradtam. Szükségem lesz egy tankra. Van itt elég fegyver száz hadsereg felfegyverzéséhez is. Húsz év után elég rossz állapotban vannak, de megteszek mindent, amit csak tudok. Tehát Vadkan tényleg nem bízik bennem? — gondolta, szinte kétségbe esve. Felkapta a csajkát, és visszafutott a tűzhöz.

Zef és Vadkan már ébren volt; fejjel egymás felé feküdtek, és halkan, de vehemensen vitatkoztak valamin. — Elég! — mondta hirtelen Zef, mikor észrevette Maximot, és felállt. Vörös szakállát előreszegezve, szemét kidüllesztve rákiáltott: — Hová tűntél, masszaraks? Ki engedte meg, hogy elmenj? Dolgoznod kell, ha kajálni akarsz!

Maxim megdühödött. Életében először azon kapta magát, hogy teli tüdőből ráordít valakire.

— A fenébe, Zef! Semmi másra nem tud gondolni, csak a hasára? Semmi mást nem hallok magától, csak kaját, kaját, kaját! A magáé lehet az adagom, ha attól jobban érzi magát!

Földhöz vágta a csajkát, felkapta a hátizsákját, és karját átdugta a vállszíj alatt. Zef csak bámult rá, döbbenten a nem várt hangerőtől. Aztán dörgő nevetése gördült végig az erdőn. Vadkan csatlakozott hozzá, aztán Maxim is képtelen volt ellenállni, némileg leverten, de ő is nevetni kezdett.

— Masszaraks, neked aztán van hangod, fiú! — Zef Vadkanhoz fordult. — Ne felejtsd el, mit mondtam. De jó, most már elég. Talpra! — kiáltotta. — Menjünk, ha hmmm… kajálni akarunk ma este.

Kiabáltak és nevetgéltek még egy darabig, de aztán elcsendesedtek, és folytatták útjukat az erdőn át. Maxim elkeseredett makacssággal hatástalanította az aknákat, semmisítette meg a sokcsövű géppuskákat, szerelte ki a légelhárító rakéták robbanófejeit. Megint jött a lövöldözés, a sziszegve kilövellő könnygáz, az automata fegyverek által legyilkolt állatok hulláinak visszataszító bűze. Egyre piszkosabbak és ingerültebbek lettek, és egyre rongyosabbak, miközben Zef egyre sürgette Maximot: — gyerünk, gyerünk, ha enni akarsz! — Szegény Vadkan teljesen kimerült, alig vonszolta magát mögöttük, aknakeresőjére támaszkodva.

Ezek alatt a kimerítő órák alatt Maxim egyre jobban megutálta Zefet. Ezért még meg is örült, mikor Zef hirtelen elordította magát, és eltűnt a föld alatt. Piszkos kezével megtörölte izzadt homlokát, komótosan odasétált, ahol Zef eltűnt, és megállt egy fűvel borított, keskeny, sötét hasadék szélén. Mély volt és szuroksötét, és hideg, nedves levegő áradt belőle. Semmit sem látott; csak recsegés, és alig kivehető átkozódás hallatszott a rejtett csapdából.

Vadkan odabicegett, lenézett, és megkérdezte Maximot: — Ott van lent? Mi történt vele?

— Zef! — kiáltotta Maxim előre hajolva. — Hol van, Zef?

— Gyertek le! — morajlott Zef hangja az árokból. — Ugorjatok le, puha az alja.

Maxim Vadkanra nézett. Az a fejét rázta.

— Nem nekem való ez — mondta. — Ugorj, én majd ledobok nektek egy kötelet.

— Ki van ott? — hallották Zef ordítását odalentről. — Masszaraks, lőni fogok!

Maxim lábát lelógatva leült a hasadék szélére, ellökte magát, és ugrott. Szinte azonnal leért, bokáig süppedve a lágy földbe. Leült. Zef valahol a közelben volt. Hogy a szeme alkalmazkodjon a sötétséghez, Maxim csukott szemekkel ült néhány pillanatig.

— Gyere ide, Mak. Van itt valami — hívta Zef. — Vadkan! — kiáltotta. — Ugorj!

Vadkan azt felelte, hogy holtfáradt, és jobban örülne, ha pihenhetne egy kicsit.

— Ahogy gondolod — mondta Zef. — De szerintem ez az Erőd. Később még bánni fogod.

Vadkan gyenge hangon válaszolt: megint rosszul érzi magát, túl rossz állapotban van ahhoz, hogy mindenféle erődökkel foglalkozzon.

Maxim kinyitotta a szemét, és körülnézett. Valami földkupacon ült, egy durva betonfalakkal szegélyezett, hosszú folyosón. A lyuk a mennyezeten vagy egy ventilátor nyílása volt, vagy valami lövedék okozta sérülés. Tőle vagy húsz lépésnyire Zef is a környezetét vette szemügyre egy zseblámpával.

— Mi ez? — kérdezte Maxim.

— Honnan tudjam? Valami óvóhely lehet. Vagy talán tényleg az Erőd. Tudod, mi az az Erőd?

— Nem — felelte Maxim, lekászálódva a földkupacról.

— Nem… mondta Zef, oda sem figyelve. Körbe nézelődött, lámpájával a falakat pásztázva. — Aztán mi a fenét tudsz te? Masszaraks! Az előbb volt itt valaki, vagy valami.

— Ember? — kérdezte Maxim.

— Nem tudom. A fal mellett osont, aztán eltűnt. És az Erőd, cimbora, az olyan dolog, hogy mikor egy napon majd minden munkánkat elvégeztük… Aha, nyomok…

Leguggolt. Maxim leguggolt melléje, és lenyomatokat vett észre a földben a fal mentén.

— Különös nyomok.

— Sosem láttam még ilyeneket.

— Olyan, mintha valaki az öklein járt volna. — Maxim ökölbe szorította a kezét, és belenyomta a földbe a nyomok mellett.

— Nagyon hasonlít — állapította meg Zef. A lámpa sugarát a folyosó mélye felé irányította. Halványan derengett arra valami, vagy forduló, vagy zsákutca fala. — Ne nézzünk körül?

— Csitt! — mondta Maxim. — Csend, és ne mozduljon!

Habár csend volt, élőlény jelenlétét érezte a folyosón. Valaki vagy valami felemelkedett ott elöl; egy kicsi, gyenge, különös szagú lény támaszkodott a falnak. Maxim nem tudta pontosan megmondani, mi volt az, vagy hogy hol volt. Az a valami őket figyelte, és úgy tűnt, bosszantja őt a jelenlétük. Teljesen ismeretlen valami volt, kifürkészhetetlen szándékú.

— Át kell kutatnunk? — kérdezte Maxim.

— Szeretném.

— Miért?

— Körül kellene néznünk. Talán tényleg az Erőd. Ha az, akkor igencsak megváltoznak majd a dolgok. Nem biztos, hogy az, de mert annyi szóbeszéd járja, ki tudhatja, talán van bennük valami…

— Van ott valami — mondta Maxim. — Nem tudom kivenni, mi az.

— Gondolod? Ha ez az Erőd, akkor a legendák szerint vagy a helyőrség túlélő tagjai laknak itt, vagy… A helyőrség, tudod, itt maradt, nem tudnak róla, hogy vége a háborúnak. A háború alatt ők semlegesnek kiáltották ki magukat, bezárkóztak, és megesküdtek, hogy a levegőbe repítik az egész kontinenst, ha bárki közelíteni mer hozzájuk.

— És meg tudták volna tenni?

— Ha ez az Erőd, ők bármit meg tudtak volna tenni. Tényleg. A felszíni robbanások és tüzek miatt valószínűleg azt hiszik, hogy még tart a háború. A parancsnokuk valami herceg vagy fejedelem volt. Szeretnék találkozni és beszélni vele.

Maxim újra a hangokat figyelte. — Nem, ez nem valami herceg vagy fejedelem. Talán valamiféle állat. Vagy…

— Vagy mi?

— Azt mondta, „vagy a helyőrség túlélő tagjai, vagy…”?

— Így van. Nos, az teljes képtelenség, dajkamese. Menjünk, nézzünk körül.

Zef megtöltötte a gránátvetőt, a vállára vette, és megindult előre, lámpájával világítva meg az utat. Maxim mellette maradt. Pár percig mentek a folyosón, aztán egy falhoz érkeztek, és jobbra fordultak.

— Szörnyű zajt csap — mondta Maxim. — Valami jár ott, de maga olyan hangosan zihál…

— Mit vársz tőlem, hogy ne vegyek levegőt? — zsörtölődött Zef.

— És zavar a lámpája.

— Hogy érted azt, hogy zavar? Sötét van.

— Látok a sötétben, — magyaráztam Maxim, — de ha be van kapcsolva a lámpája, semmit nem tudok kivenni. Hadd menjek én előre, maga meg maradjon itt. Máskülönben semmit sem fogunk találni.

— Nos, ha úgy gondolod… — hezitált Zef.

Maxim újra összehúzta a szemét, pihentette a villódzó fény után. Aztán lekuporodva elindult a fal mentén, olyan halkan, ahogy csak tudott. A titokzatos lény valahol a közelben volt, és Maxim minden lépéssel közelebb került hozzá. A folyosó végtelennek tűnt. Jobb oldalát zárt acélajtók szegélyezték. Léghuzat csapott az arcába. A levegő nedves volt, és erősen szaglott a penésztől, meg valami mástól, valami meghatározhatatlan, de meleg és élő dologtól. Zef óvatosan lopakodott mögötte; szorongva, és attól tartva, hogy egyedül marad, úgy döntött, hogy követi Maximot. Maxim magában felnevetett. Csak a pillanat tört részéig terelődött el a figyelme, de a rejtélyes teremtmény abban a pillanatban eltűnt. Előtte volt, majdnem mellette; aztán egy pillanat alatt, mintha felszívódott volna, közvetlenül mögötte bukkant fel.

— Zef! — kiáltott fel Maxim.

— Igen! — dübörgött Zef hangja.

Maxim úgy vélte, ahogy a különös lény ott áll kettejük között. Fejét Zef hangja irányába fordította. — Itt van közöttünk. Ne lőjön!

— Rendben — mondta Zef. — Fenét sem látok. Hogy néz ki?

— Nem tudom. Puha.

— Állat?

— Nem úgy néz ki.

— Azt mondtad, látsz a sötétben.

— Nem a szememmel — mondta Maxim. — Csend!

— Nem a szemeddel… — morogta Zef.

A lény rövid ideig csendesen állt, aztán átment a folyosón, eltűnt, és hamarosan előttük tűnt fel. — Felkeltettük az érdeklődését — gondolta Maxim. Erőnek erejével próbált együtt érezni a rejtélyes teremtménnyel, de valami megzavarta — valószínűleg, gondolta, az emberi intellektus, és a fél-állati test diszharmonikus kombinációja. Tovább oldalazott előre. A lény meghátrált, állandó távolságot tartva kettejük között.

— Van valami? — kérdezte Zef.

— Semmi új. Talán vezet minket valahová, vagy csapdába csal minket.

— El tudunk bánni vele?

— Nem fog minket megtámadni — felelte Maxim. — Kíváncsi, mint mi.

Többet nem mondott, mert a lény megint eltűnt, és Maxim érezte, hogy a folyosó véget ért. Egy tágas terem közepén állt. Ahhoz túl sötét volt, hogy bármit ki tudjon venni, de fém, rozsda, és nagyfeszültség jelenlétét érzékelte. Maxim néhány másodpercig mozdulatlanul állt, míg megállapította a kapcsoló helyét. Odanyúlt, de abban a pillanatban a lény újra megjelent. Ezúttal egy másikkal, hasonlóval, de nem ugyanolyannal együtt. A fal mellett álltak, ahol most Maxim is. Hallotta gyors lélegzésüket. Mozdulatlan maradt, remélve, hogy közelebb jönnek. De nem jöttek. Aztán iszonyú erőfeszítéssel összehúzta a pupilláit, és lenyomta a kapcsolót.

Alighanem valami gond volt az áramkörrel: a fény felvillant egy töredék másodpercre; biztosítékok kattantak valahol, és a fény újra kialudt. De Maximnak sikerült egy pillantást vetnie a rejtélyes teremtményekre. Kicsik voltak, nagyobb kutya méretűek, négy lábon álltak, sötét bunda borította őket, és nagy, nehéz fejük volt. Maximnak nem volt elég ideje, hogy a szemüket megnézze.

Olyan gyorsan eltűntek, mintha egyáltalán ott sem lettek volna.

— Mi történt? — érdeklődött Zef riadtan. — Mi volt ez a villanás?

— Felkapcsoltam a lámpát — felelte Maxim. — Jöjjön ide.

— Hol van? Láttad?

— Alig. Úgy néznek ki, mint az állatok, mint a kutyák, nagy fejjel.

A zseblámpa visszfénye ide-oda ugrált a falakon. Zef beszélt menet közben. — Aha, kutyák. Tudtam, hogy élnek ilyen állatok az erdőben. Élve nem láttam őket, de láttam a tetemüket.

— Nem. — Maxim tétovázott. — Ezek nem állatok.

— Állatok, ebben biztos lehetsz. — Zef hangja visszhangzott a magas boltozat alatt. — Nincs mitől tartanunk. Azt hittem, talán vámpírok. Masszaraks! Igen, ez az Erőd!

Megállt a terem közepén, lámpájával végigpásztázta a falakat, a számlapos kijelzők sorát, és egy kapcsolótáblát, amin üveg, nikkel, és elhomályosult műanyag csillogott.

— Gratulálok, Mak. Biztosan megtaláltuk. Én hülye, nem hittem benne. Én hülye. Hé, hát ez meg mi? Egy elektronikus agy. Ó, a fenébe, legalább a Kovács itt lenne! Figyelj, értesz valamit ezekhez a cuccokhoz?

— Pontosan mihez? — Maxim átment hozzá.

— Ennek az egésznek a működéséhez. Ez egy vezérlőpult. Ha ki tudnánk deríteni, az egész környék a miénk lehetne! Az összes föld feletti fegyvert innen működtetik. Masszaraks, bárcsak ki tudnánk deríteni!

Maxim elvette Zef lámpáját, és letette úgy, hogy a szórt fény megvilágítsa az egész termet. Hosszú évek pora borított mindent, és a sarokban egy asztalon villa, és koszos, elfeketedett tányér hevert egy foszladozó papírlapon. Maxim a vezérlőpultokhoz ment, hogy megpróbáljon bekapcsolni egy elektromos berendezést, és megragadta egy késes kapcsoló fogantyúját. A fogantyú a kezében maradt.

— Kétlem, hogy bármit is működtetni lehetne innen. Először is, az egész berendezés túlságosan kezdetleges. Ez inkább vagy megfigyelő állomás, vagy egyik vezérlő alállomásuk lehetett. Itt minden úgy néz ki, mintha tartalék berendezés lenne. A számítógép túl gyenge. Még egy tucatnyi tankot sem tudna elirányítani. És minden szétesőben van. Van áram, de a feszültség a normális szint alatt: a reaktor valószínűleg lerobbant. Nem, Zef, ez nem olyan egyszerű, mint ahogy képzeli.

Hirtelen észrevette, hogy a falból hosszú csövek állnak ki, végükön gumi szemvédővel. Kihúzott egy alumínium széket, leült, és arcát a szemvédőhöz nyomta. Meglepetésére az optika kitűnő állapotban volt; de még jobban meglepte az, amit látott. Egy teljesen ismeretlen tájképet: halványsárga sivatagot, homokdűnéket, egy épület fémvázát. Erős szél fújt, homokpászmák sodródtak a dűnéken át, és a homályos láthatár felfelé görbült, mint egy tál pereme.

— Nézze, Zef. Hol van ez?

Zef a vezérlőpultnak támasztotta a gránátvetőt, és átvette Maxim helyét.

— Különös. — Zef rövid szünetet tartott. — Ez a sivatag, kétségtelenül. De az nagyjából négyszáz kilométerre van innen. — Hátradőlt, és Maximra nézett. — Képzeld csak el, mennyi időt, és erőfeszítést öltek ebbe itt. A rohadékok! És mire fel? Most a szél fúj a homok felett… de milyen szép hely volt ez valamikor. Tudod, mikor gyerek voltam, a háború előtt, szoktunk itt nyaralni. — Felállt. — Húzzunk innen a fenébe — mondta keserűen, felkapva a lámpáját. — Veled nem tudjuk kideríteni, hogy mi ez. Meg kell várnunk, míg a Kovácsot elkapják, és leküldik ide. Feltéve, hogy leküldik; és nem lövik le, a biztonság kedvéért. Hát, akkor tűnjünk el innen.

— Jó, menjünk. — Maxim szemügyre vette a különös nyomokat a padlón. — Ez sokkal érdekesebb.

— Nem érdekes. Valószínűleg valamiféle állatok futkároztak erre.

A gránátvetőt keresztben a vállára vetette, és a terem kijárata felé indult. Visszanézve a nyomokra, Maxim követte.

— Éhen halok — mondta Zef.

Végigmentek a folyosón. Maxim azt javasolta, törjék fel az egyik ajtót, de Zef úgy vélte, ennek nincs semmi értelme.

— Ezt a munkát komolyan kell csinálni. Most csak vesztegetjük itt az időt. A normát még nem teljesítettük, és ide olyasvalakivel kell visszajönnünk, aki jól ért az efféle berendezésekhez.

— Én a maga helyében — vágott vissza Maxim — nem nagyon szövögetnék terveket ezzel a maga Erődjével kapcsolatban. Először is: itt minden szét van rohadva; másodszor: már foglalt.

— Ki foglalta el? Megint jössz itt a kutya-elméleteddel? Olyan vagy, mint a többiek, a vámpírjaikkal.

Zef elhallgatott. Torokhangú vonyítás hasított a folyosó csendjébe, visszaverődött a falakról, többszörös visszhangot vetett, aztán elhalt. Rögtön utána egy másik követte, valahonnan a távolból. Nagyon ismerős hangok voltak, de Maxim nem tudta felidézni, hol hallotta őket ezelőtt.

— Tehát ezek szoktak üvöltözni éjszakánként! — kiáltott fel Zef. — És mi azt hittük, hogy madarak.

— Különös ez a vonyítás.

— Különös… Nem tudom, de fenemód ijesztő. Mikor elkezdődik az az üvöltözés éjszakánként az erdőben, kirázza a hideg az embert. Hány történetet hallottunk arról a vonyításról! Ami azt illeti, egy köztörvényes egyszer azzal dicsekedett, hogy érti a nyelvüket. Lefordította.

— Mit mondtak?

— Á, marhaság. — Te ezt nyelvnek neveznéd?

— Hol van most az a köztörvényes?

— Eltűnt — felelte Zef. — Egy építő brigádban volt, és a csapata eltévedt az erdőben.

Balra fordultak. Előttük, a távolban, halvány fényfolt tűnt fel. Zef lekapcsolta a lámpát, és a zsebébe tette. Most ő ment elől, és mikor hirtelen, figyelmeztetés nélkül megállt, Maxim majdnem nekiütközött.

— Masszaraks! — motyogta Zef. Egy emberi csontváz feküdt keresztben a folyosó padlóján. Zef levette a válláról a gránátvetőt, és körülnézett. — Ez korábban nem volt itt.

— Igaza van — mondta Maxim. — Nemrég tették ide.

Hirtelen, messze mögöttük, torokhangú vonyítások egész kórusa hangzott fel. A falak felerősítették a visszhangjukat, úgy hangzott, mintha ezernyi torokból törne elő az üvöltés. Egy szólamban vonyítottak, mintha valami különös, négytagú szót kántáltak volna. Maxim megértette, hogy gúnyolják a behatolókat, utánozzák, provokálják őket. Hirtelen a kórus elhallgatott, ugyanolyan hirtelen, mint ahogy elkezdték.

Zef hangosan fellélegzett, és leeresztette a gránátvetőt. Maxim újra a csontvázra nézett.

— Szerintem ez valami figyelmeztetés.

— Szerintem is. Gyerünk, húzzunk innen a fenébe.

Gyorsan odaértek a mennyezeten levő réshez, felmásztak a földkupacra, és Vadkan aggódó arcát látták, amint lebámult rájuk. A hasán feküdt a lyuk szélén, egy kötelet lógatott le, hurokkal a végén.

— Mi történt? — kérdezte. — Ti ordítoztatok?

— Mindjárt elmesélem — felelte Zef. — Kikötötted a kötelet?

Mikor felértek a felszínre, Zef cigarettát sodort Vadkannak és magának. Meggyújtotta őket, és egy darabig csendben ült, láthatóan próbálta megemészteni az iménti kalandot.

— Rendben — mondta végül. — Röviden, miről is van szó. Ez az Erőd. Lent vezérlőpultok vannak, egy elektronikus agy, meg effélék. Mind siralmas állapotban, de van energia, és ha mindezt a javunkra akarjuk felhasználni, értelmes embereket kell keresnünk, hogy segítsenek. Aztán: a látottak alapján azt mondhatom, ezt a helyet kutyák lakják. És micsoda kutyák! Hatalmas fejük van. És hogy üvöltenek! De ha az ember jól belegondol… azon tűnődöm, talán nem is ők, mert… nézd csak, hogy is mondjam? Szóval, amíg mi Makkal ott bent kóboroltunk, valaki egy emberi csontvázat tett a folyosóra. Nos, ennyi volt.

Vadkan Zefről Maximra pillantott.

— Mutánsok?

— Lehetséges — felelte Zef. — Én egyáltalán semmit nem láttam, de Mak állítólag látott kutyákat — de nem a szemével. Masszaraks, akkor hogy láttad őket?

— Ó, hát a szememmel is láttam őket. És semmi más nem volt ott, leszámítva a kutyákat. Tudnk róla, ha más is lett volna. És ezek a maga kutyái, Zef, nem azok, amire gondol. Ezek nem állatok.

Vadkan semmit sem szólt. Felállt, felhúzta a kötelet, aztán leült megint Zef mellé.

— Isten tudja — dünnyögte Zef. — Talán tényleg nem állatok — itt minden lehetséges. Végül is ez itt a Dél.

— Talán ezek a kutyák a mutánsok? — javasolta Maxim.

— Nem — mondta Zef. — A mutánsok csak nagyon eltorzult emberek. Teljesen normális szülők gyermekei. Mutáns — tudod, hogy mit jelent?

— Tudom — felelte Maxim. — De a kérdés az, meddig mehet el egy mutáció?

Hosszas szünet után Zef azt mondta: — Nos, ha te ilyen művelt vagy, akkor elég a dumából. Talpra! Kevés időnk maradt, és még van egy csomó tennivalónk. Ölni tudnék egy kis kajáért. — Maximra kacsintott. — Tisztára patologikus vágyakozás. Tudod, mit jelent, hogy 'patologikus'?

Habár a délnyugati kvadráns utolsó negyedét még nem tisztították meg, több tisztogatnivalót már nem találtak. Valószínűleg valami hatalmas robbanás történt itt valamikor. Csak félig elkorhadt kidőlt fatörzsek, és összeégett tuskók maradtak a régi erdőből, a helyén új, fiatal, ritkás erdő nőtt ki. A talaj elszenesedett, és tiszta rozsda volt. Mikor Maxim rájött, hogy semmiféle mechanikus berendezés nem élhetett túl egy ilyen robbanást, arra a következtetésre jutott, Zefnek más oka volt, hogy ide vezesse őket.

Egy lötyögő rabruhás, piszkos ember bukkant fel a bozótból, és jött feléjük. Maxim felismerte: ő volt az első bennszülött, akivel ezen a bolygón találkozott: Zef öreg, búbánatos cimborája.

— Várjatok — mondta Vadkan. — Beszélek vele.

Zef utasította Maximot, hogy üljön le, ő maga is leült, és levette a csizmáját, miközben egy fegyencnótát fütyörészett: „Vidám legény vagyok, ismernek a határvidéken.” Vadkan odament az emberhez, és elvonult vele a bokrok közé, ahol suttogva társalogtak. Habár Maxim minden szavukat tisztán hallotta, semmit nem értett, mert valami ismeretlen tolvajnyelvet használtak. Néhány esetben felismerte a „postahivatal” szót. Hamarosan abbahagyta a hallgatózást. Piszkosnak és kimerültnek érezte magát; túl sok volt mára az értelmetlen munka, és a szükségtelen idegfeszültség; túl sok szennyezett levegőt lélegzett be, és túl sok sugárzás érte. Megint eltelt egy nap teljesen eredménytelenül, és irtózott a gondolattól, hogy vissza kell térnie a barakkba.

Az ember eltűnt, Vadkan visszatért, és leült Maxim előtt egy tuskóra.

— Na, akkor beszélgessünk.

— Minden rendben van? — kérdezte Zef.

— Igen — felelte Vadkan.

— Mondtam neked, hogy van érzékem az emberekhez.

— Nos, Mak — mondta Vadkan — leellenőriztük magát, olyan alaposan, amennyire azt a körülmények lehetővé tették. A Tábornok kezeskedik magáért. Mostantól kezdve tőlem kapja a parancsokat.

— Örülök… — Maxim mosolya ferdére sikerült. — De a Tábornok nekem nem kezeskedett magáért — akarta mondani. Ehelyett csak annyit tett hozzá: — Örömmel hallom.

— A Tábornok azt mondja, magára nincs hatással a radioaktivitás, és a sugáremitterek. Ez igaz?

— Így van.

— Tehát bármikor át tudná úszni a Kék Kígyó folyót, és nem lenne semmi baja?

— Mondtam már magának, hogy akár most azonnal is meg tudnák szökni, ha akarnám.

— Mi nem akarunk megszökni. Tehát, ha jól értem, a járőrkocsik egyáltalán nem zavarják magát?

— Úgy érti, a mobil emitterek? Nem, nem zavarnak.

— Nagyon jó! — mondta Vadkan. — Akkor hát a beosztása pillanatnyilag egyértelműen adott. Maga lesz a küldöncünk. Ha parancsot adok, maga átússza a folyót, és táviratokat küld el a legközelebbi postahivatalból. Világos?

— Igen, ez mind világos, de valami más nem az.

Vadkan rezzenéstelen tekintettel figyelte Maximot. Ez a száraz, inas, nyomorék öregember hideg és könyörtelen katona volt, született harcos, rémisztő és figyelemreméltó terméke egy világnak, ahol az emberi élet értéktelen. Nem ismert mást, nem tapasztalt mást, csak a harcot, nem is foglalkozott mással. Figyelően összehúzódó szemében Maxim a saját végzetét látta.

— Igen? — kérdezte Vadkan.

— Szögezzünk le most mindjárt valamit — mondta Maxim határozottan. — Nem akarok vakon cselekedni. Nem áll szándékomban olyan akcióban részt venni, ami szerintem esztelen, és szükségtelen.

— Például?

— Tudom, hogy mi a fegyelem. És azt is tudom, hogy anélkül a munkánk hiábavaló. De úgy érzem, hogy a fegyelemnek ésszerűnek kell lennie, az alárendeltnek éreznie kell, hogy a parancsnak van értelme. Maga azt parancsolja, hogy legyek hírvivő, és én erre kész vagyok. Igényesebb feladatokat is el tudnék látni, de ha szükséges, küldönc leszek. De azt tudnom kell, hogy a táviratok, amiket feladok, nem okozzák mások értelmetlen halálát.

Zef beleszólni készült, de Vadkan és Maxim csendre intették.

— Parancsot kaptam, hogy robbantsam fel a tornyot — folytatta Maxim. — Azt nem mondták, hogy miért van erre szükség. Láttam, hogy esztelen és halálos terv, de végrehajtottam a parancsot. Elvesztettem három bajtársamat, aztán kiderült, hogy az egész akció csapda volt, amit a kormányzat provokátorai állítottak fel. Nos, én most megmondom magának, hogy elegem van az ilyen munkából. Nem vagyok hajlandó több tornyot felrobbantani! És minden tőlem telhetőt meg fogok tenni, hogy megakadályozzam a hasonló tervek végrehajtását.

— Hát, te aztán átkozott egy bolond vagy! — mondta Zef. — Anyámasszony katonája.

— Miért mondja ezt nekem?

— Hagyd, Zef — mondta Vadkan, szemét még mindig Maximra szegezve. — Más szóval, Mak, maga tudni akar a vezetőség összes tervéről?

— Így van. Nem akarok vakon cselekedni.

— Te tisztára pofátlan vagy — jelentette ki Zef. — Átkozottul pofátlan! Nézd, Vadkan, én akkor is kedvelem a fiút. Tudom… van szemem az emberekhez.

— Igencsak sok bizalmat követel tőlünk — mondta Vadkan hűvösen. — Az efféle bizalmat ki kell érdemelni.

— És gondolom, ezért azt várják tőlem, hogy döntsem le azokat a hülye tornyokat? Igaz, én csak néhány hónapig voltam tagja az ellenállásnak, de az alatt az idő alatt csak egy dolgot hallottam: tornyok, tornyok, és tornyok. Én nem akarok tornyokat döntögetni. Nincs értelme. Én a zsarnokság, éhség, korrupció, hazugság ellen akarok harcolni. Természetesen megértem, hogy maguk szenvednek a tornyoktól, fizikailag szenvednek. De maguk még azt sem tudják, hogyan harcoljanak a tornyok ellen. A hozzáállásuk ostobaság. Teljesen nyilvánvaló, hogy a tornyok reléállomások. Maguknak a Központra kell lecsapniuk, nem a tornyokat kell megpróbálniuk egyenként kiiktatni.

Vadkan és Zef egyszerre kezdett beszélni.

— Honnan tud maga a Központról? — kérdezte Vadkan.

— És hol keresné a Központot? — kérdezte Zef.

— Még a legostobább mérnök is tudná, hogy léteznie kell egy Központnak — mondta Maxim megvetően. — De hogy hogyan találjuk meg… ez az igazi probléma. Felejtsék el a gépfegyvereket, és az emberek értelmetlen legyilkolását. Keressék meg a Központot!

— Először is, tudjuk ezt mi nélküled is. — Zefben forrt az indulat. — Másodszor, masszaraks, senki sem halt meg értelmetlenül! A legostobább mérnök is biztosan rájönne, te taknyos kurafi, hogy meg tudnánk semmisíteni az átjátszó rendszert, és fel tudnánk szabadítani egy egész régiót, néhány torony ledöntésével. De ehhez tudnunk kellene, hogyan kell ledönteni őket. És mi megtudjuk, hogy hogyan. Érted már? És ha még egy szót szólsz arról, hogy az embereink hiába haltak meg, én…

— Várjon csak — mondta Maxim. — Azt mondta, „felszabadítani egy régiót”. Nagyszerű. És aztán?

— Aztán jönnek mindenféle anyámasszony katonái, és azt mondják, hogy semmiért haltunk meg — felelte Zef.

— Gyerünk, Zef, és aztán mi lesz? — Maxim nem hátrált. — A légiósok mobil emittereket visznek oda, és elintézik magukat. Így van?

— Egy fenét! — mondta Zef. — Mielőtt lehetőségük lenne rá, hogy odavigyék, annak a régiónak a lakossága átáll a mi oldalunkra, és a légiósoknak nem lesz könnyű dolguk, ha közbe akarnának lépni. Egy dolog elbánni egy tucat degennel, de egész más elbánni tíz- vagy százezer feldühödött civillel.

— Zef, Zef! — figyelmeztette Vadkan.

Zef türelmetlenül leintette.

— Városlakók, farmerek, és talán katonák százezrei, akik nem tudják majd elfelejteni, milyen szégyenletesen rászedték őket.

Vadkan legyintett, és csalódottan elfordult.

— Várjon csak egy percet — mondta Maxim. — Miről beszél? Hogy a csudába értenék meg hirtelen? Darabokra tépnék magukat. Végül is ők azt hiszik, azok a tornyok az antiballisztikus rakéta hálózat részei.

— És szerinted mik? — kérdezte Zef, furcsán mosolyogva.

— Nos, én természetesen tudom. Elmondták nekem.

— Kicsoda?

— A doktor. És a Tábornok. Nem titok, nem igaz?

— Talán elég lenne ennyi erről a témáról — mondta Vadkan halkan.

— Miért elég? — Zef is halkan válaszolt, szavainak most kultúrált csengése volt. — Pontosan miért is elég, Vadkan? Tudod, hogy én mit gondolok erről. Tudod, hogy miért maradtam itt, miért játszom a szerepemet, és miért fogok itt maradni életem végéig. Tehát miért is elég ez? Mindketten hiszünk benne, hogy ezt a háztetőkről kellene szétkiabálni; de mikor eljön a cselekvés ideje, hirtelen eszünkbe jut a fegyelem, és engedelmesen nagy vezetőink, a nevezetes liberálisok, a felvilágosultság oszlopai kezére játszunk. És most itt van előttünk ez a fiú. Láthatod, miféle ember. Az ilyen embereknek nem kéne tudniuk?

— Talán pontosan az ilyeneknek nem kéne tudniuk — felelte Vadkan, ugyanolyan halkan.

Maxim zavarodottan hol az egyikre, hol a másikra pillantott. Hirtelen mindkét férfi elkedvetlenedni látszott, ugyanaz a kifejezés jelent meg az arcukon. Maxim többé már nem az acélos Vadkant látta, Vadkant, aki dacolt az ügyésszel, és a fafejű bírósággal. És Zef laza, vulgáris stílusa is eltűnt. Valami más tört át rajta: valami szomorúság, rejtett kétségbeesés, sértettség, és alázat. Olyan volt, mintha hirtelen visszaemlékeznének valamire, valamire, amit el kellett volna felejteniük, amit minden erejükkel próbáltak elfelejteni.

— El fogom mondani neki — jelentette ki Zef. Nem engedélyt vagy tanácsot kért Vadkantól, egyszerűen csak kijelentette. Az nem szólt semmit, és Zef belekezdett a történetébe.

Amit felvázolt, az rettenetes volt. Már magában is rettenetes, és rettenetes, mert nem hagyott helyet semmiféle kétségnek. Míg Zef halkan, nyugodtan, kifogástalanul precíz szóhasználattal beszélt, udvariasan szünetet tartva, ha Vadkan közbeszúrt néhány rövid megjegyzést, Maxim feszülten figyelt, hogy valami rést találjon ezen az új világképen. De hiába. A kialakuló kép koherens volt, primitív, és reménytelenül logikus: lefedte mind a Maxim által ismert tényeket, semmit sem hagyva megmagyarázatlanul. Ez volt a legrémisztőbb felfedezés, amit Maxim ezen a lakott szigeten tett.

A tornyokat nem a degenek ellen tervezték. A sugárcsapások a bolygó minden emberi lényének idegrendszerére hatással voltak. A fiziológiai mechanizmusát nem ismerték, de röviden: a sugárzásnak kitett egyén agya elveszíti azt a képességét, hogy kritikusan vizsgálja a valóságot. A gondolkodó embert hívő emberré változtatták, olyanná, aki fanatikusan, dühödten hisz, a saját szeme nyújtotta bizonyítékok ellenében is. A sugárzási mezőn belül a legkezdetlegesebb propaganda-technikákkal is bárkit bármiről meg lehet győzni: készséggel elhisznek bármit, amit úgy mutatnak fel nekik, mint a nyilvánvaló, egyetlen igazságot, az igazságot, amiért majd boldogan élnek, szenvednek, és meghalnak.

A sugárzási mező ott volt mindenütt. Láthatatlanul, mindenütt jelenvalóan, mindent áthatóan. A tornyok gigantikus, az egész országot behálózó hálózata sugárzást bocsátott ki a nap huszonnégy órájában. Több tízmilliónyi lelket tisztított meg minden kétkedésétől, amit a Mindenható Teremtők szavai és cselekedetei iránt tápláltak. A Teremtők milliók elméjét és energiáit irányították. Az emberekbe belevésték az erőszak és agresszió visszataszító eszméinek elfogadását; milliókat tudtak volna ágyúk és géppuskák ellen hajtani; kényszeríteni tudták volna ezeket a milliókat, hogy egymást öljék bármiért, amit csak jónak láttak; ha kedvük tartja, még tömeges öngyilkossági járványt is kiválthattak volna. Minden az irányításuk alatt állt.

Naponta kétszer, délelőtt tízkor és este tízkor, a hálózatot teljes gőzre kapcsolták; és az emberek harminc percre minden emberiességüket elveszítették. Minden rejtett feszültség, ami a tudatalattijukban a rájuk kényszerített hit és a valóság között tátongó szakadék eredményeként felhalmozódott, felszabadult az eszelős elragadtatás kitörésében, a szenvedélyes, szolgai extázisban. A sugárcsapások teljesen elnyomták a természetes reflexeket és ösztönöket, és viselkedési sémák fantasztikus együttesével helyettesítették őket. Ezek a sémák magukba foglalták a Teremtők istenítését. A besugárzott személy elveszítette a képességét a racionális gondolkodásra; úgy viselkedett, mint egy robot.

A Teremtőkre az egyetlen veszélyt azok az emberek jelentették, akik bizonyos élettani sajátságaik szeszélye miatt immúnisak voltak erre a tömeghipnózisra. Őket nevezték degeneknek. Az állandó sugárzási mező nem volt hatással az ő gondolkodási folyamataikra, de a sugárcsapások kínzó fájdalmat okoztak nekik. Viszonylag kevés degen volt — nagyjából a lakosság egy százaléka — de egyedül ők voltak ébren ebben az alvajárók birodalmában; egyedül ők rendelkeztek a képességgel, hogy józanul felmérjenek egy helyzetet, hogy olyannak érzékeljék a világot, amilyen az valójában, hogy hatással legyenek környezetükre, hogy megváltoztassák, kormányozzák azt. A legundorítóbb az volt, hogy maguk a degenek adták a társadalom uralkodó elitjét, a Mindenható Teremtőket. A Teremtők mindegyike degen volt, de relatíve kevés degen volt Teremtő. Azokat, akik nem tudtak, vagy nem akartak bekerülni ebbe az uralkodó elitbe, az állam ellenségeinek nyilvánították, és ennek megfelelően kezelték őket.

Maximot elöntötte a kétségbeesés: lakott szigetét bábfigurák népesítették be. Hitler hatalmas propaganda-apparátusa sehol sem volt a sugárzótornyoknak ehhez a rendszeréhez képest. Az ember kikapcsolhatta a rádiót; elhatározhatta, hogy nem hallgatja Göbbels beszédeit; dönthetett úgy, hogy nem olvas újságot. De itt lehetetlenség volt elkerülni a sugárzási mezőt. Az emberiség történelmében nem volt ehhez fogható. Nem volt semmi a földi ember tapasztalatában, ami útmutatást adhatott volna. Nem volt semmi, amire támaszkodhatott volna. Zef terve, hogy foglaljanak el valami fontos régiót, nem volt több, mint hazardírozás. Egy óriási gépezettel kerültek szembe, ami túl egyszerű volt ahhoz, hogy evolúciós módszerekkel megváltoztathassák, és túlságosan nagy, hogy kevés erővel szétrombolják. Nem volt olyan erő az országban, ami egy ilyen hatalmas nemzetet fel tudott volna szabadítani, egy olyan nemzetet, aminek fogalma sem volt arról, hogy nem szabad emberek alkotják, és Vadkan kifejezésével élve, letért a történelem országútjáról. Ez a gépezet belülről sérthetetlen volt. Kisebb lázongások nem tudták megzavarni alapvető stabilitását. Ha részben tönkretették, hamar magához tért; ha ingerelték, azonnal és egységes egészként reagált az ingerlésre, nem törődve egyedi részeinek sorsával.

Csak egyetlen remény maradt: a gépezetnek van egy Központja, egy vezérlőpultja, egy agya. Elméletileg ezt a Központot meg lehetne semmisíteni; akkor a gépezet beállna egy instabil egyensúlyi helyzetbe. És akkor jönne el a pillanat, amikor meg lehetne kísérelni, hogy ezt a világot visszatérítsék a rendes kerékvágásba, a történelem országútjára. De a Központ helye jól őrzött titok volt. Ráadásul, hogyan lehetne megsemmisíteni? Ez sokkal komplikáltabb, mint egy tornyot megtámadni. Egy ilyen akció jó csomó pénzt igényelne, ráadásul egy hadseregnyi embert, akik immúnisak a sugárzásra. Igen, vagy embereket, akik immúnisak a sugárzásra, vagy egyszerű, könnyen hozzáférhető berendezésekre, hogy megvédjék azokat, akik nem immúnisak. Ilyesmi azonban sosem volt, és előreláthatóan nem is lesz elérhető közelségben. Néhány százezer degent szétszórtak, elszigeteltek, és üldöztek. Sokan tartoztak az úgynevezett törvényes degenek kategóriájába. De még ha ők egyesülni és felfegyverkezni is tudnának, a Teremtők megsemmisítenék apró seregüket, mobil emittereket küldve ellenük.

Miután Zef befejezte a történetét, még sokáig a csend uralkodott. Maxim csak ült a helyén, fejét lehorgasztva, és a száraz, fekete földet kapirgálta egy gallyacskával. Aztán Zef köhintett, és zavartan azt mondta: — Igen, sajnos ez a helyzet.

— Miben reménykednek? — kérdezte Maxim.

Zef és Vadkan csendben maradt. Maxim felemelte a fejét, meglátta az arcukat, és azt motyogta: — Sajnálom. Én… ez annyira… Nagyon sajnálom.

— Harcolnunk kell — mondta Vadkan színtelen hangon. — Harcolunk, és továbbra is harcolni fogunk. Zef felvázolta magának a vezetőség stratégiáinak egyikét. Vannak más tervek is, csak éppen rosszul állják a kritikát, és sosem tesztelték őket. Meg kell értenie, ez egy igen fiatal mozgalom.

— Mondja csak — szólalt meg Maxim lassan — ez a sugárzás ugyanolyan hatást gyakorol a világuk minden nemzetére?

Vadkan és Zef összenézett.

— Nem értem — mondta Vadkan.

— Megmondom, mi jár az eszemben. Van olyan ország, ahol lehet akár néhány ezer olyan is, mint én?

— Kétlem — felelte Zef. — Hacsak azok között nem… azok között a mutánsok között. Masszaraks, ne sértődj meg, Mak, de te nyilvánvalóan mutáns vagy. Egy szerencsés mutáció. Egy a millióhoz az esélye.

— Nem sértődtem meg. Tehát vannak mutánsok. Beljebb az erdőben?

— Igen — mondta Vadkan. Fürkésző pillantással nézett Maximra.

— Pontosan mi van arrafelé?

— Erdő, aztán sivatag.

— És mutánsok?

— Igen. Félig állatok. Őrült vademberek. Figyelj, Mak, hagyd ezt.

— Látta őket valaha is?

— Csak halottakat — mondta Zef. — Néha elfogják őket az erdőben. Aztán felakasztják őket a barakkok elé, hogy javítsák a morált.

— De miért?

— Bolond! — mordult fel nyersen Zef. — Ezek állatok! Gyógyíthatatlanok, és veszélyesebbek bármilyen állatnál. A saját szememmel láttam őket. A legrosszabb álmaidban sem láttál olyat, mint azok.

— Akkor miért terjeszkednek a tornyok abba az irányba? Meg akarják szelídíteni őket?

— Hagyja ezt, Mak — mondta újra Vadkan. — Reménytelen. Azok gyűlölnek minket. De tegye azt, amit legjobbnak gondol. Mi senkit nem tartunk vissza.

Csendben ültek. Hirtelen egy ismerős üvöltés süvített át az erdőn. Zef kissé felemelkedett.

— Rakétahordozó tank — mondta. — Ne kapjuk el? Nincs túl messze. A tizennyolcas kvadránsban… De nem, inkább holnap…

Maxim hirtelen döntésre jutott. — Majd én lerendezem. Menjenek csak, utolérem magukat.

Zef kétkedőn nézett rá. — Elbírsz vele? Inkább robbantsd fel.

— Gondolkodjon, Mak! — mondta Vadkan.

Zef Maximra nézett, és elvigyorodott.

— Ohó, hát ezért kell neked a tank! Nem buta a kölyök! Nem, engem nem teszel bolonddá. Félreteszem neked a vacsorádat, arra az esetre, ha meggondolnád magad. És ne felejtsd el, sok önjáró tank alá van aknázva. Tehát óvatosan! Menjünk, Vadkan. Majd utolér bennünket, ha úgy akarja.

Vadkan még mondott volna valamit, de Maxim már felállt, és elindult ösvényt keresni a bozóton át. Nem akart további szóváltásba bonyolódni. Gyorsan ment, anélkül, hogy hátrafordult volna, a gránátvetőt a hóna alatt tartva. Most, hogy döntött, megkönnyebbülést érzett. Az előtte álló feladat sikere egyedül rajta múlott.

14.

Hajnalra Maxim az önjáró tankkal felmanőverezett az útra, és az orrát délnek fordította. Már mennie kellett volna. Ehelyett kimászott a vezérlőfülkéből, leugrott az összetöredezett kövezetre, leült az út szélére, és piszkos kezét megtörölte a fűben. Mögötte a rozsdás szörnyeteg békésen mormogott, rakétájának hegyes orrát a borongós égre irányítva.

Habár egész éjjel dolgozott, nem volt fáradt. A bennszülöttek alapos munkát végeztek: a tank elég jó állapotban volt. Nem volt aláaknázva, és Maxim meglepve tapasztalta, hogy manuális vezérlés is volt benne. Ha valaki egy ilyen tankkal felrobbant, az vagy a lestrapált reaktor miatt lehetett, vagy a vezető technikai inkompetenciája miatt. Igaz, a reaktor kapacitásának csak húsz százalékával működik, és a burkolat meglehetősen viharvert, de Maxim elégedett volt. Ez minden várakozását felülmúlta.

Meglehetősen világos volt, majdnem hat óra. A fegyenceket ebben az időben szokták sorba állítani, sietve megetetni, és kihajtani munkára. Mostanra már biztosan felfedezték a távolmaradását, valószínűleg szökevénynek minősítették, és halálra ítélték. Vagy talán Zef kiagyalt valami mentséget… egy kificamodott bokát, vagy súlyos sebesülést.

Az erdő elcsendesedett. A „kutyák”, akik az éjszaka egymást szólongatták, mostanra elcsendesedtek, feltehetően visszatértek föld alatti világukba. Valószínűleg vidáman dörzsölgették össze a mancsukat, ha eszükbe jutott, az előző nap hogy megijesztették azokat a kétlábú lényeket. Ezeket a kutyákat fel kellett volna kutatnia, de egyelőre itt kellett hagynia őket. Azon tűnődött, vajon ők immúnisak-e a sugárzásra. Különös teremtmények.

Az éjszaka folyamán, amíg a motoron dolgozott, kettő közülük csendben figyelte őt a bokrok közül. Aztán egy harmadik érkezett, és felmászott egy fára, hogy jobban lásson. A búvónyíláson kihajolva elhessentette; a hecc kedvéért megismételte, már amennyire tudta, azt a négytagú szót, amit tegnap a kórus kántált. A lény a fán feldühödött; szemei villogtak, szőre felborzolódott, és torokhangon üvöltözve gyalázta Maximot. A másik kettőt a bozótban nyilván sokkolta ez a dühkitörés: elrohantak, és nem is tértek vissza. A fán átkozódó példány sokáig maradt, képtelen volt lehiggadni. Sziszegett, köpködött, fenyegető mozdulatokat tett, mintha támadni készülne, és kivillantotta fehér agyarait. Már majdnem reggel lett, mire végül távozott, belátva, hogy Maximnak nem áll szándékában elfogadni a kihívását, hogy becsületes harcban mérjék össze az erejüket. Emberi mérték szerint aligha számítottak értelmesnek, de érdekes teremtmények voltak. Majdnem biztos, hogy volt valamiféle társadalmi szerveződésük. Végül is egy katonai helyőrségben éltek, az Erőd hercegének parancsnoksága alatt. A róluk szóló információ szegényes volt, csupa szóbeszéd és legendák… Ó, hogy szeretett volna elmerülni egy kád jó forró vízben! A bőre égett; szivárgott a reaktor. Ha Zef és Vadkan csatlakozott volna hozzá, árnyékolnia kellett volna a reaktort két vagy három acéllemezzel — kétoldalt le kellett volna szerelnie a páncélzatot.

Távoli puffanás visszhangzott végig az erdőn: az utászok megkezdték munkanapjukat. Teljesen értelmetlenül. Még egy puffanás. Egy géppuska kezdett kelepelni, jó ideig folytatta, aztán csend lett. Tiszta idő volt, meglehetősen világos. A felhőtlen ég tejfehéren foszforeszkált. Az út betonja harmattól csillogott, de a tank körül a föld száraz volt: a páncélja egészségtelen meleget sugárzott.

Hirtelen Zef és Vadkan bukkant fel az aljnövényzetből, és tartott az út felé. Mikor meglátták a tankot, gyorsabban kezdtek futni. Maxim felállt, hogy eléjük menjen.

— Hát élsz! — üdvözölte Zef. — Nem lep meg. De hoztam neked egy kis kenyeret. Edd meg gyorsan!

— Köszönöm. — Maxim elvette a vastag szelet kenyeret.

Vadkan csak állt ott, és aknakeresőjére támaszkodva figyelte.

— Aprítsd be gyorsan, aztán tünés! — mondta Zef. — Vissza fognak jönni érted.

— Kik? — Maxim abbahagyta a rágást.

— Nem ismerjük a részleteket. Valami tetőtől talpig begombolt idióta. Teli torokból ordítozott. Tudni akarta, miért nem vagy ott. Engem majdnem lelőttek. Így hát erősen a szemébe néztem, és jelentettem neki, hogy meghaltál az aknamezőn, és nem találtuk meg a holttestedet.

Zef körbesétálta a tankot. — Micsoda disznó szerencse. — Leült, és sodort egy cigarettát.

— Ez különös — mondta Maxim, harapva egy falat kenyeret. — Miért? Újabb vizsgálat lesz?

— Lehet, hogy Fank? — kérdezte Vadkan halkan.

— Fank? Középtermetű, szögletes arc, hámló bőr?

— Nem valószínű — mondta Zef. — Ez egy hosszú, vékony fickó volt, tele pattanással. Igazi tökfilkó — a Légiótól.

— Az nem Fank.

— Talán Fank parancsára? — kérdezte Vadkan.

Maxim megvonta a vállát, és szájába tömte az utolsó darab kenyérhéjat.

— Nem tudom — mondta. — Eddig azt hittem, Fank valahogy a földalatti mozgalommal volt kapcsolatban, de most már nem tudom, mit higgyek.

— Azt hiszem, jobban tenné, ha eltűnne innen — mondta Vadkan. — Ámbár, az igazat megvallva, nem is tudom, mi a rosszabb, a mutánsok, vagy az a légiós bürokrata.

— Rendben, hagyjuk, hadd menjen — mondta Zef. Úgysem dolgozna nekünk futárként, így legalább visszajuttat némi információt… Ha túléli.

— Gondolom, maguk nem jönnek velem.

Vadkan a fejét rázta. — Nem. Sok szerencsét!

— Szabadulj meg a rakétától — javasolta Zef. — Még felrobbantod magad. Nos, a helyzet a következő. Van még előtted két előretolt állás. Könnyen át tudsz csúszni közöttük. Dél felé figyelnek. Azon túl rosszabb lesz. A sugárzás rettenetes, nincs mit enni, mutánsok… És azon túl — homok, és semmi víz.

— Köszönöm — mondta Maxim. — A viszontlátásra!

Felugrott a lánctalpra, felnyitotta a búvónyílást, és bemászott a forró félhomályba. Már éppen meghúzta volna a botkormányokat, mikor eszébe jutott, hogy van még egy kérdése. Kidugta a fejét.

— Miért titkolják a tornyok igazi rendeltetését az ellenállás egyszerű tagjai elől?

Zef a homlokát ráncolta, és kiköpött. Vadkan szomorúan válaszolt: — Mert a vezetőség többsége azt reméli, hogy egyszer majd megszerzik a hatalmat, és felhasználják a tornyokat, ugyanúgy, de más céllal.

— Milyen más céllal? — kérdezte Maxim szomorúan.

Pár másodpercig egyenesen egymás szemébe néztek, aztán Zef elfordult, és a nyelvével gondosan végigsimítva összeragasztotta a cigaretta papírját.

— Vigyázzanak magukra! — mondta Maxim, a botkormányok felé fordulva.

Dübörögve és csörömpölve, lánctalpait csikorgatva, a tank gurulni kezdett.

Nehéz volt a tankot vezetni. Nem volt ülés a vezetőnek, és a kupac fű és faág, amit Maxim az éjjel odakészített, nagyon gyorsan szétesett. A kilátás szörnyen rossz volt, és a tank nem akart felgyorsulni. Harminc kilométeres sebességnél valami a motorban zörögni és sercegni kezdett, égett benne a kenőolaj. De a tank képessége, hogy megbirkózzon bármilyen tereppel, kitűnően megmaradt. Úton vagy út mellett — nem számított neki: bokrokon tört át zavartalanul, sekély keréknyomokon gördült át, kidőlt fatörzseket zúzott össze. Nem számítottak neki a töredezett útburkolaton átnövő facsemeték, és boldogan szortyogott, mikor átkelt egy fekete vízzel telt mély gödrön. Gyönyörűen tartotta az irányt, de fordulni vele bonyolult volt.

Mivel az út meglehetősen egyenes volt, a fülke pedig piszkos és levegőtlen, Maxim végül beállította a kézi gázkart, kimászott, és kényelembe helyezte magát a búvónyílás szélén, a rakéta rácsos állványa alatt. A tank teljes gőzzel haladt, mintha ez lett volna az az út, amire eredetileg beprogramozták. Volt valami magabiztos egyszerűség a viselkedésében, és Maxim, mert szerette a gépeket, tenyerével gyengéden megveregette a páncélját.

Az idő kellemesen telt. Jobbra és balra az erdő suhant el mellette, a motor morajlott, a radioaktivitás elhanyagolható volt, és a viszonylag tiszta szellő kellemesen hűsítette forró bőrét. Maxim felemelte a fejét, egy pillantást vetett a rakéta himbálózó orrára. Meg kellett szabadulnia tőle: felesleges súly volt. Nem, fel nem robbant volna — régóta működésképtelen volt, a múlt éjjel leellenőrizte. De több mint egy tonnát nyomott, és nem volt értelme tovább hurcolni magával.

Miközben a tank kúszott tovább, Maxim végigmászott a rakétaállvány mentén, kereste a kioldó berendezést. Megtalálta, de alaposan be volt rozsdásodva, dolgoznia kellett rajta egy ideig. Amíg ezzel foglalkozott, a tank kétszer is letért az útról, méltatlankodva bömbölt, és fákat döntött ki. Maximnak minden alkalommal vissza kellett rohannia a vezérlőbe, hogy lecsendesítse az ostoba vasszörnyet, és visszamanőverezzen vele az útra. Végül megjavította a kioldó berendezést, és a rakéta súlyosan legördült, az úttesthez ütődött, és nehézkesen az útszéli árokba gurult. A tank könnyebben ment tovább. Abban a pillanatban Maxim észrevette az első előretolt őrhelyet.

Az erdő szélén két nagy sátor, és egy furgon állt. Füst gomolygott a tábori konyha felett. Két légiós derékig levetkőzve mosakodott, az egyik csajkából öntötte a vizet a másikra. Egy fekete köpenyes őrszem az út közepén állt, és a tankot nézte. Jobbra két oszlop, egy keresztrúddal összekötve; valami hosszú és fehér lógott róla, majdnem leért a földig. Maxim lehúzódott a vezérlőfülkébe, hogy ne lássák tarka rabruháját, és fejét kidugta a búvónyíláson. Az őrszem tátott szájjal bámult a tankra, visszahúzódott az útpadkára, aztán zavartan a furgon felé pillantott. A félmeztelen légiósok abbahagyták a mosakodást, és szemüket a tankra meresztették. Néhány további ember, akiket odavonzott a tank moraja, futva jött a sátrak és a furgon felől. Az egyik tiszti egyenruhát viselt. Meglepettnek tűntek, de nem ijedtnek. A tiszt a tankra mutatott, mondott valamit, és mindenki nevetett. Mikor Maxim odaért az őrhöz, az kiáltott valamit, amit elnyomott a motor hangja, és Maxim visszakiáltott neki: — Minden rendben! Maradj ott, ahol vagy!

Az őr szintén nem érthetett egy szót sem belőle, de az arckifejezése elégedettnek tűnt. Intett a tanknak, hogy mehet, és visszatért a helyére, az út közepére. Minden jól alakult.

Fejét elfordítva Maxim közelről láthatta, mi himbálózik a keresztrúdon. Csak a másodperc töredékéig pillantott rá, aztán gyorsan leült, és szemét összeszorítva megragadta a botkormányokat. — Ó Istenem, ezt nem kellett volna. Mi az ördögért fordítottam el a fejemet? Csak tovább kellett volna mennem, és sosem tudtam volna meg semmit. — Kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét. — A fenébe, ezzel szembe kell néznem! Hozzá kell szoknom. Most, hogy belevágtam ebbe a feladatba, nincs jogom hozzá, hogy elfordítsam a fejemet. Biztos, hogy mutáns volt; még a halál sem tud valakit ilyen szörnyen eltorzítani, csak maga az élet. Velem is ezt fogja tenni. Nem bújhatok el előle: hozzá kell szoknom. Lehet, hogy több száz kilométernyi, akasztófákkal szegélyezett út áll előttem.

Mikor újra kidugta a fejét a búvónyíláson és visszanézett, már sem az őrállomást, sem magányos út menti akasztófáját nem látta. Bárcsak most rögtön hazamehetne! Továbbmenne ezzel a tankkal, és az utazás végén ott várná… az otthona. A szülei, és a barátai. Reggel felébredne, megmosakodna, és a reggelinél elmesélné a rémes álmát egy lakott szigetről. Megpróbálta maga elé képzelni a Földet, de nem tudta: szinte meghaladta a fantáziáját, hogy elképzeljen egy helyet a Világmindenségben, ahol tiszta, vidám városok vannak, milliárdnyi jó, és intelligens ember, és kölcsönös bizalom mindenütt. — Nos, munkát kerestél, — gondolta, — most aztán megkaptad. Kemény, piszkos munka, de kétlem, hogy valaha is találhattál volna ennél fontosabbat.

Előtte, az út túlsó oldalán, valamiféle jármű tűnt fel, lassan vánszorgott dél felé. Kis lánctalpas traktor volt, fém rácsszerkezettel megpakolt utánfutót húzott. Nyitott vezetőfülkéjében rabruhás férfi ült, pipázott. Közönyösen Maximra és a tankra pillantott, aztán elfordult. — Vajon miféle vázszerkezet lehet? — gondolta Maxim. — Az biztos, hogy ismerősnek tűnik. — Hirtelen rájött, egy torony része volt. — Be kellene tolnom az egészet az árokba, és néhányszor átmenni rajta. — Körülnézett; az arckifejezése nyilván megrémítette a traktor vezetőjét. A rabruhás hirtelen lefékezett, készen arra, hogy leugorjon, és elfusson. Maxim elfordult.

Nagyjából tíz perccel később megpillantotta a második őrállomást. Egyenruhás rabszolgák óriási hadseregének előőrse volt ez (habár talán ezek a rabszolgák voltak, bizonyos értelemben, a legszabadabb emberek az egész országban). Két modern ház, csillogó horganyzott bádogtetővel. Egy kis ember emelte dombon zömök, szürke őrház nyugodott, feketén ásító lőrésekkel. A torony első néhány vázeleme már föléje magasodott; a domb körül daruk és traktorok álltak, acélgerendák hevertek körben szétszórva. Jobbra és balra néhány száz méternyire az úttól az erdőt kiirtották, és tarka ruhás emberek piszmogtak itt-ott a tisztásokon. Egy hosszú, alacsony barakk látszott a házak mögött. Előtte egy ruháskötélen szürke rongy száradt. Kissé távolabb, közvetlenül az út mellett, erkélyes fatorony állt; szürke egyenruhás őr járkált az erkélyen, ahol géppuska állt háromlábú állványon. Több katona az erkély alatt gyűlt össze; arcukon látszott, hogy nehezen birkóznak meg az unalommal és a rovarokkal. Mindannyian dohányoztak.

— Talán itt is minden hűhó nélkül át tudok jutni — gondolta Maxim. — Ez itt a világ vége, fenét sem törődnek itt semmivel. — Tévedett. A katonák abbahagyták a rovarok hessegetését, és a tankot bámulták. Egyikük, egy igen ismerősnek tűnő sovány fickó, szorosra húzta sisakjának szíját, kisétált az út közepére, és felemelte a kezét. — Vesztegeted az idődet, cimbora — gondolta Maxim. — A fejembe vettem, hogy átjutok itt, és semmi sem fog megállítani. — Lejjebb csúszott, közelebb a botkormányokhoz, kényelmesen elhelyezkedett, és lábát a gázpedálra tette. A katona továbbra is elállta az utat, kezét felemelve. — Na, adok egy kis gázt — gondolta Maxim. — Lesz egy kis jó hangos motorbőgés, az majd elijeszti az utamból. Ha nem mozdul — nos, a háború, az háború…

Hirtelen felismerte a katonát. Gaj volt az, vékony, beesett arccal, buggyos katonai gyakorlóban.

— Ó, Istenem — motyogta Maxim.

Lába lecsúszott a gázpedálról, és kikapcsolta a gyújtást. Gaj leengedte a kezét, és lassan feléje sétált. Maxim nevetni kezdett: végül is minden jóra fordult. Újra bekapcsolta a gyújtást, és felkészült.

— Hé! — kiáltotta Gaj, puskatusával megkopogtatva a páncélt. — Ki vagy?

Maxim nem válaszolt.

— Van bent valaki? — A kétség árnyéka költözött Gaj hangjába.

Patkolt csizmája végigcsörömpölt a páncélon, balról kinyitotta a búvónyílást, és bedugta a fejét a fülkébe. Mikor Maximot meglátta, leesett az álla. Maxim megragadta a gyakorlójánál fogva, behúzta, lenyomta a lába alatt levő gallyakra, és rálépett a gázra. A tank felbődült, és megugrott. — Tönkreteszem a motort — gondolta Maxim. Gaj tekergőzött és forgolódott; sisakja lecsúszott az arcába; semmit sem látott, és vakon rúgkapált, hogy fegyverét kihúzza maga alól. Hirtelen fegyverek dörgése és kattogása töltötte be a fülkét: géppuskatűz találta el a tank hátulját. Bent biztonságos volt, de kellemetlen, és Maxim türelmetlenül figyelte, ahogy az erdő fala közeledett hozzájuk. Egyre közelebb és közelebb kerültek hozzá. Végül az első bokrok. Egy tarka ruhás figura elugrott az útból. Most már erdő vette körül; a lövedékek kopogása a páncélon megszűnt, és előtte az út több száz kilométeren át tiszta volt.

Gajnak végül sikerült előhúznia a fegyverét; ugyanabban a pillanatban Maxim letépte Gaj sisakját, és meglátta izzadt, vicsorgó arcát. Elnevette magát, mikor az őrjöngő düh, rettegés, és gyilkolási vágy először megrökönyödéssé, aztán csodálkozássá, végül örömmé oldódott Gaj arcán. Ajkai mozogtak, a „masszaraks” szót formálták.

Maxim elengedte a botkormányokat, és megölelte. Vállát megfogva mondta neki: — Gaj, cimbora, örülök, hogy látlak!

Lehetetlen volt beszélgetni a motorzaj miatt. Maxim kinézett a kémlelőnyíláson. Előttük az út egyenes volt, így hát megint beállította a kézi gázadagolót, kimászott a fülkéből, és maga után húzta Gajt.

— Masszaraks! — szólalt meg a kissé gyűrött Gaj. — Megint te vagy az!

— Örülök, hogy látlak! — ismételte Maxim.

— Mi ez az egész? — kiabált Gaj. — Kezdeti öröme már elszállt, és idegesen nézett körül. — Hová megyünk? Miért?

— Délre — mondta Maxim. — Elegem volt a vendégszerető országotokból!

— Megszöktél?

— Igen!

— Megőrültél. Megkímélték az életedet.

— Ki kímélte meg az én életemet? Ez az én életem! Hozzám tartozik!

Nehéz volt így beszélgetni; túl kellett volna kiabálniuk a motort. A beszélgetés valahogy heves vitává fajult. Maxim beugrott a búvónyíláson, és lelassította a gépet. A tank lassabban ment, de a dübörgés és csörömpölés is csökkent. Mikor Maxim visszamászott, Gaj a homlokát ráncolta, és arcán elszánt kifejezés látszott.

— Kötelességem, hogy visszavigyelek — jelentette ki.

— Nekem meg az a kötelességem, hogy kihozzalak innen — felelte Maxim.

— Nem értem. Neked teljesen elment az eszed. Innen lehetetlen megszökni. Vissza kell menned. Masszaraks, én nem tudlak visszavinni. Le fognak lőni. Délen meg megesznek azok a kannibálok. A fenébe veled, meg az őrült ötleteiddel!

— Nyugi, Gaj, ne kiabálj. Adj rá lehetőséget, hogy megmagyarázzam.

— Semmit nem akarok hallani. Állítsd meg a tankot!

— Várj már egy percet — makacskodott Maxim. — Hagyj beszélni!

Gaj hajthatatlan maradt. Követelte, hogy állítsák meg a jogtalanul elfoglalt tankot, és térjenek vissza. A motor robaja túlharsogta a szitkok sorát. A helyzet, masszaraks, rettenetes. Reménytelen, masszaraks! Elől, masszaraks, a biztos halál vár. Visszamenni, masszaraks, ugyanaz. Maxim fafejű és bolond, de ez a dobása lesz az utolsó.

Maxim szándékosan nem akarta félbeszakítani Gaj tirádáját. Rájött, hogy az utolsó torony sugárzásának hatása valahol errefelé ér véget, talán már véget is ért: az utolsó őrállomás feltehetően a legtávolabbi sugárzási övezet külső határán helyezkedett el. Szegény ördög, hadd öntse ki a szívét; a lakott szigeten nincs értéke a szónak. — Átkozz csak, akit akarsz, — gondolta magában, — de én akkor is kiszabadítlak innen. Nem neked való ez az ország. Valahol el kell kezdenünk, és te leszel az első. Nem akarom, hogy bábu legyél, akkor sem, ha élvezed.

Mikor Gaj abbahagyta Maxim szidását, beugrott a búvónyíláson, és a vezérléssel kezdett bütykölni, próbálta megállítani a tankot. Nem sikerült, ezért megint kimászott, fején a sisakjával. Láthatóan elhatározta, hogy leugrik, és visszatér a posztjára. Dühös volt. Maxim elkapta a nadrágjánál fogva, visszahúzta, és kezdte elmagyarázni neki a szituációt.

Több mint egy órát beszélt, néha szünetet tartva, hogy elfordítsa a tankot. Gaj először megpróbálta félbeszakítani, befogta a fülét, és megpróbált leugrani a mozgó járműről. De Maxim kitartott, csak beszélt és beszélt, újra és újra elismételte ugyanazokat a dolgokat, magyarázott, győzködött, rábeszélt és lebeszélt. Végül Gaj kezdett odafigyelni rá. Töprengővé, zaklatottá vált, mindkét kezével sisakja alá nyúlt, és a fejét vakarta; aztán átment támadásba, és faggatni kezdte Maximot. Azt akarta tudni, honnan vette ezeket a tényeket, és ki tudná bizonyítani, hogy nem csak egy rakás hazugság az egész. Maxim folyamatosan pufogtatta a tényeket, és mikor fegyvertára kimerült, megesküdött rá, hogy az igazat mondta. Mikor Gaj még erre sem válaszolt, fafejűnek nevezte, robotnak, bábunak. Közben a tank folyamatosan haladt dél felé, egyre mélyebbre a mutánsok földjén.

— Nos, rendben van. Ki fogjuk próbálni, most rögtön. — Maxim méregbe gurult. — Számításaim szerint már jó ideje elhagytuk a sugárzási mezőt, és tíz perc múlva tíz óra lesz. Mit szoktatok csinálni tíz órakor?

— Tíz-nulla-nullakor sorakozó — felelte komoran Gaj.

— Pontosan. Felsorakoztok egyenes sorokban, és teli torokból ordítjátok, hogy készek vagytok véreteket ontani az ügyért. Emlékszel?

— És ez egyenesen a szívünkből jön — mondta Gaj.

— Nem, ezt úgy verték bele az üres koponyátokba. Nem érdekes, nagyon hamar meg fogjuk látni, honnan is jön. Mennyi az idő?

— Hét perc múlva tíz - felelte Gaj csüggedten.

— Nos?

Gaj az órájára nézett, és elcsukló hangon énekelni kezdett: „Előre, légiósok, ti vasemberek…”

Maxim vetett rá egy gúnyos pillantást. Gaj belezavarodott, és összekeverte a szavakat.

— Ne bámulj rám! — mondta mérgesen. — Felidegesítettél. Különben is, nehéz úgy énekelni, hogy nem vagyunk alakzatban.

— Ne gyere ezzel a dumával. Ugyanolyan jól szoktad csinálni alakzaton kívül is. Félelmetes volt nézni téged és Kaan bácsit. Te a „Vasemberek”-et bömbölted, a bácsi a „Dicsőség a Teremtőknek”-ot nyúzta. És Rada szintén. Tehát, Gaj, mi történt hirtelen az erős késztetéseddel, hogy gyújtogass és gyilkolj a Teremtők dicsőségéért?

— Ne merészelj így beszélni a Teremtőkről! Ha igaz, amit mondasz, az csak azt jelenti, hogy a Teremtőket becsapták.

— Ki csapta be őket?

— Nos… Sok ember van, aki…

— Tehát a Teremtők nem mindenhatók?

— Nem akarok erről vitatkozni — jelentette ki Gaj. Arca még komorabb lett, szeme elvesztette csillogását, alsó ajka lefittyedt.

Feltűnően megváltozott külseje két rabra emlékeztette Maximot, a vonaton, útban a fegyenctelep felé. Függők voltak, szerencsétlen emberek, akik nagyon erős narkotikumokra szoktak rá. Mikor megvonták tőlük a mérget, sem enni, sem aludni nem tudtak, csak ültek volna egész nap, mint Gaj, tompa szemekkel, lefittyedő alsó ajakkal.

— Mi a baj, Gaj? Fáj valamid?

— Nem — felelte Gaj leverten.

— Miért duzzogsz?

— Nem is tudom. — Gaj megrántotta a gallérját. — Elég pocsékul érzem magam. Azt hiszem, lefekszem.

Átmászott a búvónyíláson, és felhúzott térdekkel elfeküdt a gallyakon. — Tehát így megy ez — gondolta Maxim. — Nem olyan egyszerű, mint gondoltam. — Kezdett aggódni. — Majdnem két órával ezelőtt kiértünk a mező hatósugarából, tehát Gaj nem kapja meg a szokásos sugáradagját. Annak a mezőnek a belsejében élt egész életében. Talán szüksége van rá. Lehet, hogy megbetegszik? — Nézte a sápadt arcot a búvónyíláson át, és egyre félelmetesebbnek találta. Végül már képtelen volt tovább türtőztetni magát, leugrott a fülkébe, lekapcsolta a motort, kivonszolta Gajt, és lefektette a fűre az út szélén.

Gaj motyogott és rángatózott álmában. Aztán reszketni kezdett; vállát felhúzta, mintha próbálta volna felmelegíteni magát. Maxim a térdére fektette Gaj fejét, ujjait a halántékára szorította, és koncentrálni próbált. Már hosszú ideje nem végzett pszichomasszázst, de tudta, hogy a betegen kívül mindent ki kell zárnia a tudatából. Asszimilálnia kell a beteget a saját, egészséges szervezetébe. Tíz vagy tizenöt percig megtartotta ezt a testhelyzetet, és mikor visszatért normális tudatállapotába, látta, hogy Gaj jobban van. Arcszíne javult, légzése normális volt, és a reszketése megszűnt. Maxim fűből párnát készített neki, és mellette ült egy darabig, elhessegetve a rovarokat. Hirtelen eszébe jutott az előttük álló hosszú utazás, és a szivárgó reaktor. Ez veszélyes volt Gaj számára; ki kellett találnia valamit. Felkelt, és visszament a tankhoz.

Eltartott egy darabig, míg eltávolított néhány lapot a tank oldaláról, a rozsdás szegecsekkel szilárdan rögzített páncélborításból; aztán a lapokat a kerámia védőpajzshoz erősítette, ami a reaktort és a motort választotta el a fülkétől. Éppen az utolsó lapot készült feltenni, mikor egy idegen közeledését érzékelte. Óvatosan kidugta a fejét a búvónyíláson. Hideg borzongás futott végig a hátán.

Az úton, körülbelül tíz lépésnyire a tanktól, három alak állt. Maxim nem fogta fel azonnal, hogy emberek. Igaz, ruhát viseltek, és közülük ketten egy rudat vittek a vállukon átvetve, amiről egy kis, őzhöz hasonló patás állat véres feje lógott lefelé. És a harmadik alak tyúkmellén egy ismeretlen gyártmányú, hatalmas puska volt keresztbe vetve. — Mutánsok. Ezek mutánsok. — Hirtelen eszébe villantak mind a hallott mesék és legendák, és most egészen hihetőnek tűntek: kannibálok, vademberek, állatok. Fogait összeszorítva leugrott a páncélburkolatra, és teljes magasságában kiegyenesedett. A puskát tartó alak komikusan váltogatta rövid karikalábait, anélkül, hogy elmozdult volna a helyéről. Felemelte a kezét, rajta két, sokizületű ujjal, hangos, sziszegő hangot adott, aztán érdes hangon megszólalt: — Akarsz enni?

Maxim ellazult. — Igen.

— Nem fogsz lelőni?

— Nem — mosolyodott el Maxim. — Megígérem.

15.

Gaj a durva, házi készítésű asztalnál ült, és a fegyverét tisztogatta. Délelőtt 11:45 körül járt, és számára a világ szürke és színtelen, hideg és örömtelen, sivár és fájdalmas volt. Nem volt kedve gondolkodni, látni, hallani. Még aludni sem. Csak annyit akart, hogy fejét az asztalra fektesse, és meghaljon.

A szoba kicsi volt, egyetlen, üveg nélküli ablakkal, ami a határtalan rozsdaszínű, romokkal teleszórt, elvadult bozóttal benőtt pusztaságra nézett. A szoba tapétája kiszáradt és felpöndörödött, vagy a melegtől, vagy a kortól; a parketta összezsugorodott, és az egyik sarokban szénné égett. Egykori gazdájából semmi sem maradt, leszámítva egy nagy, bekeretezett fényképet a törött üveg alatt. Közelről az ember kisilabizálhatta, hogy egy idős férfit ábrázolt nevetséges oldalszakállal, mókás kalapban, ami úgy nézett ki, mintha bádogból készült volna.

Gaj jobban örült volna, ha nem látja a körülötte levő dolgokat; üvölteni szeretett volna, mint egy kivert kutya, de Maxim szigorú parancsba adta: — Tisztogasd meg azt a fegyvert! — Öklével az asztalra csapva megparancsolta: — Minden alkalommal, mikor érzed, hogy rád jön az a rohadt érzés, ülj le, és tisztogasd meg azt a fegyvert! — Így hát tisztogatnia kellett.

Ugyanaz a Makszim. Ha maxim nem lett volna, már régen lefeküdt, és meghalt volna. Kérlelte őt: — Ne hagyj magamra, a Isten szerelmére! Maradj velem, gyógyíts meg! — De Maxim visszautasította. Most saját magának kell kikúrálnia magát. Maxim biztosította róla, hogy ez a betegség nem végzetes, hogy el fog múlni, de küzdenie kell ellene, és neki magának kell legyőznie.

— Rendben — gondolta Gaj lomhán. — Úgy lesz. Le fogom győzni. Igen, ez még ugyanaz a Maxim. Nem ember, nem Teremtő, nem isten — Maxim. — És Maxim azt is tanácsolta: — Légy dühös! Mikor rád jön az a rohadt érzés, jusson eszedbe, hogy honnan ered, ki szoktatott hozzá, és miért. Légy átkozottul dühös, és őrizd a gyűlöletedet. Hamarosan szükséged lesz rá. Nem vagy egyedül. Negyven millió olyan van, mint te, akit bolonddá tettek, megmérgeztek. — Masszaraks, nehéz ezt elhinni, miután egész életét katonai szolgálatban töltötte, ahol az ember mindig tudta, hová kell állnia. Minden egyszerű volt, mindenki együtt volt, és nagyszerű érzés volt, hogy olyan vagy, mint mindenki más. Aztán jött Maxim, tönkretette a karrierjét, szó szerint elhurcolta a szolgálattól, egy másik életbe, aminek számára nincs értelme; ahol, masszaraks, neki magára kell gondolnia, meghoznia a maga döntéseit, mindent magának kell csinálnia. Igen, Maxim elhurcolta, és kényszerítette, hogy alaposan szemügyre vegye az országát, az otthonát, mindent, ami kedves neki, és egy pöcegödröt mutatott neki, undort, és hazugságokat. Ha az ember visszagondol rá… tényleg, nem volt valami szép dolog. Gyomorforgató volt felidézni, hogy viselkedtek, ő, és légiós cimborái. Hát még Csacsu kapitány!

A harag hirtelen fellobbanásával Gaj a helyére tolta a závárt. De aztán megint erőt vett rajta a tehetetlenség és apátia, és ahhoz már nem volt elég az akarata, hogy betegye a tárat. Teljesen elveszettnek érezte magát.

A nyikorgó, megvetemedett ajtó kinyílt, és egy apró, komoly arc kukucskált be rajta. Ha nem lett volna a kopasz feje és gyulladt, pilla nélküli szemhéja, még szimpatikus is lehetett volna. Tanga volt az, a szomszéd kislány.

— Mak bácsi azt akarja, hogy azonnal jöjjön a térre! Mindenki magára vár!

Gaj mogorván ránézett a szeme sarkából, durva vászonból készült kis ruhába bújtatott csenevész testére, kórosan vékony, barna foltokkal borított gyufaszál-karjára, dagadt térdű karikalábára, és szégyellte magát, hogy undorodott tőle. Gyerek, nem tehet róla. Elfordult, és azt mondta: — Nem megyek. Mondd meg neki, hogy nem érzem jól magam. Beteg vagyok.

Az ajtó megnyikordult, és mire újra felnézett, a lány már eltűnt. A fegyvert ingerülten ledobta az ágyra, odament az ablakhoz, és kihajolt rajta. A kislány elképesztő sebességgel siklott át a falak romjai között, ott, ahol valamikor az utca volt. Egy totyogó kisgyerek szegődött a nyomába néhány lépésen át, megragadta a ruháját, elesett, feküdt egy kis ideig, aztán felemelte a fejét, és rettenetes basszus hangon bömbölni kezdett. Az anyja előrohant a romok közül. Gaj visszahőkölt, megrázta a fejét, és visszament az asztalhoz. — Sajnálom, de ezt nem tudom megszokni. Lám, micsoda szemét alak vagyok… Ha egyszer összefutok azzal, aki felelős ezért, hát nem fogom elhibázni. Miért nem tudom megszokni? Amit ezalatt az egy hónap alatt láttam, az száz rémálomhoz elég lenne.

A legtöbb mutáns kis közösségekben élt. Mások kóboroltak, vadásztak, és jobb élőhelyeket kerestek; keresték az északra vezető utat, az utat, ami elkerüli a légiósok gépfegyvereit, és elkerüli azokat a szörnyű vidékeket, ahol azonnal belehalnának a kínzó fejfájásba. Mások apró falvak gazdaságaiban telepedtek le, miután túlélték a háborút, és a három atombombát. Egyet erre a városra dobtak le, és kettőt az elővárosokra, több kilométernyi növényzettől megfosztott, csillogó salakkal borított földet hagyva maguk után. A telepesek csenevész, elfajzott gabonát vetettek, gondozták hátborzongató zöldségeskertjeiket, ahol a paradicsom olyan kicsi volt, mint egy bogyó, és a bogyók olyan nagyok voltak, mint egy paradicsom; és olyan szörnyű kinézetű állatokat neveltek, amiknek a látványától elment az ember étvágya. Szánalmas emberek — a mutánsok, a vad déli degenek, akikről egész csomó ostoba mese, és legenda terjengett — jámbor, beteges, eltorzult emberi karikatúrák voltak. Csak az öregek voltak normálisak, de nagyon kevesen maradtak; mindannyian betegek voltak, idő előtti halálra kárhoztatva. Gyermekeik és unokáik sem számíthattak hosszú életre ezen a világon. Sok gyermekük született, de majdnem mind meghalt születésekor, vagy csecsemőkorban. Akik túlélték ezt a kort, azok gyengék voltak, és folyton ismeretlen betegségektől szenvedtek. A nyomorékok rémisztő látványt nyújtottak. De mindegyikük értelmesnek tűnt. Tagadhatatlan, hogy a mutánsok jóságos, szívélyes, vendégszerető, békés emberek voltak. De képtelenség rájuk nézni, gondolta Gaj. Kezdetben Maximot is megviselte ez a különös látvány, de ő gyorsan hozzászokott, tudott uralkodni az érzelmein.

Gaj betette a tárat a gépfegyverbe, és fejét két kezével megtámasztva kínos helyzetén töprengett.

Ez nem is kérdéses. Maxim nyilvánvalóan értelmetlen küldetésbe fogott. Összegyűjtötte a mutánsokat, felfegyverezte őket, és azt tervezte, hogy visszaszorítja a Légiót, legalábbis az elején, a Kék Kígyó folyóig. Nevetséges! Járni is alig tudnak; sokan menet közben meghalnának — még attól is, ha megemelnének egy zsák gabonát — és velük akarta megtámadni a Légiót! Képzetlenek, gyengék… teljesen alkalmatlanok. Még ha összehívta is azokat… azokat a felderítőiket… egyetlen kapitány fél kézzel kiirtaná az egész hadseregüket. Azaz a hadseregüket, Maxim nélkül. Maximmal együtt egy kapitány és a százada el tudná intézni őket. — Maxim egy teljes hónapon át rohangált az erdőben, faluról falura, közösségről közösségre, próbálta rábeszélni az öregeket és a befolyásos embereket, hogy támogassák őt. Én is vele rohangáltam, mindenhová magával hurcolt. Nem hagyott nekem békét. Az öregek nem akartak csatlakozni hozzá, és azt sem akarták engedni, hogy a felderítőik csatlakozzanak. Így hát most összegyűltek, hogy tanácskozzanak róla… de én nem megyek!

A világ most derűsebbnek tűnt számára. Amint körülnézett, már nem érezte magát annyira nyomorultul. Pulzusa felgyorsult, és halvány remények kavarogtak benne, remények, hogy a mai tanácskozás sikertelen véget ér, hogy Maxim visszajön majd, és azt mondja: — Elég volt. Itt már semmit nem tehetünk. — Elindulnak majd, tovább, délre, a sivatagba. Azt mondják, azt szintén mutánsok lakják, de nem olyan ijesztőek és betegesek, mint ezek. Sokkal emberszerűbbek. Állítólag van valamiféle kormányzatuk, még hadseregük is. Talán náluk elérhetnének valamit. Igaz, arrafelé minden radioaktív; egyik bombát a másik után dobták rájuk, azért, hogy elszennyezzék a területet. Hallott már az ilyen különleges, szennyező bombákról.

Amint eszébe jutott a radioaktivitás, Gaj kutatni kezdett a zsákjában a sárga tabletták doboza után. Lenyelt belőle kettőt, és megvonaglott az átható, égető érzéstől. Szednie kellett ezt a vackot; ez a hely is szennyezett volt. A pirulák nélkül már beadta volna a kulcsot. Hálás volt értük a hercegnek. A herceg rendkívüli ember volt. Semmi sem zavarta, semmi sem kedvetlenítette el, még itt, ebben a pokolban sem. Segített az embereken, gyógyította őket, faluról falura járt, még egy gyárat is felállított, hogy gyógyszereket készítsen.

Hirtelen kitárult az ajtó. Maxim, egy szál rövidnadrágban, dühösen berontott a szobába.

— Ne keress kifogásokat. Gyerünk!

— Nem akarok — felelte Gaj. — A pokolba velük! Beteg leszek, ha csak rájuk nézek. Nem tudok.

— Ugyan már! Derék emberek, és igencsak tisztelnek téged. Ne gyerekeskedj már!

— Ó, persze, tisztelnek.

— Bizony ám! Nemrég a herceg kérdezte, hogy itt maradsz-e. Azt mondta, ő hamarosan meghal, és kellene egy igaz ember, aki a helyére áll.

— Ó, persze, a helyére áll — motyogta Gaj, nem tudván ellenállni Maxim kérlelésének.

— Bosku is engem nyaggatott. Túl szégyenlős, hogy közvetlenül neked szóljon. „Hadd maradjon Gaj” — mondta. „Tanítani fog minket, védelmezni, kiképez majd néhány príma harcost” Tudod, hogy beszélt rólad Bosku?

Gaj feladta. — Jó, rendben. Vihetem a fegyveremet?

— Vigyed. Nem is kell kérdezned.

Gaj a hóna alá kapta a fegyvert, és kilépett a szobából. Lementek a korhadt lépcsőn, átléptek néhány az ajtónál, a porban játszó gyereket, és végigmentek az utcán, a tér felé. — Mennyi ember pusztulhatott el itt, mikor ledobták azt a bombát! Azt mondják, gyönyörű város volt valamikor. Azok a rohadékok lerombolták az egész országot. Nem csak megölték és megnyomorították az embereket, hanem valami gonosz lelkeket is rájuk hoztak, amikhez hasonlót sem látott még senki.  És nem csak itt.

A herceg elmondta nekik, hogy valami kutyára emlékeztető állatok éltek az erdőben a háború előtt. Azt már elfelejtette, hogy hívták őket. Értelmesek és jóindulatúak voltak, öröm volt foglalkozni velük. Természetesen katonai célokra idomították őket. Aztán felbukkant egy nyelvész, aki megfejtette a nyelvüket. Tényleg volt nekik, ráadásul meglehetősen összetett. Szerették utánozni az embert, és a torkuk élettani felépítése lehetővé tette, hogy néhányuknak megtanítsanak nagyjából ötven-hetven szót. Mindent összevéve, bámulatos állatok voltak. Megbarátkozhattunk volna velük, mondta a herceg, taníthattuk volna egymást, és segíthettünk volna egymásnak. — Azt beszélik, hogy kipusztultak, de ez nem igaz. Harcra képezték ki őket, hogy ellenséges területre hatoljanak be, katonai hírszerzési feladattal. Aztán kitört a háború, és nem maradt idő rájuk, sem bármi másra. És ők szintén megváltoztak, mutálódtak… ezért kerültünk most szembe a vámpírokkal. Nagyon veszélyes teremtmények. — Még a Déli Különleges Körzetben is kiadták a parancsot a harcra ellenük. A herceg őszintén elismerte: — Ez számunkra a véget jelenti. A vámpírok végül az egész térségben át fogják venni a hatalmat.

Gaj visszaemlékezett rá, mikor Bosku és vadászai egy őzet lőttek az erdőben. — Vámpírok üldözték a vadat, és úgy döntöttek, hogy megküzdenek érte. És a mutánsok… miféle harcosok ezek? Egyet lőttek az ósdi flintáikból, aztán eldobták őket, a földre vetették magukat, és a kezükkel eltakarták a szemüket, hogy ne lássák, amint a dögök szétmarcangolják őket. És Maxim, ő is elvesztette a fejét. Jó, nem egészen, de nem akart harcolni a vámpírokkal. Nekem kellett helyettük elvégeznem a piszkos munkát. A lőszer mind elfogyott, ezért a puskatust használtam. Szerencsére nem voltak sokan. Mindössze hatan. Kettő elpusztult, egy megszökött, hármat leütöttem. Megkötöztük őket, úgy terveztük, hogy reggel elvisszük a faluba, és kivégezzük őket. Aztán éjjel körülnézek, és mit látok? Maxim csendben felkelt, és odament hozzájuk. Leült melléjük, babusgatta, a kezével masszírozta, aztán eloldozta őket. Azok persze nem voltak bolondok, elhúzták a csíkot. Mondtam neki: „Mak, mi a fene volt ez?” „Magam sem tudom” — mondta,  „de érzem, hogy nem volna helyes kivégezni őket. Nem helyes embereket megölni, és ezeket sem. Ezek sem nem kutyák, sem nem vámpírok.”

— De mennyire, hogy vámpírok! Úgy jönnek-mennek, mint a bőregerek! Varázsló szolgái…  Repülnek, de nem egerek! Máskülönben hogy tudnának éjnek idején a falvakban kószálni, gyerekeket rabolni? És még csak be sem mennek a házakba, a gyerekek — úgy, álmukban — kimennek hozzájuk. Talán csak egy rakás hazugság az egész, de én magam is láttam egy-két dolgot. Még emlékszem, mikor egy napon a herceg elvitt minket, hogy megnézzük az Erőd legközelebbi bejáratát. Gyönyörű, békés rétet láttunk, rajta egy dombocskát. A dombocskában egy barlang volt. Megnéztük, és láttuk, hogy a barlang bejárata előtt az egész mező halott vámpírokkal volt tele. Legalább két tucatnyian voltak, egyik sem nyomorék vagy sebesült. Egy csepp vér sem volt a füvön. De a legmeglepőbb Maxim diagnózisa volt, miután megvizsgálta őket. Azt mondta, nem halottak, hanem egyfajta transzban vannak, mintha hipnotizálták volna őket. A kérdés az, hogy ki tette. Kétségtelenül, titokzatos egy hely. Az ember csak nappal tud eljutni oda, akkor is csak óvatosan. Ha Maxim ott nem lett volna, én villámgyorsan elhúztam volna a csíkot. De hová mehettem volna? Erdő mindenütt, és az erdő tele van gonosz szellemekkel. Tank nincs — a tankunk elsüllyedt a mocsárban. Hazaszökni? Látszólag kézenfekvő lenne — hazamenni az enyéimhez. De az enyéim ők most? Ők is nyomorultak, bábok. Miféle ember az olyan, akit gépekkel irányítanak? Nem, ez nem nekem való… Undorító.

Maxim és Gaj kilépett a térre, egy parlagon hagyott földdarabra; a közepén egy emlékmű megolvadt maradványa állt. Az egyetlen megmaradt kunyhó felé fordultak, ahol a város képviselői gyűltek össze, hogy híreket cseréljenek, jó tanácsokat a vetéshez vagy a vadászathoz, vagy egyszerűen csak üldögéljenek, szunyókáljanak, vagy a herceg történeteit hallgassák a régmúlt időkről.

Az emberek már összegyűltek a nagy tisztaszobában. Igencsak visszataszító látványt nyújtottak. Még a herceg is. Habár láthatóan nem volt mutáns, torz volt ő is, arcát dudorok és sebhelyek borították. Gajék beléptek, üdvözölték egymást az ott levőkkel, és leültek a földre, a körbe. Bosku, aki a tűzhely mellett ült, levette a teafőzőt a parázsról, és töltött mindkettőjüknek egy csésze jó erős teát. Cukor nélkül. Gaj átvette a csészéjét — egy szokatlanul szép, felbecsülhetetlen értékű királyi porcelánt. Letette maga elé, fegyvere tusát térdei közt a padlónak támasztotta, homlokát a bordázott csőhöz nyomta, és behunyta a szemét, hogy ne kelljen rájuk néznie.

A herceg megnyitotta a tanácskozást. Ő volt az Erőd katonai főorvosa. Mikor az atombombák hullani kezdtek az Erődre, a helyőrség fellázadt, és kitűzték a fehér zászlót. Mivel kitűzték a megadás fehér zászlaját, a saját erőik rögtön ledobtak rájuk egy termonukleáris bombát. Az igazi herceget, az Erőd parancsnokát, a katonák darabokra tépték. Dühükben minden tisztjüket megölték. Hirtelen rájöttek, hogy ott állnak vezető nélkül, és vezető nélkül elvesztek: a háború még tombolt, mind az ellenség, mind a sajátjaik támadták őket, és a katonák közül senki sem ismerte az egész Erőd tervrajzát. Egy gigantikus egérfogóba kerültek. Aztán bakteriológiai hadviselés következett — spóra-bombák. Egy egész arzenált dobtak le rájuk, járványok törtek ki. A helyőrség fele megszökött, szétszéledtek a négy égtáj felé; a megmaradt katonák háromnegyede meghalt, és a főorvos átvette a vezetést a túlélők felett. Rákaptak, hogy hercegnek szólítsák, kezdetben csak tréfából, aztán rajta ragadt a cím.

— Barátaim! — szólalt meg a herceg. — Azért vagyunk itt, hogy megvitassuk Mak barátunk javaslatait. Nagyon fontos javaslatok ezek. Hogy milyen fontosak, azt magatok is meg tudjátok ítélni abból a tényből, hogy a Varázsló is megtisztelt minket a jelenlétével, és talán szólni is fog hozzánk.

Gaj felemelte a fejét. Tényleg: a sarokban, a falnak dőlve, ott ült maga a Varázsló.

Habár félelmetes volt ránézni, lehetetlen lett volna nem megtenni. Még Maxim is megbámulta, és így szólt Gajhoz: — Öregem, ez a Varázsló tényleg rendkívüli személyiség.

A Varázsló kicsi, zömök, jó húsban lévő ember volt; keze és lába rövid, de erős, és nem volt különösebben torz. Mindenesetre a „torz” szó nem igazán volt alkalmas a leírására. Óriási koponyáját ezüstös prémhez hasonló sűrű, vastag szálú haj borította; szája kicsi volt, különös formájú ajkakkal, amitől úgy tűnt, mintha fütyülni készülne a fogai között; arca sovány, szemei alatt táskákkal. Maguk a szemek hosszúak és keskenyek voltak, pupillái függőlegesek, mint a kígyóé. Ritkán beszélt, vagy jelent meg a nyilvánosság előtt — egyedül élt, egy pincében, a város túlsó végén — de roppant nagy tekintélynek örvendett. Először is nagyon intelligens és bölcs volt, habár nem volt több húsz évesnél, és sosem tette ki a lábát a városból. Bármilyen probléma merült is fel, kikérték a tanácsát. Rendszerint nem válaszolt a kérdéseikre; hallgatása azt jelentette, hogy a probléma jelentéktelen, magától is megnyugtatóan megoldódik. De ha életbevágó kérdésről volt szó — az időjárásról, vagy hogy mit, mikor vessenek — akkor mindig válaszolt, és sosem tévedett. Csak a város vénei látogatták meg, és ők sosem beszéltek másoknak ezekről a látogatásokról, de az emberek meg voltak győződve róla, hogy a Varázsló sosem nyitotta ki a száját, még akkor sem, ha tanácsot adott. Mindössze annyit tett, hogy ránézett az emberekre, és azok tudták, hogy mit kell tenniük. Másodszor, rendkívüli hatalommal bírt az állatok felett. Sosem kért élelmet vagy ruházatot a közösségtől: mindenfajta állat, a rovarokat és békákat is beleértve, szolgálta őt. Legfőbb szolgái óriási denevérek voltak, akikkel beszélni is tudott. Azt is mondták, hogy ismeri az ismeretlent. Ez túl volt a felfogóképessége határán, és Gaj úgy gondolta, csak üres szavak: egy fekete, üres világ, ami megelőzte a Világ Világa megjelenését; a halott, jeges világ a Világ Világa kialvása után; végtelen pusztaság, egynél több Világ Világával. Senki sem tudná megmagyarázni, mit jelentenek, még Mak is csak a fejét rázná, és elismerően dünnyögné: — Micsoda gondolatmenet!

A Varázsló csak ült ott a sarokban, bámult a semmibe. A vállán egy bagoly gubbasztott. A Varázsló időnként valamiféle falatkát húzott elő a zsebéből, és a madár csőrébe tette; az mozdulatlanul állt egy pillanatig, aztán kiegyenesítette a nyakát, és láthatóan erőlködve lenyelte a falatot.

— Nagyon fontos javaslatok ezek — folytatta a herceg. — Ezért kérlek benneteket, nagyon figyeljetek. És te, Bosku barátom, főzzed a teát egy kicsit erősebbre, mert úgy látom, valaki elbóbiskolt. Kérlek, el ne aludjatok! Szedjétek össze magatokat; lehet, hogy a sorsotok fog eldőlni ma itt.

A gyülekezet egyetértően mormogott. Egy fehér sörényű férfi, aki már-már elbóbiskolt a falnak dőlve, most kihúzta magát, és előreült az első sorba.

— Nem aludtam — dünnyögte. — Csak pislogtam néhányat, ez minden. De fogd rövidre a beszédet, mert különben mire a végére érsz, én már elfelejtem az elejét.

— Rendben, — egyezett bele a herceg, — rövidre fogom. A katonák délnek szorítanak minket, a sivatagnak. Nem fognak kegyelmezni nekünk, nem fognak egyezkedni. Azok közül a családok közül, akik megpróbáltak észak felé áttörni, senki sem tért vissza. Feltehetően elpusztultak. Tíz-tizenöt éven belül teljesen beszorítanak minket a sivatagba, ott pedig élelem és víz hiányában el fogunk pusztulni. Azt beszélik, a sivatagos területet emberek lakják. Én ezt nem hiszem, de sok köztiszteletben álló vezető igen. Azt mondják, a sivataglakók ugyanolyan kegyetlenek és vérszomjasak, mint a katonák. Mi, békeszerető emberek, nem tudjuk, hogyan kell harcolni. Sokan közülünk halálukon vannak, és nem fognak annyi ideig élni, hogy megláthassák népünk pusztulását. De mi vagyunk népünk vezetői; ezért hát kötelességünk, hogy ne csak magunkra gondoljunk, hanem gyermekeinkre is… Bosku, kérlek, adj egy csésze teát a mi kedves pékünknek. Azt hiszem, elbóbiskolt.

A pék felébredt, és foltos kezébe nyomtak egy csésze forró teát. A herceg folytatta.

— Mak barátunk javasolt egy kivezető utat. Ő a katonáktól jött át hozzánk. Gyűlöli a katonákat, és azt mondja, nem számíthatunk tőlük irgalomra. Zsarnokaik becsapták őket, és égnek a vágytól, hogy elpusztítsanak bennünket. Mak először fel akart fegyverezni minket, és harcba vezetni, de mostanra meggyőződött róla, hogy túl gyengék vagyunk, és nem tudunk harcolni. Aztán úgy döntött, hogy bölcsebb lenne, ha kapcsolatba lépne a sivataglakókkal. Ő szintén hisz a létezésükben, és tárgyalni akar velük, és a katonák ellen akarja vezetni őket. Mi közünk nekünk ehhez? Azt akarja, hogy járuljunk hozzá ehhez a vállalkozáshoz, engedjük meg, hogy a sivatagi emberek átvonuljanak a területünkön, és támogassuk őket élelemmel, amíg ők a háborúskodással vannak elfoglalva. Mak barátunk azt is javasolta, hogy adjunk neki engedélyt összehívni minden felderítőnket, aki csatlakozni akar hozzá. Ő majd megtanítja őket harcolni, és átvezeti őket a Kék Kígyó folyón, hogy ott felkelést szítsanak. Röviden ez a helyzet. Döntenünk kell ma, kérlek benneteket, fejtsétek ki a véleményeteket.

Gaj oldalvást Maximra pillantott. Ahogy ott ült, Mak hatalmas volt és megingathatatlan, mint egy szikla. Nem, nem is mint egy szikla, hanem mint egy óriási akkumulátor, készen arra, hogy kisüsse félelmetes energiatartalékát. A túlsó sarkot figyelte, a Varázslót, de megérezte Gaj pillantását, és feléje fordult. Gajnak eszébe jutott, mennyire megváltozott a barátja. Mak már jó ideje nem villogtatta híresen káprázatos mosolyát, nem énekelte hegyvidéki dalait; tekintete elveszítette régi melegségét, megkeményedett, megüvegesedett, mint Csacsu kapitányé. Többé már nem rohangált fel-alá, mint egy vidám kiskutya, bekémlelve minden sarokba. Most már több önuralmat mutatott. Valami komolyság, céltudatosság látszott rajta, mintha valami olyan célpontra célozna, amit csak egyedül ő láthat. Igen, azóta a nap óta, amikor a nehéz katonai pisztoly golyói eltalálták, Mak gyökeresen megváltozott. Nos, talán jobb is, hogy így történt.

De amit most tervezett, az félelmetes volt: öldökléshez, szörnyű öldökléshez vezetett.

— Van itt valami, amit én nem értek — jelentette ki egy kopasz szörnyszülött, aki díszes ruházatából ítélve idegen lehetett. — Mi az ördögöt akar ez az ember? Hogy azok a barbárok ide jöjjenek, hozzánk? Mindenkit meg fognak ölni. Azt hiszitek, nem tudom, milyenek azok a barbárok? Mindannyiunkat meg fogják ölni.

— Vagy békével jönnek ide, vagy sehogy — felelte Mak.

— Jobb lenne, ha egyáltalán nem jönnének — mondta a kopasz idegen. — Jobb, ha szóba sem állunk azokkal a barbárokkal. Én inkább szembeszállok a katonák géppuskáival.

— Természetesen ez mind igaz — mondta Bosku elgondolkozva. — De másrészt a barbárok elűzhetnék a katonákat, és minket nem zavarnának. Akkor minden jóra fordulhatna.

— Miből gondolod, hogy minket nem zavarnának? — kérdezte a fehér sörényű ember. — Mindenki más zargat minket, időtlen idők óta. Miért pont ők lennének a kivételek?

— De meg fog velük egyezni — fejtegette Bosku. — Hagyják békén a mi erdei népünket, különben nem jöhetnek.

— Kicsoda? Ki fog megegyezni? — kérdezte a pék, a fejét forgatva.

— Mak, természetesen. Mak fog tárgyalni velük.

— Ó, hát Mak. Nos, ha Mak fog tárgyalni velük, akkor talán hozzánk sem fognak érni.

A fehér sörényű ember hirtelen felállt.

— Én elmegyek — jelentette ki. — Ebből semmi jó nem kerekedik ki. Megölik Makot, és minket is. Miért kímélnének minket? Nekünk úgyis végünk, tíz éven belül. Az én falumban két éve egyetlen gyerek sem született. Hadd éljem le a maradék éveimet békében. Döntsetek a magatok nevében, amit akartok. Engem nem érdekel.

Esetlenül botladozva kiment az ajtón.

— Mak — szólalt meg a Piócás — meg kell hogy bocsáss nekünk, de mi nem bízunk meg akárkiben. Hogy bízhatnánk a barbárokban? Azok a sivatagban élnek, homokot esznek és isznak. Rettenetes népség, vasdrótból vannak tekercselve. Nem tudnak sem nevetni, sem sírni. Mit számítunk mi nekik? Nem többet, mint a moha a talpuk alatt. Tehát idejönnek, megölik a katonákat, aztán elfoglalják a földünket, és felégetik az erdőnket. Minek nekik a mi erdőnk? Ők a sivatagot szeretik. Újra mondom, ez nekünk a véget jelentené. Nem, én nem bízom bennük. Nem bízom bennük, Mak. A terved reménytelen.

— Nem, Mak — mondta a pék — nekünk ez nem kell. Hadd haljunk meg békében; ne zavarj minket. Te gyűlölöd a katonákat, el akarod pusztítani őket, de minket ez nem érdekel. Mi nem gyűlölünk senkit. Szánj meg minket, Mak. Senki más nem szán meg minket. Habár te jóravaló ember vagy, Mak, nem érzel szánalmat irántunk. Így van, Mak?

Gaj megint Makra pillantott, aztán zavartan elfordította a szemét.

Maxim elvörösödött. — Ez nem igaz — mondta. — Én szánlak benneteket. De nem csak benneteket. Én…

— Neem, Mak — erősködött a pék. — Szánj minket, és csak minket. Mi vagyunk a legboldogtalanabb emberek a világon, és te tudod ezt. Felejtsd el a gyűlöletedet. Szánj minket, és ez minden.

— Miért szánna meg minket? — hallatszott Mogyoró hangja, aki egészen a szeméig be volt pólyálva. — Ő maga is katona. Mikor szánt meg minket egyetlen katona is? Az a katona még nem született meg, aki minket megszánna.

— Megmondom én nektek, mi lesz ennek a vége — mondta a kopasz idegen komolyan. — Mondjuk, hogy a barbárok erősebbek, mint a katonák. Megölik a katonákat, lerombolják a tornyaikat, és elfoglalják az egész Északot. Rendben van. Mi nem fogjuk sajnálni a katonákat. Hadd mészárolják le mindet. De mi mit nyerünk rajta? Ez akkor is a végünket jelenti: barbárok lesznek délen, barbárok lesznek északon, és barbárok lesznek itt is. Ránk nem lesz szükségük, így hát elpusztítanak minket. Ez az egyik lehetőség. Most tegyük fel, hogy a katonák visszaverik a barbárokat. Visszaverik a barbárokat, és a háború végigvonul a földünkön, dél felé. Aztán mi lesz? Nekünk megint csak annyi: katonák északon, katonák délen, katonák itt is. És mi már ismerjük ezeket a katonákat.

Az emberek egyetértően zúgtak. Az idegen jól kifejezte az érzéseiket. De még nem fejezte be.

— Hadd fejezzem be! — Dühös volt. — Higgadjatok le. Még nem hallottatok mindent. Az is lehetséges, hogy a katonák leöldösik a barbárokat, és a barbárok a katonákat. Akkor, úgy tűnik, mi képesek lennénk életben maradni. De nem, még így sem működik a dolog. Mert még ott vannak a vámpírok. Míg a katonák élnek, a vámpírok rejtőzködnek; félnek a golyóktól. A katonáknak parancsuk van, hogy lőjenek a vámpírokra, amint meglátják őket. De ha egyszer a katonák eltűnnek, nekünk tényleg végünk. A vámpírok felfalnak minket, még a csontunkat sem hagyják meg.

— Igaza van, igaza van! — harsant fel több hang is. — Igen, testvérek, megfeledkeztünk a vámpírokról. Ők nem alszanak; várnak, hogy eljöjjön az ő idejük. Nem kell nekünk semmi, Mak. Hadd maradjanak úgy a dolgok, ahogy vannak. Több-kevesebb sikerrel sikerült túlélnünk az elmúlt húsz évet, és kitartunk még húszig. Aztán majd meglátjuk.

— Nem szabad odaadni neki a felderítőinket! — Az idegen felemelte a hangját. — Nem számít, ők maguk mit akarnak. Mit számít nekik — ők nem itthon élnek. Azok a hatujjú fickók minden napjukat és éjszakájukat odaát töltik. Lopnak, és abból élnek. Könnyen átjutnak; nem félnek a tornyoktól. Nem fáj tőlük a fejük, sem semmijük. És velünk mi a helyzet? A vadak nyugatra mennek. Csak a felderítőink tudják őket visszaterelni hozzánk. Nem, ne adjuk neki a felderítőinket! Vissza kell szereznünk a befolyásunkat felettük. Kicsúsztak a kezünkből. Katonákat ölnek meg, rabolnak el, és kínoznak meg. Nem viselkednek emberi lényekhez méltóan. Nem, ne hagyjuk őket elmenni, mert teljesen demoralizálódnak!

— Ne hagyjuk elmenni őket! Nem! Nem! — kiáltozták az emberek támogatóan.

Az idegen végül elcsendesedett, leült a helyére, és belekortyolt kihűlt teájába. A tanácskozás visszatért a normális kerékvágásba. Az öregek mozdulatlanul ültek, próbáltak nem Maximra nézni.

Bosku szomorúan bólintott. — Meg kell értened, Mak, milyen nyomorúságos a mi életünk. Nincs számunkra megváltás. Mivel szolgáltunk rá erre?

— Azzal, hogy teljesen feleslegesen megszülettünk — mondta Mogyoró. — Meggondolatlanul, rossz időben születtünk… Feleslegesen születtünk. Csak szenvedésre. Igen, szenvedésre.

— Egyensúly. — Hangos, rekedt hang szakította félbe hirtelen a vitát. — Mondtam már magának, Mak. Nem akar megérteni engem.

A hang forrása rejtély volt. A szoba elcsendesedett; az emberek ünnepélyesen lehajtották a fejüket. Csak a Varázsló vállán ülő madár mozgolódott, kinyitotta és becsukta sárga csőrét. Maga a Varázsló mozdulatlanul ült, szemei csukva, vékony ajkai szorosan összezárva.

— De remélem, most meg fog érteni — folytatta a hang. Úgy tűnt, mintha maga a madár beszélne. — Maga tönkre akarja tenni ezt az egyensúlyt. Nos, ez bizonyára lehetséges; megvan hozzá a hatalma. De a kérdés az, miért tenné? Ki kérte rá? Senki. Akkor hát mi hajtja?

A madár felborzolta a tollát, és fejét egyik szárnya alá dugta, de a hang folytatta. Gaj most értette meg, hogy maga a Varázsló beszélt, anélkül, hogy arcán egyetlen izom is megmozdult volna, vagy ajkait szétnyitotta volna.

Félelmetes volt, nem csak Gaj, de még a herceg szerint is. Egyedül Maxim nézett a Varázslóra, konokul, szinte kihívóan.

— Igen, — folytatta a Varázsló, — én tudom, mi hajtja magát. A megzavart lelkiismeret türelmetlensége! A maga lelkiismeretét elkényeztette az állandó odafigyelés; a legkisebb kényelmetlenség miatt már nyöszörögni kezd, és az értelme tisztelettudóan fejet hajt előtte, ahelyett, hogy ráripakodna, és alaposan a helyére tenné. A maga lelkiismeretét megzavarta a dolgok fennálló rendje, és az értelme engedelmesen és sietősen keresni kezdte a módját, hogy megváltoztassa ezt a rendet. De a rendnek megvannak a maga törvényei, törvények, amik hatalmas embertömegek törekvéseiből erednek, és megváltoztatni őket csak ezeknek a törekvéseknek a megváltoztatásával lehet. Egyik oldalon az embertömegek törekvései állnak; a másikon a maga lelkiismerete, ami a maga törekvéseit testesíti meg. A lelkiismerete arra hajtja, hogy megváltoztassa a dolgok fennálló rendjét, azaz hogy lerombolja ennek a rendnek a törvényeit, a törvényeket, amiket a tömegek törekvései határoztak meg; arra ösztönzi, hogy megváltoztassa milliónyi emberi lény törekvéseit, hogy a magáéhoz igazítsa azokat. Ez képtelenség, és történelmietlen. Az értelme, amit elhomályosít és megbénít a lelkiismerete, elveszítette a képességét, hogy megkülönböztesse, mi a jó az embereknek, és mi az, amit csak maga képzel, hogy jó nekik, amit a lelkiismerete diktál. Meg kell őriznie a tisztánlátását. Ha nem akarja, vagy nem tudja, annál rosszabb magának. És nem csak magának. Azt mondja, azon a világon, ahonnan jött, az emberek képtelenek rossz lelkiismerettel élni. Hát ne éljen. Ez sem rossz alternatíva — magának sem, és másoknak sem.

A Varázsló elhallgatott, és minden szem Maximra szegeződött. Gaj nem értette meg teljesen az elhangzottakat. Ez nyilván egy régebbi vita folytatása lehetett. Az is világos volt, hogy a Varázsló Maximot intelligens, de kiszámíthatatlan személyiségnek ítélte, akinek cselekedeteit inkább szeszélye, mintsem a szükségszerűség kormányozza. Ez bántotta Gajt. Természetesen Maxim kissé hóbortos volt, de sosem kímélte magát, és csak jót akart mindenkinek. És ez a törekvése mély meggyőződésből eredt, nem felszínes szeszélyből. Természetesen a sugárzástól elbolondított negyvenmillió ember nem akar semmiféle változást. Elvégre elbolondították őket. A Varázsló ítélete igazságtalan volt.

— Nem tudok egyetérteni magával — mondta Maxim hűvösen. — A saját fájdalmától hajtott lelkiismeret kijelöli az elvégzendő feladatot; az értelem végrehajtja azt. A lelkiismeret meghatározza az eszméket; az értelem megkeresi a hozzájuk vezető utat. Pontosan ez az értelem feladata: hogy megtalálja az utat. Lelkiismeret nélkül az értelem csak saját maga számára dolgozik; azaz nem csinál semmit. Ami pedig az ellentétet illeti az én törekvéseim és a tömegek törekvései között… Létezik egy bizonyos eszme: az embernek lelkileg és fizikailag szabadnak kell lennie. Az emberek ezen a világon még nincsenek tudatában ennek az eszmének, és a hozzá vezető út igen nehéz. De valamikor el kell kezdeni. És nekem az a szándékom, hogy most rögtön elkezdem.

— Igaz — mondta beleegyezően a Varázsló. — A lelkiismeret tényleg eszméket határoz meg. De az eszméket azért nevezik eszméknek, mert szemmel láthatóan különböznek a valóságtól. Csak ezt akartam mondani, és megismétlem: ne dédelgesse a lelkiismeretét, inkább tegye ki minél gyakrabban a valóság poros szeleinek, és ne aggódjon, ha néhány folt, vagy durva heg jelenik meg rajta. De erre majd magától is rájön. Egyszerűen még nem tanulta meg, hogy a dolgokat a nevükön nevezze. De majd meg fogja. Például a lelkiismerete meghatározta a feladatot, hogy meg kell dönteni a Teremtők zsarnokságát. Az értelme mérlegelte a helyzetet, és útmutatást adott: „Mivel belülről lehetetlen lerombolni ezt a zsarnokságot, kívülről kell lecsapnunk; a barbárokat kell rájuk uszítani. És ha közben legázolják az erdő népét, és a Kék Kígyó folyót eltorlaszolják a holttestek; és ha ez egy nagyobb háborút robbant majd ki — ez mind egy nemes eszme érdekében történik majd.” „Nos hát,” mondja majd a maga lelkiismerete, „akkor majd egy kicsit durvább leszek, a nagy ügy érdekében.”

— Masszaraks! — fakadt ki Maxim, dühösebben, mint amilyennek Gaj valaha is látta. — Igen, masszaraks! Minden úgy van, ahogy mondja! De mit tehetnék? A Kék Kígyó folyón túl bábokká változtatták az embereket.

— Helyes, helyes — mondta a Varázsló. — A másik dolog az, hogy a terve gyengécske: a sivatagi barbárok nekirontanak a tornyoknak, és visszaverik őket. A mi felderítőink nem igazán alkalmasak semmiféle komoly feladatra. A terve keretein belül szövetségre kellene lépnie, például a Sziget Birodalommal. De nem ez a lényeg. Attól félek, elkésett, Mak. De nehogy azt higgye, hogy le akarom beszélni. Az számomra teljesen nyilvánvaló, hogy maga valódi erőt képvisel. És a megjelenése közöttünk egymagában is jelzi az egyensúly elkerülhetetlen megbomlását kis világunk felszínén. Ne álljon meg. De ne hagyja, hogy a lelkiismerete meggátolja a világos gondolkodásban, és engedje, hogy az értelme félresöpörje a lelkiismeretét, ha szükséges. Azt tanácsolom, emlékezzen erre: én nem tudom, a maga világán hogy van ez, de a miénken erő nem marad sokáig gazdátlanul. Mindig van valaki, aki megpróbálja az uralma alá hajtani — vagy titokban, vagy valami nemesnek hangzó ürüggyel. Ez minden, amit mondani akartam.

A Varázsló meglepő fürgeséggel felállt, rövid lábain elosont a fal mentén, és eltűnt az ajtó mögött. Az egész gyülekezet tüstént követte. Habár csak halványan értették a Varázsló és Maxim vitáját, nyilván elégedettek voltak, hogy a helyzetük változatlan marad, hogy a Varázsló nem engedi meg, hogy ez a veszélyes vállalkozás megvalósuljon. Érezték, hogy a Varázsló szánja őket, és gondoskodik róla, hogy semmi bántódásuk ne essék. Most talán majd úgy tudnak élni, mint azelőtt; egy egész örökkévalóság terült el előttük — jó tíz év, talán még több is. Bosku ment ki utoljára az üres teáskannával, és csak Gaj, Mak, a herceg, és a pék maradtak a szobában. A pék elaludt a sarokban, kimerülten a szellemi megerőltetéstől. Gaj zavartnak, és lehangoltnak érezte magát. — Amilyen szerencsétlen vagyok én egész életemben… Az első felében báb voltam, ostoba bolond. És most a másik felét vagabundként, hazátlan emberként élhetem le. Barátok nélkül, múlt nélkül.

— Gondolom, most csalódott, ugye, Mak? — A herceg arckifejezése bűntudatot tükrözött.

— Nem, nem igazán — felelte Maxim. — Épp ellenkezőleg, megkönnyebbültem. A Varázslónak igaza van: a lelkiismeretem még nem kész az ilyen feladatok vállalására. Utazgatnom kell még, több mindent látni, trenírozni a lelkiismeretemet. Maga mit javasol, herceg?

Az agg herceg felállt, megdörzsölte zsibbadt oldalát. Járkálni kezdett a szobában.

— Először is azt javaslom, ne menjen a sivatagba — mondta. — Akár laknak ott barbárok, akár nem, nem fog ott találni semmi magának valót. Ahogyan a Varázsló tanácsolta, érdemes lenne kapcsolatot létesíteni a Sziget Birodalommal, habár azt tényleg nem tudom, hogyan fogjon hozzá. Gondolom, el kellene mennie a tengerhez, és ott kezdeni… Feltéve, ha a Sziget Birodalom nem csak legenda, és ha ők is akarnak beszélni magával. Azt hiszem, a legbölcsebb lépés az lenne, ha visszatérne északra, és tenné tovább a dolgát. Emlékezzen, mit mondott a Varázsló: Mak, maga erőt képvisel. És ahogy maga mondta, a tornyok hálózatának kell, hogy legyen egy központja. És az Észak feletti hatalom annak a kezében van, aki a Központot irányítja. Át kellene vennie az irányítást.

— Félek, ez nem nekem való — mondta lassan Maxim. — Most nem tudnám megmondani az okát, de úgy érzem, ez nem nekem való. Nem akarom irányítani a Központot. Egy dologban igaza van: nincs semmi keresnivalóm sem itt, sem a sivatagban. A sivatag túl messze van. És itt nincs senki, akire számíthatnék. De sok van még, amit meg kell ismernem: Pandeya, Honti, a hegyvidék, és a Sziget Birodalom — valahol… Hallott már a fehér tengeralattjárókról? Még nem? Én már igen, és Gaj is. És ismerünk egy embert, aki látta őket, és harcolt velük. Tehát a Sziget Birodalom képes harcolni. Nos, jól van. — Maxim felugrott. — Nincs rá okunk, hogy tovább időzzünk itt. Köszönjük, herceg, sokat segített. Gyere, Gaj.

Kimentek a térre, és megálltak az emlékmű összeolvadt maradványai mellett. Gaj szomorúan nézett körül. A sárga romok ingadozni és hajladozni látszottak a forró levegőben. Habár fojtogató és bűzös volt, most már nem akaródzott neki elhagyni ezt a szörnyű, de már ismerős helyet; keresztülvonszolni magát az erdőn, és kitenni magát a rejtőzködő veszélyeknek, amik minden lépésnél ott lesnek az emberre. Abban a szent pillanatban inkább szeretett volna visszamenni a kis szobájába, játszani a kis Tangával. Megtanítaná töltényhüvellyel fütyülni, ahogy megígérte.

— Mi a tervük, hová mennek? — kérdezte a herceg, gyűrött, kifakult kalapjával védve arcát a portól.

— Nyugatra — felelte Maxim. — A tengerhez. Nagyon messze van innen?

— Háromszáz kilométer, és át kell menniük néhány nagyon szennyezett területen. Várjanak, van egy ötletem. — Hosszú szünetet tartott, és Gaj nyugtalankodni kezdett, egyik lábáról a másikra nehezedett. Maxim türelmesen várt. — Ó, nekem is jobb így — mondta végül a herceg. — Hogy elmondhatom az igazságot, amit mostanáig magamban őrizgettem. Arra gondoltam, hogy ha a helyzet itt túl gyorsan rosszabbodik, és az idegeim felmondják a szolgálatot, akkor majd hazarepülök, akkor is, ha lelőnének, mikor odaérek. De most… nos, már túl késő.

— Egy repülőgép? — kérdezte Maxim, és reménykedve nézett a hercegre.

— Igen. A Hegyi Sas. Jelent ez magának valamit? Nem, persze hogy nem. És magának, fiatalember? Magának sem…. Egykor nagyon híres bombázó volt ez, uraim. Ő császári felsége Kirnu herceg saját bombázója. Tehát én megtartottam magamnak. Először a sebesülteket akartam rajta kimenteni, de túl sokan voltak. Aztán minden sebesült meghalt… hagyjuk ezt. Vigyék, barátaim. Van benne elég üzemanyag, hogy félig megkerüljék a világot.

— Köszönöm, herceg — mondta Maxim. — Nagyon hálás vagyok önnek. Sosem fogom elfelejteni.

— Ne aggódjanak miattam — mondta az öregember. — Nem jókedvemben adom maguknak. Ha sikerülne, amivel próbálkoznak, ne feledkezzenek meg erről a szerencsétlen népről.

— Biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog. Sikerülnie kell, masszaraks! Lelkiismerettel, vagy a nélkül! És soha nem fogom elfelejteni egyiküket sem.

16.

Gaj még soha nem utazott repülőgépen. Valójában életében most először látott repülőgépet. Rendőrségi helikoptereket, és a katonai parancsnokság repülő platformjait többször látta már. Egyszer még részt is vett egy levegőből indított támadó akcióban: a szakaszát felrakták egy helikopterre, aztán leszálltak egy útra, ahol a pocsék élelmezés miatt fellázadt rabok gyülevész csapata vánszorgott a híd felé. A legkellemetlenebb emlékei voltak arról a légi akcióról: a helikopter nagyon alacsonyan repült, és úgy rázkódott és imbolygott, hogy a gyomra felkavarodott tőle. Emlékezett a rotor elképesztő bömbölésére, a benzingőzre, és a szerteszét spriccelő gépolajra.

De ez teljesen más volt. Gaj képzeletét felcsigázta őfelsége saját bombázója. A gép arányai olyan óriásiak voltak, hogy el sem tudta képzelni, hogyan tudna felemelkedni a földről. Arany címerrel díszített, bordázott törzse olyan hosszú volt, mint egy városi háztömb. Fenyegetően és felségesen kiterjesztett gigantikus szárnyai alatt egy egész brigád elrejtőzhetett volna. A hat irdatlan propeller lapátjai a háztetők magasságába nyúltak, és majdnem leértek a földig. A bombázó három keréken nyugodott, mindegyik többszörösen meghaladta egy ember magasságát. Két kerék az első részét támasztotta alá, a harmadik az emeletnyi magas farkat. A csillogó üveggel borított pilótafülke szédítő magasába ezüstös fonálként egy könnyű alumínium létra vezetett. Igazi szimbóluma volt a régi Birodalomnak, szimbóluma a nagyszerű múltnak, szimbóluma az egész kontinensre kiterjedő hajdani hatalomnak. Gaj a nyakát nyújtogatta, reszketett a megilletődöttségtől, és villámcsapásként érték Mak szavai: — Micsoda tragacs! Sajnálom, herceg, ez nem sokat segít rajtunk.

— Ez minden, amivel szolgálhatunk — felelte a herceg hűvösen. — Történetesen ez volt a világ legjobb bombázója. A maga idejében. Ő császári felsége repült vele…

— Igen, igen, persze — egyezett bele gyorsan Maxim. — Csak úgy meglepődtem…

Gaj szinte önkívületben ült a pilótafülkében. A fülkét teljes egészében üveg borította. Különös műszerek tömkelege, bámulatosan kényelmes puha ülések, rejtélyes karok és berendezések, színes vezetékek apró kötegei, használatra készen várakozó különös kinézetű sisakok. A herceg sietősen magyarázott valamit Maknak, mutogatta a műszereket, megmozgatta a karokat. — Igen, igen, világos — dünnyögte Maxim szórakozottan.

A bombázó egy öreg hangárban állt, az erdő szélén. Előtte hosszú, sima, szürkés-zöld mező húzódott, nem volt rajta egyetlen bucka, vagy bozót sem. Az erdő a mezőn túl nagyjából öt kilométerrel kezdődött újra. A fehér égbolt olyan közelinek tűnt a pilótafülkéből, hogy szinte meg lehetett volna érinteni. Izgatottságában Gaj nem is emlékezett rá, elköszönt-e az agg hercegtől. A herceg mondott valamit, Maxim valamit válaszolt rá, nevettek, aztán a kis ajtó becsapódott. Gaj hirtelen felfedezte, hogy széles szíjakkal oda van kötözve az üléséhez, és mellette Maxim a pilótaülésben gyorsan és magabiztosan ügyködik valamiféle karokkal és pedálokkal.

A műszerfalon a számlapok felvillantak, aztán kialudtak. Aztán recsegés következett, majd a motor mennydörgésszerű dübörgése; a pilótafülke megrázkódott, és minden hangot elnyelt a zaj. Jóval alattuk állt a herceg apró alakja, mindkét kezével kalapjába kapaszkodott, és távolodott. Gaj megfordult, és látta, hogy a hatalmas propeller lapátjai eltűnnek, óriási, elmosódott körökké olvadnak össze. A széles mező kezdett közelebb kúszni hozzájuk, egyre gyorsuló iramban. Minden eltűnt: a herceg, a hangár… már csak a mező volt, ami őrült tempóban rohant feléjük, és az irgalmatlan zötykölődés, és a mennydörgő robaj. Fejét erőlködve elfordította, és rémülten fedezte fel, hogy a gigantikus szárnyak hajladoznak, mintha le akarnának esni. Hirtelen a zötykölődés megszűnt, a mező a szárnyak alatt kisiklott a látóteréből, és valami kellemes érzés borította el egész lényét, mintha puha vattában lebegne. A mező eltűnt a bombázó alatt, aztán az erdő is. Az erdő sötétzöld bozóttá változott, hatalmas, rongyos takaróvá, és ez a tarka takaró lassan elsiklott alattuk. Gaj rájött, hogy repülnek.

Elragadtatottan Maximra nézett. Mak teljesen ellazult, bal karját a kartámaszon nyugtatta, jobbja alig mozdult a legnagyobb, valószínűleg a fő vezérlőkaron. Szemét összehúzta, ajkával csücsörített, mintha fütyülne. Tényleg nagyszerű ember, gondolta Gaj. Nagyszerű, és kiismerhetetlen. — Talán mindenhez ért. Egy bonyolult gépezetet vezet, amit még csak nem is látott mostanáig. Ez nem egy tank, vagy egy teherautó, hanem repülőgép, egy legendás jármű. Nem is gondoltam volna, hogy egyet is megőriztek közülük. És ez a fiú úgy bánik vele, mint egy játékszerrel, mintha egész életében csak repült volna. Ez egyszerűen meghaladja az ember felfogóképességét. De gondolom, jó csomó dolog van, amit először látott, mégis hamar rájött, hogy kell bánni vele. És nem csak a gépek tudják, hogy ő a főnök. Ha akarná, Csacsu kapitányt is a kezéből tudná etetni. Még a Varázsló is magával egyenlőként kezelte. És a herceg, az a tanult ember, a főorvos, az arisztokrata, mondhatni azonnal megérezte, hogy van valami különleges Makban. Nézzük csak ezt a masinát, amit rábízott. És én még azt gondoltam, hogy összeházasítom Radával! Mit számít neki Rada? Mit adhatna neki? Egy ilyen férfi grófnőt, hercegnőt is kaphatna magának. És egy ilyen magamfajta, közönséges fickóval barátkozik. Ha ebben a pillanatban azt mondaná, hogy ugorjak ki, én megtenném. Mi mindent láttam és tanultam a jóvoltából! Magamtól egész életemben sem tudtam volna ennyit. És még mennyit láthatok és tanulhatok majd mellette.

Maxim megérezte Gaj pillantását, elragadtatottságát, és áhítatos tiszteletét, fejét feléje fordította, és hónapok óta először rávillantotta szokásos széles mosolyát. Gaj alig tudta elnyomni a késztetést, hogy megragadja erős, nap barnította kezét, hogy kifejezze mélységes háláját. „Édes gazdám, védelmezőm, büszkeségem — parancsolj velem! Itt állok előtted, itt vagyok, készen állok. Vess a tűzbe, tégy eggyé a lángokkal, küldj engem az ellenség ezrei ellen, hogy szembenézzek tátongó puskacsöveikkel, és milliónyi lövedékükkel. Ó, hol vannak ők, a te ellenségeid? Hol van az a vak, elvakult népség, az undorító egyenruhájával? Hol az a gonosz tiszt, aki kezet merészelt emelni rád? Ó, az a gazember, széttépném a puszta kezemmel. Én… Nem, ne most. Mi ez? Gazdám parancsolt valamit; kíván tőlem valamit.”

— Mak? Mak, biztosan én vagyok a hülye, de nem értem, amit mondasz. Nem hallak a gép dübörgése miatt. Ó, milyen hülye vagyok… Persze, itt a sisak a fülhallgatóval. Aha, most már hallak! Parancsolj velem, én állok rendelkezésedre. Meg is halnék érted. Mi a kívánságod? A torony? Miféle torony? Igen, látom a tornyot. Azok a fattyak, kannibálok, gyermekgyilkosok. Mindenütt felállítják a tornyaikat. De mi majd elsöpörjük azokat a tornyokat; acélcsizmával tiporjuk el őket; elsöpörjük őket szemünk tüzével. Vidd a gépet ahhoz a toronyhoz, és adj nekem egy bombát. Kiugrom vele, és nem fogom elhibázni. Majd meglátod! Adj egy bombát! Egy bombát!

Gaj mélyet lélegzett, és feltépte kezeslábasa nyakrészét. A füle csengett, és a világ lebegett és himbálózott a szemei előtt. A kép ködös volt, de a homály gyorsan eloszlott. Torkát száraznak érezte, izmai sajogtak. Aztán meglátta Maxim arckifejezését — sötét volt, rosszalló, egészen rideg. Egy pillanatra valami édes és örömteli dolog emléke villant fel benne, aztán elenyészett. Hirtelen késztetést érzett, hogy vigyázzba vágja magát és összecsapja a bokáját, de rájött, hogy ez nem volna helyes; felbosszantaná Maximot.

— Mak, úgy érzem, mintha valami rosszat tettem volna. Tényleg? — Bűntudatosan körülnézett.

— Én voltam, Gaj, nem te. Teljesen megfeledkeztem azokról a vackokról.

— Miféle vackokról?

Maxim elfordult a székében, kezét a fogantyúra tette, és egyenesen előre nézett. — A tornyokról.

— Miféle tornyokról?

— Túlságosan északnak fordultam. Elkapott minket egy sugárcsapás.

Gaj zavarba jött. — A Vasembereket énekeltem?

— Rosszabb. Ezután óvatosabbaknak kell lennünk.

Gaj igen kellemetlenül érezte magát, elfordult, és kétségbeesetten próbált visszaemlékezni, hogy mit mondott, mit csinált. Az alattuk levő tájban keresett valami fogódzót. Semmi! Se torony, se repülőtér, se hangár. Csak az a rongyos takaró kúszott alattuk most is. És egy folyó, egy fényét vesztett fémkígyó, ami eltűnt a távolban egy elmosódott füstpamacsban, ott, ahol a tenger falként emelkedett az ég felé. — Vajon miféle zagyvaságokat hordtam itt össze? Igencsak rémes lehetett, mert Mak nagyon zaklatottnak tűnik. Masszaraks, csak nem azt a légiós dumát löktem már megint? Hol az az átkozott torony? Itt az alkalom, hogy ledobjunk rá egy bombát.

Hirtelen a bombázó hevesen megrázkódott. Gaj ráharapott a nyelvére. Maxim mindkét kezével megragadta a fogantyút. Valami gond van. Gaj óvatosan körülnézett, és megkönnyebbülten konstatálta, hogy a szárny a helyén van, és a légcsavarok forognak. Aztán felfelé nézett. Szénfekete pacák, mint tintacseppek a vízben, lebegtek a fehér égbolton a feje felett.

— Mik ezek? — kérdezte.

— Nem tudom — felelte Maxim. — Különös. Támadás… Sziklák az égből. A fenébe, már megint! A valószínűsége nulla egész nulla nulla. Úgy néz ki, mintha vonzanám őket.

Gaj már éppen megkérdezte volna, hogy mik azok az égi sziklák, de a szeme sarkából valami furcsa mozgást vett észre odalent. Jobb felől valami súlyos, sárgás dolog dagadt lassan a piszkos-zöld takaró fölé. Először nem jött rá, hogy füstöt lát. Aztán a duzzanat belsejében valami felvillant, és egy hosszú, fekete tárgy siklott elő belőle. Ugyanabban a pillanatban a horizont őrülten megemelkedett, falként magasodott fel előttük. Gaj fegyvere kicsúszott a térdei közül, és végiggurult a padlón. — Masszaraks! — szisszent fel Maxim hangja Gaj fülhallgatójában. — A fenébe! Micsoda hülye vagyok! — A horizont újra kiegyenesedett. Gaj hiába kereste a sárga füstfelhőt. Hirtelen sokszínű szökőkút spriccelt szerteszét újra az erdő felett, egyenesen az útjukban. Megint egy sárga felhő tornyosult hegyként felfelé; aztán villanás, és újra egy hosszú, fekete tárgy emelkedett lassan az ég felé, és robbant szét, mint valami szemkápráztató, fehér labda.

Gaj eltakarta a szemét a kezével. A fehér gömb gyorsan elsötétedett, és óriási tintafoltként sodródott tovább. Lába alatt a padló felszakadt. Gaj kitátotta a száját, levegő után kapkodott. A pilótafülke elsötétedett; szakadozott fekete füstfelhő hömpölygött feléje. A horizont megint elfordult; az erdő balról egészen közelinek tűnt. Gaj a homlokát ráncolta és megborzongott, előre érezte a végzetes csapást, a fájdalmat, a halált. Amint levegő után kapkodott, körülötte minden rázkódott és remegett. — Masszaraks — sziszegett Maxim hangja a fülhallgatóból. Valami gyorsan és hevesen végigkopogtatta mellette a falat, mintha géppuskából lőttek volna rájuk közvetlen közelről. Jeges szélroham vágott az arcába, letépte a sisakját. Gaj összekuporodott, védve a fejét a rettenetes robajtól, és a rátörő széltől. — Ez a vég — gondolta. — Lezuhan a gépünk, el fogunk égni. — De nem történt semmi. A bombázó megingott néhányszor, lebukott, aztán újra felhúzott. A motor bömbölése hirtelen megszűnt, és kísérteties csend követte, amit csak a hasadékon át betörő szél sivítása tört meg.

Gaj várt egy darabig, aztán óvatosan felemelte a fejét, próbálva arcát megvédeni a jeges fuvallattól. Maxim még ott volt mellette. Feszülten ült, mindkét kezével markolva a fogantyút, felváltva figyelve előre, és a műszerekre. Napbarnított arcának izmai megfeszültek. A bombázó furcsán repült; orra különös szögben meredt felfelé. A motorok hallgattak. Gaj a szárny felé nézett, és megdermedt.

A szárny égett.

— Tűz van! — ordította, és megpróbált felugrani, de a szíjak visszatartották.

— Nyugodj meg, és maradj ott, ahol vagy! — parancsolt rá Maxim, anélkül, hogy felé fordult volna.

Gaj erőt vett magán, és egyenesen előre nézett. A bombázó egészen alacsonyan repült. A tenger csillámló, acélszürke felszíne rohant feléjük. — Összetörjük magunkat. — Gaj szíve elszorult. — A fene a hercegbe, meg a nyavalyás bombázójába. És a Sziget Birodalomba is. Ha szép csendben, gyalog jöttünk volna, nem jártunk volna ilyen csúful. Most el fogunk égni, vagy ha nem, akkor össze-vissza törjük magunkat. Maxim biztosan megússza valahogy, de nekem végem. Az ördögbe, nem akarok meghalni!

— Hagyd abba az ugrándozást! — mondta Maxim. — Kapaszkodj. Most…

Az erdő hirtelen véget ért. Gaj becsukta a szemét, mert a tenger acélszürke felszíne rohant feléjük.

Ütődés. Szörnyű recsegés. Még egy ütés. És még egy. Minden szerteszét repült. Ez a vég! Gaj üvöltött a rémülettől. Egy hatalmas erő megragadta, és megpróbálta kitépni a biztonsági öv szorításából, de nem tudta, az visszarántotta. Minden összezúzódott, darabokra tört körülötte. Valami megégette, aztán meleg víz ért a bőréhez. A zaj elcsendesedett. Csak loccsanások és mormogás törte meg a csendet. Valami sziszegett és recsegett, és a padló lassan fel-le kezdett mozogni. Talán most ki kéne nyitnia a szemét, hogy lássa, hogy néz ki a másvilág?

Gaj kinyitotta a szemét, és meglátta a föléje hajló Maximot, aki éppen a biztonsági övét kapcsolta ki.

— Tudsz úszni?

Tehát életben voltak.

— Igen — felelte.

— Jó, akkor gyerünk!

Gaj óvatosan felemelkedett, arra számítva, hogy egy össze-vissza horzsolt, összetört test fájdalmát fogja érezni, de megúszta sérülés nélkül. A bombázó csendesen ringatózott az apró hullámokon. Bal szárnya eltűnt, a jobbat még tartotta egy átlyuggatott fémszalag. Orra egyenesen a part felé nézett, nyilván megpördült leszállás közben.

Maxim gépfegyverét keresztben a hátára vetette, és kinyitotta a pilótafülke ajtaját. Víz tört be, és erős benzinszag. A gép kezdett oldalra dőlni.

— Ugorj! — parancsolta Maxim, és az utána nyomakodó Gaj engedelmesen a hullámok közé vetette magát.

A felszínen lebegett, fejét kiemelte a vízből, és a part felé fordult. Közel volt, és elég biztonságosnak tűnt. Maxim mellette úszott, hangtalanul hasította a vizet; úgy úszott, mint egy hal, mintha a vízben született volna. Gaj, erősen fújtatva, teljes erőből mozgatta kezét és lábát; nehéz volt ruhában és csizmában úszni. Igencsak megörült, mikor lába végül elérte a homokos feneket. Habár a part még távolabb volt, ő felállt, és gyalog gázolt tovább a piszkos, olajos vízben. Maxim tovább úszott, lehagyta, és előtte lépett ki a meredek partra. Mikor Gaj utolérte, Maxim szétvetett lábakkal állt, arcát az ég felé fordítva. Gaj is felnézett. Jó csomó fekete paca úszott az égen.

— Szerencsénk volt — mondta Maxim. — Legalább tizet lőttek fel.

— Tíz micsodát?

— Rakétát. Teljesen megfeledkeztem róluk.

Gaj szintén bosszankodott magában, hogy nem gondolt rájuk korábban. Két órával ezelőtt kellett volna figyelmeztetnie Makot, mikor a herceg felajánlotta nekik a bombázót, és nekik vissza kellett volna utasítaniuk. Visszanézett a tengerre. A Hegyi Sas már majdnem eltűnt szem elől; csak össze-vissza tört farka meredt a víz színe fölé.

— Nos, — mondta Gaj,  — úgy látom, ez a dolog a Sziget Birodalommal most már nem fog összejönni. Most mit csinálunk?

— Először is — felelte Maxim — bevesszük a piruláinkat. Kapd elő őket.

— Miért? — kérdezte Gaj. Utálta a herceg piruláit.

— Koszos a víz. Nagyon radioaktív. Ég az egész bőröm. Azonnal vegyünk be négyet fejenként… Inkább ötöt.

Gaj sietve elővette az üvegcsét, és kiöntött belőle tíz sárga pirulát, amit egyszerre bevettek.

— Rendben, akkor menjünk. Fogd a puskád — rendelkezett Maxim.

Gaj fogta a fegyverét, kiköpte szájából a keserű ízt, és Maxim után botorkált a homokban. Meleg volt. Ruhája hamar megszáradt, de a csizmái még szortyogtak. Maxim gyorsan és magabiztosan lépkedett, mintha pontosan tudná, hogy hova kell mennie, habár ebből semmi sem látszott, kivéve a tenger bal felől, meg a mérhetetlen kiterjedésű homokos tengerpart előttük, és tőlük jobbra. Magas homokdűnék emelkedtek a parttól egy kilométerre, és az erdő fáinak borzas koronái időről időre felbukkantak a dűnék mögött.

Nagyjából három kilométert gyalogoltak. Gaj egyfolytában azon tűnődött, hol lehetnek, és vajon hová mehetnek. Legyőzte a kísértést, hogy megkérdezze, úgy döntött, megpróbál rájönni ő maga. De miután alaposan megvizsgálta az összes körülményt, csak arra tudott következtetni, hogy a Kék Kígyó folyó torkolata valahol előttük fekszik, és hogy ők észak felé tartanak. Hogy miért, és hová mennek, az rejtély maradt számára. Végül aztán odament Makhoz, és egyenesen megkérdezte, mit a terve.

Maxim készségesen elmagyarázta, hogy rögtönözniük kell. Csak abban reménykedhetnek, hogy egy fehér tengeralattjáró megközelíti a partot, és ők odaérnek hozzá a légiósok előtt. Mivel a kilátás, hogy ezek között a forró homokdűnék között kell kivárniuk egy ilyen eseményt, nem tűnik különösebben vonzónak, ezért el kellene menniük egy üdülőhelyre, aminek itt kell lennie a közelben. Maga a város már régen megsemmisült, de a források még biztosan működnek, és ott találhatnak valami menedéket. Az éjszakát a városban töltik, aztán majd eldöntik, hogyan tovább. Talán heteket is el kell majd tölteniük a parton.

Gaj óvatosan megjegyezte, hogy kissé különösnek tűnik neki a terv. Maxim rögtön egyetértett vele, és reménykedve megkérdezte, van-e jobb ötlete. Sajnos nincs, mondta Gaj, de azt észben kell tartaniuk, hogy a Légió járőröző tankjai mélyen be szoktak hatolni a Délvidékre a part mentén. Maxim a homlokát ráncolta; ez rossz hír volt. Nyitva kell tartaniuk a szemüket, hogy el ne kapják őket. Alaposan kivallatta Gajt a járőrözés taktikájáról. Megkönnyebbült, mikor megtudta, hogy a tankokat jobban érdekli maga a tenger, mint a parti terület, és könnyen el lehet rejtőzni előlük a dűnék között. Megnyugodott, és fütyörészni kezdett.

Gaj azon töprengett, mit tehetnének, ha kiszúrja őket egy őrjárat. Mikor összeállt a terve, felvázolta Maximnak.

— Ha megtalálnak minket — fejtegette — azt mondjuk majd, hogy engem elraboltak a degenek. Te üldözőbe vetted, és elintézted őket. Aztán napokig vándoroltunk az erdőben, és végül ide jutottunk.

— És miért jó ez nekünk? — Maxim nem tűnt túl lelkesnek.

— Nos, — mondta Gaj ingerülten, — legalább nem puffantanak le minket ott helyben.

— A fenébe, persze hogy nem. Én nem fogom hagyni, hogy lepuffantsanak. És téged sem.

— És mi van, ha tankkal lesznek?

— Mi lenne? — Maxim hirtelen elhallgatott. — Tudod, nem is rossz ötlet. Fogjunk el egy tankot. Gaj, ez óriási ötlet. Pontosan ez az, ami kell nekünk. Figyelj csak: amint felbukkannak, te a levegőbe lősz. Én a hátam mögé teszem a kezemet, és te beadod nekik, hogy a foglyod vagyok. A többit már én elintézem. Te csak ne legyél láb alatt, és ami még fontosabb, ne lőj többet!

Gaj képtelen volt magában tartani a lelkesedését, és azt javasolta, azonnal kezdjenek neki a terv megvalósításának. A dűnéken kéne végigmenniük, hogy távolról észrevehessék őket.

Felkapaszkodtak egy dűnére.

Amint felértek a tetejére, rögtön megláttak egy fehér tengeralattjárót.

A dűnék mögött egy aprócska, sekély öböl nyílt, a tengeralattjáró ott lebegett védtelenül a vízen, vagy száz méternyire a parttól. Alig hasonlított egy fehér tengeralattjáróra. Gaj először arra gondolt, hogy vagy valami gigantikus, kétpúpú állat teteme lehet, vagy egy ritka sziklaalakzat, ami titokzatos módon keresztültört a homokon. Maxim rögtön rájött, hogy mi az.

Mikor elérték az öblöt és lementek a vízhez, Gaj látta, hogy a hosszú hajótestet és mindkét felépítményt rozsda borítja; fehér festése lepattogzott; az ágyúállások elferdültek; ágyúik lefelé, a víz felé mutattak. Kormos szélű, fekete lyukak ásítottak a burkolatán. Ezt senki nem élhette túl.

— Mit gondolsz, Gaj? Ez tényleg egy fehér tengeralattjáró? Láttál már ilyet azelőtt?

— Azt hiszem, az. Sosem szolgáltam tengerparti őrjáratnál, de mutattak nekünk fotókat és mentogrammokat, volt egy mentofilm is, „Partvédelmi rendszerünk tankjai” címmel. Igen, úgy van, ez egy fehér tengeralattjáró. Biztosan egy vihar behajtotta az öbölbe, megfeneklett a sekély vízben, aztán egy őrjárat észrevette. Látod, hogy ki van lyuggatva? Inkább szitának néz ki, mint tengeralattjárónak.

— Nem kéne megnéznünk? — dünnyögte Maxim, a roncsot kémlelve.

— Nos, hááát… Azt hiszem, meg kéne.

— Mi a gond? Valami baj van?

— Nos, hogy is mondjam… — Hogy is mondhatta volna? Szerembes káplár, több hadjárat veteránja, mesélt neki egy történetet egyik este egy fehér tengeralattjáróról, közvetlenül takarodó előtt. Azt mondta, a tengeralattjárók legénysége nem rendes tengerészekből áll, hanem halottakból, akik második szolgálatukat töltik. A tengeri démonok végigkutatják a tengerfeneket, és összeszedik a vízbefúlt tengerészeket, hogy feltöltsék a legénységet. Hogy mondhatna el Maknak egy ilyen történetet? Kinevetné, pedig nincs ebben semmi nevetni való. Aztán ott van az a történet, amit Leptu közlegénytől hallott, akit valami ismeretlen okból tisztből közlegénnyé fokoztak le. — Figyeljetek, srácok — mondta nekik egyik nap, mikor kissé be volt nyomatva — ezek a ti degenjeitek, mutánsaitok, sugárzásaitok — ez mind csak piskóta. Ezeket túlélhetitek, még úrrá is lehettek rajtuk. De jobban teszitek, ha imádkoztok Istenhez, nehogy egy fehér tengeralattjáróra juttasson benneteket. Inkább a vízbe fulladjatok, mint hogy egy olyanra tegyétek a lábatokat. Én már csak tudom… — Lefokozása előtt Leptu a partvidéken szolgált, egy őrhajó parancsnoka volt.

— Tudod, Mak, mindenféle babona, meg szóbeszéd járja a tengeralattjárókról. Ezeket most nem fogom itt elmesélni neked. De például Csacsu kapitány azt mondta, hogy ezek a tengeralattjárók mind radioaktivitással szennyezettek. Nekünk megtiltották, hogy a fedélzetükre lépjünk.

— Rendben. Te maradj itt, én megyek. Körülnézek, aztán majd meglátom, mennyire szennyezett.

Mielőtt Gaj kinyithatta volna a száját, Maxim már el is merült a vízben, és jó időre eltűnt szem elől. Gaj visszafojtott lélegzettel várta, mikor bukkan újra felszínre. Aztán sötét haja feltűnt a tengeralattjáró lepattogzott festésű oldalánál, közvetlenül a tátongó nyílás alatt. Fürgén, erőlködés nélkül, ahogy a légy a falon, úgy mászott fel négykézláb a napbarnított alak a megdőlt fedélzetre, onnan az orrnál lévő felépítményre, aztán eltűnt. Gaj felsóhajtott, és járkálni kezdett fel-alá a víz mentén, szemét a rozsdás szörnyetegre szegezve.

Csend volt. Csak a hullámok gördültek ki halkan a halott öböl partjára. Nem volt ott semmi más, csak az üres, fehér ég, és az élettelen, fehér dűnék. Minden száraz volt, forró, és kemény. Gaj gyűlölettel nézte a rozsdás csontvázat. — A fenébe, micsoda balszerencse! Más srácok évekig szolgálnak, és sosem látnak tengeralattjárót. Mi járunk talán egy órácskát, és puff! — itt van. Mintha az égből pottyant volna. Üdv a fedélzeten! Hogy hagyhattam magam ilyen zűrbe belerángatni? Ez az egész Mak műve. Az biztos, jól bánik a szavakkal. Érezteti veled, hogy nincs miért aggódnod. Talán azért nem rémültem meg igazán, mikor megláttam a tengeralattjárót, mert mindig másmilyennek képzeltem — élőnek, fehérnek, és elegánsnak, fehérbe öltözött tengerészekkel a fedélzetén. Most látom, hogy csak egy acél csontváz. Tulajdonképpen ez az egész hely halottnak tűnik. Még a szél sem mozdul. — Gaj leverten körülnézett, leült a homokra, fegyverét maga mellé tette, és nekiállt lehúzni a jobb csizmáját. — A pokolba, micsoda csend! Mi van, ha nem jön vissza? Ha az a fémszörnyeteg elnyelte, ha eltűnt nyomtalanul? A fenébe!

Elnyújtott, kísérteties hang emelkedett az öböl fölé. Gaj rémülten ejtette el a csizmáját. — Az istenit, csak egy rozsdás fedélzeti ajtó nyílt ki. Az ördögbe, egészen beleizzadtam! Tehát kinyitotta az ajtót. Ez azt jelenti, hogy egy percen belül kint lesz. — Nem, nem jött ki.

Gaj néhány percig nyakát nyújtogatva tanulmányozta a tengeralattjárót, és figyelmesen hallgatózott. Halotti csend. Ugyanaz a félelmetes csend, mint az előbb, de még félelmetesebbé tette az a kísérteties, rozsdás nyöszörgés. — Talán… talán nem nyílik az ajtó… talán zárva van? Magától bezáródott. — Gaj rémült szemei előtt látomás tűnt fel: egy nehéz acélajtó magától becsapódik Maxim mögött, a nehéz retesz lassan a helyére csúszik. Megnyalta száraz ajkát, és kiszáradt torokkal kiáltani próbált: — Hé, Mak! — Suttogásnak is gyenge volt. Ha legalább hallana valamit… — Hééé! — ordította. — Hééé! — felelték a dűnék komoran. Aztán megint leszállt a csend.

Halotti csend. Már kiáltani sem volt ereje. Szemét még mindig a tengeralattjáróra szegezte. A fegyverével babrált; remegő ujjai megtalálták a kibiztosító kart. Kilőtt egy sorozatot az öböl felé. Rövid, tompa puffanás, mintha a lövések egy pamutbálát találtak volna el. Szökőkút emelkedett a víz sima felszíne fölé, körök formálódtak és terjedtek tovább, egyre nagyobbra nőve. Gaj kissé feljebb emelte a fegyver csövét, és újra meghúzta a ravaszt. Talált! A lövedékek végigsorozták a fémfelületet, sivítva gellert kaptak. Aztán semmi. Tökéletes, halotti csend, mintha egyedül lenne a világon; mintha egyedül volna az örökkévalóságban; mintha valami varázslat röpítette volna ide. Mintha úgy csöppent volna ide erre a halott helyre, mint egy rémálomban, leszámítva azt, hogy nem tud felébredni, és mindörökre itt kell maradnia.

Magáról mit sem tudva, egyik lábán csizmával, Gaj nekiindult a víznek. Először lassan, aztán egyre gyorsabban; végül futva, lábait magasra emelve, zokogva és átkozódva. A rozsdás hajótest egyre közeledett. Végül odaért a tengeralattjáróhoz, megpróbált felmászni a fedélzetre, de képtelen volt rá. Körbejárta a tatot, talált egy kötelet, és kezéről és térdéről a bőrt lenyúzva felkúszott a fedélzetre. Megállt, hogy visszanyerje a lélegzetét. Könny csordogált az arcán. — Hé! — kiáltotta.

Csend.

A fedélzet kihalt volt. Az orr felépítménye a feje fölött függött, mint valami hatalmas, pettyes gomba, és széles, csipkés sebhely tátongott a páncélzaton. Gaj körbejárta a felépítményt, és észrevett egy még nedves, felfelé vezető fémlétrát. A fegyvert a hátára vetette, és felmászott. Örökkévalóságnak tűnt, amíg a fojtogató csendben felfelé mászott, az elkerülhetetlen, az örökké tartó halál felé. Fent négykézlábra ereszkedett, és úgy maradt, megdermedve. A szörnyeteg várt rá: a fedélzeti nyílás szélesre tárva. Gaj odakúszott a tátongó fekete nyíláshoz, és bekémlelt. Feje hirtelen meglódult, gyomra felkavarodott. Elképzelte, hogy Mak ott van lent, az életéért küzd egy egész sereg ördög ellen, és kiabál: „Gaj! Gaj!”; de a súlyos csend vigyorogva elnyeli a kiáltását, elnyomva a hang utolsó foszlányait is, és fojtogatja, összenyomja Makot. Gaj ezt már képtelen volt elviselni, és bemászott a nyíláson.

Fejetlenségében elveszítette lába alól a talajt, és lezuhant a homokos padlóra. Egy poros villanykörtéktől halványan megvilágított acélfolyosón volt. Közvetlenül a bejárati nyílás alatt a padlót évek alatt a szél által behordott finom homok borította. Gaj gyorsan felugrott, és attól félve, hogy már elkésett, kiáltozva rohant végig a folyosón: — Mak, itt vagyok! Jövök már! Jövök!

— Mi az ördögért kiabálsz? — kérdezte Maxim, szinte a semmiből előbukkanva. — Mi történt? Megsebesültél?

Gaj azonnal megállt. Megszédült, nekidőlt a válaszfalnak. Fülében hallotta a szíve dobolását. Nyelve teljesen megbénult. Maxim meglepetten bámult rá. Aztán láthatóan megértette, mi történt Gajjal. Kinyomakodott a folyosóra, megragadta Gajt a vállánál fogva, és gyengéden megrázta. Gaj lassan összeszedte magát.

— Azt hittem… Azt hittem, hogy te…

— Semmi baj, semmi baj. Az én hibám. Szólnom kellett volna, hogy gyere te is. De el voltam foglalva; annyi szokatlan dolog van itt.

— Én csak kiabáltam, kiabáltam neked — mondta Gaj dühösen. — Kiabáltam, aztán lőttem egy sorozatot. Legalább válaszolhattál volna.

— Masszaraks, én semmit sem hallottam — mondta Maxim bűntudatosan. Ez a rádió itt príma darab. Nem is gondoltam volna, hogy tudtok ilyen nagy teljesítményű berendezéseket készíteni.

— A rádió, az rádió. — Gaj bepréselte magát a félig nyitott ajtón. — Te itt szórakozol, amíg én a lelkemet kiteszem miattad. Na jó, mi olyan szokatlan ebben?

Nagyobbacska helyiség volt, rothadó szőnyegekkel. A három félgömb alakú, mennyezethez erősített világítótestből csak egy működött. A szoba közepén, székekkel körülvéve, nagy, kerek asztal állt. A falakon különös fotográfiák, és festmények lógtak. A bársony bútorkárpit maradványai foszlányokban fityegtek. Egy nagy rádió recsegett és bömbölt a sarokban. Gaj még sosem látott ilyet azelőtt.

— Úgy néz ki, tiszti szállás volt — mondta Maxim. — Gyere, nézz körül. Rengeteg látnivaló van itt.

— Mi van a legénységgel?

— Egy lélek sincs itt. Az alsó fülkékben áll a víz. Azt hiszem, ott vannak, mind megfulladtak.

Gaj elképedten nézett rá. Maxim gondterhelt arckifejezéssel fordult el.

— Fenemód szerencsénk van, hogy nem jött össze ez a dolog a Sziget Birodalommal. Gyere csak, nézz körül.

Maxim leült a rádió mellé, és a finomhangolót állítgatta. Közben Gaj a szobát fürkészte a tekintetével, nem tudván, hol is kezdje. Odament a fényképekhez, és tanulmányozni kezdte őket. Eltartott egy ideig, mire rájött, hogy röntgen-felvételek. Vigyorgó koponyák homályos képei bámultak rá. Aláíráshoz hasonló, olvashatatlan feliratok voltak minden képhez csatolva. A legénység tagjai? Hírességek? Gaj megvonta a vállát. Talán Kaan bácsi ki tudná deríteni.

Egy nagy, élénk színű plakátot vett észre a szemközti sarokban. Nagyon szép volt még így is, hogy megtámadta a penész. Kék tengert ábrázolt, a tengerből egy jóképű, rendkívül izmos, narancsszínű alak bukkant elő. Feje aránytalanul kicsi volt, felét az erőteljes nyak tette ki. Egyik lábával a fekete partra lépett. A harcos egy érthetetlen szöveggel teleírt tekercset szorongatott az egyik kezében, a másikkal lángoló fáklyát emelt a szárazföld felé. Egy város tüzet fogott a fáklyától, és undorító szörnyszülöttek vonaglottak a lángok között. Másik, tucatnyi korcs szörnyeteg négykézláb kúszott-mászott szerteszét. Valami szöveget írtak folyóírással a plakát tetejére. A betűk ismerősek voltak, de a szavak, amiket formáztak, teljesen érthetetlenek.

Minél tovább tanulmányozta Gaj a plakátot, annál kevésbé tetszett neki. Egy plakátra emlékeztette a laktanyából: a fekete egyenruhás, büszke légiós (szintén apró fejjel, és erőteljes izmokkal) undorító, bibircsókos kígyók fejét vágja le merészen egy hatalmas ollóval. Felidézte magában az olló pengéin levő feliratokat: „Harcos” az egyiken, „Légió” a másikon. — Hát, — mondta magában, miközben egy utolsó pillantást vetett a plakátra, — majd meglátjuk, ki kit fog itt felgyújtani, masszaraks!

Elfordult a plakáttól, tett még néhány lépést, aztán megdermedt. Egy ismerős, négyszögletes arc bámult rá üveges szemekkel a finoman lakkozott polcról, homlokára hulló aranybarna fürtökkel, és jól látható sebhellyel a jobb arcán. Puduras kapitány volt, az Acélhős, a Halhatatlan Brigád egyik századparancsnoka, a fehér tengeralattjárók réme (tizenegyet süllyesztett el), aki elesett egy, a túlerőben lévő ellenséggel vívott ütközetben. A hősök koszorúját viselő mellszobra díszítette mindenhol az alakulótereket. Összeaszott, megsárgult fejét itt trófeaként állították ki. Gaj hátralépett. Igen, ez valódi. És amott egy másik fej, ismeretlen, vékony arc. És még egy, meg még egy. Uram Isten, mennyien vannak!

— Mak! Láttad ezt?

— Igen. Vess egy pillantást az asztalon levő albumokra — felelte Maxim. Gaj nagy nehezen elfordította a szemét a kísérteties kollekciótól, és vonakodva odament az asztalhoz. A rádió ismeretlen nyelven kiabált valamit; aztán rövid zenerészlet, statikus recsegés, majd megint beszélt valaki, bársonyos, fensőbbséges hangon: — Megsemmisítés, teljes és végleges megsemmisítés…

Gaj véletlenszerűen kiválasztott egy albumot, és felcsapta bőrbe kötött fedelét. Egy portré. Különös, hosszú arc, bozontos, vállig érő oldalszakáll, horgas orr, szokatlanul metszett orrlyukak. Haragos arc — képtelenség mosolyogva elképzelni. Furcsa egyenruha — két sor jelvénnyel vagy kitüntetéssel. Fontos személyiség. Biztosan valami nagykutya.

Gaj lapozott. Ugyanaz a személy, másokkal együtt, egy fehér tengeralattjáró hídján; itt is mogorva, pedig a társai vigyorognak. A háttérben, életlenül, volt valami, ami úgy nézett ki, mint egy tengerpart, néhány furcsa épület, és groteszk alakú fák elmosódott körvonalai. A következő lap. Gaj visszafojtotta a lélegzetét; egy égő „sárkány”, tornya oldalra billent; egy légiós harckocsizó teste lógott ki a nyitott búvónyílásból; két másik test oldalt, egymás mellett, és felettük ugyanaz a személy állt, kezében pisztollyal. Sűrű, fekete füst szivárgott a sárkányból, de a helyszín ismerős volt — ugyanaz a tengerpart, homokos föveny, és a dűnék. Gaj erejét összeszedve tovább lapozott. Egy csapat, vagy húsz mutáns, kötéllel egymáshoz kötözve; néhány szakavatott kinézetű kalóz, kezükben füstölgő fáklyákkal; és ugyanaz a személy, szemmel láthatóan parancsokat osztogatva, jobb karját kinyújtva, balját egy tőr markolatán nyugtatva. Azok a nyomorultak olyan szörnyen néztek ki, hogy félelmetes volt rájuk nézni. De ami ezután következett, az még félelmetesebb volt.

Ugyanaz a csapat mutáns, de húsukat már elemésztette a tűz. Ugyanaz a személy, a holttesteknek háttal, egy kis virágot szagolgat, és egy másik emberrel beszélget.

Egy hatalmas fa az erdőben, himbálózó holttestekkel teleaggatva. Némelyik a kezénél, mások a lábuknál fogva lógtak — és ezek nem mutánsok voltak. Egyik a rehabosok tarka uniformisát viselte; a másik a légiósok fekete kabátját.

Egy öregember, póznához kötözve. Az arca eltorzult, kiabál valamit. Ugyanaz a személy, gondterhelt arckifejezéssel, egy injekciós tűt vizsgálgat.

Még több fán lógó test, égő és elégett mutánsok, rehabosok, légiósok, halászok, parasztok, férfiak, nők, öregek, gyerekek. Panorámakép: tengerpart, négy jármű a dűnéken, mindegyik lángol; két fekete ruhás alak felemelt kézzel. Elég! Gaj lecsapta a fedelet, és a padlóra hajította az albumot. Várt pár másodpercet; aztán átkozódva a padlóra dobálta az összes albumot.

— És te tárgyalni akarsz ezekkel! Ezekkel? — kiáltott Maximra. — A nyakunkra akarod hozni ezeket a gyilkosokat?! Ezeket a mészárosokat? — Keményen belerúgott az albumba.

Maxim lekapcsolta a rádiót.

— Nyugodj meg — mondta. — Nem akarok én már semmit. És ne velem kiabálj, a te világod az oka mindennek. Teljesen elállatiasodtatok. Most aztán mit csináljak veletek? Te talán tudod? Nos, akkor mondjad!

Gaj hallgatott.

— Én tudom — mondta Maxim komoran. — Ennek most vége. Nem tárgyalok. Most nem hívhatok senkit az Észak ellen. Vadállatokkal vagyunk körülvéve, és ők azok, akiktől… — Felemelte az egyik albumot a padlóról, és belelapozott. — Istenem, micsoda gyönyörű világot tettetek tönkre! Micsoda világot! Nézd csak, micsoda gyönyörű világ volt ez!

Gaj átnézett a válla fölött. Ebben az albumban nem voltak szörnyűségek, csak tájképek, meglepő szépségű és tisztaságú színes felvételek: pompás növényzettel körülvett kék öblök, a tenger felett trónoló vakítóan fehér város, egy vízesés a szakadékban, egy nagyszerű autópálya, rajta sorban haladó élénk színű autókkal, ősi kastélyok, hófedte hegycsúcsok a felhők felett, egy síelő siklik a hegy lejtőjén, nevető kislány játszik a parti hullámverésben.

— Hol van most már mindez? — kérdezte Maxim. — Mit csináltatok vele, az ördögbe? Elcseréltétek a vas vackaitokra? És még embereknek nevezitek magatokat?  — Az asztalra dobta az albumot. — Menjünk!

Az ajtóhoz viharzott, szélesre tárta, és kimasírozott a folyosóra. Mikor a fedélzetre értek, Gajhoz fordult: — Éhes vagy?

— Igen.

— Rendben, pár perc múlva ehetünk. Gyerünk a vízbe!

Gaj érte el elsőnek a partot, lehúzta a csizmáját, levetkőzött, és kiterítette a ruháit száradni. Maxim még a vízben volt, és Gaj nyugtalanul várta: Mak mélyre merült, és már hosszú ideje volt a víz alatt. Végül feljött a felszínre, egy hatalmas halat vonszolt a kopoltyújánál fogva. A hal meglepett képet vágott; nem értette, hogy kaphatták el puszta kézzel. Maxim kidobta a partra.

— Azt hiszem, biztonságos. Alig radioaktív. Valószínűleg mutáns. Bevesszük a piruláinkat, aztán rögtön elkészítem. Megehetjük főzés nélkül. Megmutatom, hogyan kell. Te még nem próbáltad? Add ide a kést.

Gaj átnyújtotta Maximnak a kést, és ő ügyesen és gyorsan kifilézte a halat.

Miután végeztek az evéssel, meztelenül lefeküdtek a fövenyre.

Ha elkap minket egy őrjárat, és megadjuk magunkat, hova visznek bennünket? — kérdezte Maxim hosszú hallgatás után.

— Hogy érted azt, hogy hová? Oda, ahol a büntetésedet töltötted. És engem — a katonai szolgálati helyemre. Miért kérded?

— Biztos vagy benne?

— Biztosabb nem is lehetnék. Ez a vezénylő tábornok parancsa. Miért akarod tudni?

— Most rögtön nekiállunk megkeresni a légiósokat.

— Elkapunk egy tankot?

— Nem, Gaj, a te mesédet fogjuk használni. Elraboltak a degenek, és egy elítélt megmentett.

— Feladod magad? — Gaj felült. — És engem is? Visszamenjünk a sugárzási zónába? Miről beszélsz?

Maxim nem válaszolt.

— Mak, én ott megint istenverte fafejű bolond leszek.

— Nem — felelte Maxim. — Nos, sajnos, Gaj… de igen. De nem úgy, mint azelőtt. Mostantól valami másban fogsz hinni, egy igaz ügyben. Nézd, én tudom, hogy ez nem a legjobb megoldás. De még így is jobb, sokkal jobb lesz.

— De miért? Miért? — kiáltotta Gaj kétségbeesetten. — Mért kell ez neked?

Maxim végighúzta arcán a kezét.

— Kitört a háború, Gaj. A rádióban mondták. Nem tudom, hogyan kezdődött: vagy mi támadtuk meg a hontikat, vagy ők minket. Mindenesetre háború van!

Gaj rémülten bámult rá. Háború. És Rada? Megint kezdődik minden előröl.

— Nekünk ott a helyünk — folytatta Maxim. — Általános mozgósítás van. Amnesztiát hirdettek az elítélteknek, és elrendelték a besorozásukat. Csatlakoznunk kell hozzájuk, Gaj. Bárcsak a te egységedbe kerülhetnék.

Gaj alig hallotta. Fejét átkarolva ide-oda hintázott, és ezt ismételgette magában: — Miért, miért? A pokolba! A pokolba!

Maxim megrázta a vállát.

— Szedd össze magad! — szólt rá szigorúan. — Most nincs rá idő, hogy elhagyd magad. Hamarosan, nagyon hamar, harcolnunk kell majd. — Felállt, és újra megtörölte az arcát. — Gyorsan szedd össze a dolgaidat, aztán menjünk. Sietnünk kell.

— Gyerünk, Fank, késésben vagyok.

— Igen, uram. Ami Rada Gaalt illeti… kikerült az államügyész hatásköréből, és most nálunk van.

— Hol?

— A Kristályhattyú palotában. Kötelességemnek tartom, hogy megjegyezzem, szerintem kétséges, hogy bölcs dolog volt-e ez az akció. Kétlem, hogy egy efféle nő segíteni tudna nekünk irányítani Makot. Az efféle nők gyorsan felejtenek, és ha még Mak is…

— Azt hiszi, Agyas még magánál is hülyébb?

— Nem, de…

— Agyas tudja, hogy ki vitte el a nőt?

— Attól félek, igen.

— Rendben, tehát tudja. Elég ebből. Mi más jelentenivalója van még?

— Szendi Csicsaku találkozott a Bábossal. Úgy tűnik, a Bábos beleegyezett, hogy összehozza Szendit a Gróffal, azzal a feltétellel…

— Állj! Miféle Csicsaku? A Homlokos Csik?

— Igen.

— Pillanatnyilag nem érdekel az alvilág. Van valami a Mak Szim ügyben? Rendben, akkor figyeljen. Ez a háború minden tervünket összekavarta. Én most elmegyek, harminc-negyven nap múlva jövök vissza. Azt akarom, hogy addigra zárja le a Mak Szim ügyet. Mire visszatérek, Mak legyen itt, ebben az épületben. Adjon neki valami munkát, hagyja dolgozni, és ne korlátozza a szabadságát. De tudassa vele — nagyon diszkréten — hogy tőle függ Rada sorsa. Semmilyen körülmények közt sem találkozhatnak. Mutassa meg neki az intézetet, mutassa meg, min dolgozunk — ésszerű keretek között, természetesen. Beszéljen neki rólam, intelligens, tisztességes emberként mutasson be, kiváló tudósként. Adja oda neki a cikkeimet, kivéve a titkosakat. Alkalmanként ejtsen el célzásokat a kormányzattal való szembenállásomról. Ne hagyja, hogy a legcsekélyebb vágy is ébredjen benne az intézet elhagyására. Ez minden, amit mondani akartam. Kérdés?

— Igen. Mi a helyzet az őrséggel?

— Semmi. Bolondság lenne.

— Állítsunk rá valakit?

— Rendben, de tapintatosan. Nem, mégsem. Ne ijesszük meg. A legfőbb cél az, hogy ne akarja elhagyni az intézetet. Masszaraks, hogy pont ilyenkor kell elmennem! Ez minden?

— Még egy utolsó kérdés. Bocsásson meg, Vándor.

— Igen?

— Kicsoda ő valójában? Miért kell magának?

A Vándor felállt, odament az ablakhoz, és anélkül, hogy megfordult volna, azt mondta:

— Félek tőle, Fank. Ez egy nagyon, nagyon veszélyes ember.

17.

Mikor a csapatszállító vonatot a honti határtól kétszáz kilométernyire félreállították egy mellékvágányra, a kopott, piszkos állomásépület mellé, Zef másodosztályú közlegény a tartálykocsihoz futott forralni való vízért, és egy hordozható rádióval tért vissza. Tájékoztatta társait, hogy az állomáson kitört a káosz, mert egyszerre két brigádot rakodnak ki; a tábornokok ordítoznak egymással. Miközben ő, Zef, elvegyült a segédtisztek és tisztiszolgák tömegében, sikerült egy rádiót újítania.

A vagonnyi katona egyetértő kiáltásokkal üdvözölte a bejelentést. Mind a negyvenen Zef köré csődültek. Képtelenek voltak megállapodni, lökdösődtek, átkozódtak, és siránkoztak, míg Maxim végül rájuk nem ordított: — Csend legyen, szarháziak! — Mikor elcsendesedtek, Zef bekapcsolta a rádiót, és egyik állomásról a másikra tekergette.

Perceken belül néhány igen különös dolgot tudtak meg. Először is, kiderült, hogy a háborús cselekmények még nem kezdődtek meg; nem voltak véres ütközetek. A Honti Háborús Liga tudtára adta az egész világnak, hogy a Mindenható Teremtők, ezek a hatalmat bitorló banditák, bérenceiket, az úgynevezett Honti Igazság Uniót felhasználva, hitszegő provokációt hajtottak végre, és most összevonják csapataikat a sokat szenvedett Honti határain. A Honti Unió viszont a Honti Ligát ostorozta, mint a Mindenható Teremtők fizetett ügynökeit, és részletesen leírta, hogy ez és ez a túlerőben lévő alakulat hogyan szorítottak át a határon egy kis alegységet, akiket már kimerítettek az ezt megelőző harci cselekmények, és nem engedte őket visszatérni. Ezek a tények, és ez szolgált ürügyül az úgynevezett Mindenható Teremtőknek, hogy megindítsák barbár inváziójukat, ami most minden percben várható. Mind a Liga, mind az Unió, szinte egyforma közleményekben, burkolt célzásokat tettek nukleáris aknákról, amik lesben állva várnak a hitszegő ellenség inváziós erőire.

Zef befogott néhány adást olyan nyelveken is, amiket csak ő értett. Elmondta nekik, hogy az Ondol Fejedelemség még létezik, mint független állam, sőt, folytatja gyilkos támadásait Hozzlag szigete ellen. (A vagonban nem volt egyetlen ember sem, Zefet leszámítva, aki korábban hallott volna akár erről a hercegségről, akár a szigetről.) De az éter főleg azon egységek parancsnokainak egymás elleni kirohanásaival volt tele, akik a fő hídfőállás felé próbáltak utat törni maguknak a két lerobbant vasútvonalon át.

A köztörvényes rabok úgy gondolták, fő céljuk az, hogy átmenjenek a határon, ott aztán mindenki a maga ura lesz majd; a politikai foglyok hajlottak rá, hogy borúsabban lássák a helyzetet. Azon a nézeten voltak, azért küldik őket, hogy felrobbantsák magukat a nukleáris aknákon. Ezt senki nem élné túl. Ezért aztán jó ötlet volna, ha mikor a frontra érnek, elrejtőznének, míg minden elcsendesedik. Az nem is volt kérdéses, hogy ennyire ellentétes nézeteket valló emberek között érveken alapuló eszmecsere nem lehetséges; a vita gyorsan egyhangú kirohanásokká alakult a front mögött magukat meghúzó piszkos csirkefogók ellen, akik két napja egy falat kaját sem juttattak nekik, és valószínűleg a pálinka-fejadagjukat is eltüntették. A büntetőzászlóalj katonái eltöltötték volna az éjszaka hátralevő részét a téma különböző variációinak taglalásával, így hát Maxim és Zef áttört a tömegen, és felmásztak durva priccsükre.

Az éhes és ingerült Zef már elaludt volna, de Maxim nem hagyta. — Majd alszol később. Holnap már valószínűleg a fronton leszünk, és még semmiben sem jutottunk megegyezésre. — Zef azt dünnyögte, hogy nincs semmi, amiben meg kéne egyezniük; hogy az ember esze reggel mindig élesebb; hogy Maxim nem vak, láthatja, micsoda ganéba keveredtek; és hogy az ember nem juthat semmire ezekkel a féleszű kurvapecérekkel. Maxim azt felelte, hogy pillanatnyilag nem ez izgatja. A háború oka, hogy kinek jó, és miért, ez az, amiről beszélgetni akar — még nem látja át elég világosan ezt a kérdést.

Zef morgott, ásított, újra tekerte a kapcáit, de miután Maxim eleget nyaggatta és hízelgett neki, végül beleegyezett, hogy kifejtse nézeteit a háború okait illetően.

Legalább három lehetséges ok volt. A legfőbb a gazdasági. Mindenki tudja, hogy mikor egy ország gazdasága pocsék állapotban van, a legkényelmesebb megoldás háborút indítani, ez jó ürügy arra, hogy rögtön mindenki száját befoghassák. A Vadkan, aki jó sokat tud a gazdaságnak a politikára gyakorolt hatásáról, évekkel ezelőtt megjósolta ezt a háborút. Az embereket be lehet csapni a tornyokkal, de a nyomor, az más. Meddig lehet azt mondani egy éhes embernek, hogy tele van a hasa? Végül be fog vadulni; és nem tiszta öröm egy országnyi dühöngő őrültet kormányozni, különösen, ha rájönnek, hogy az őrültekre nincs hatással a sugárzás. Másik lehetséges ok a gyarmatosítás kérdése — piacok, olcsó rabszolgamunka, nyersanyagok, mindez profit forrása a Teremtők személyes befektetései számára. Végül észben kell tartani, hogy a Közegészségügyi Minisztérium és a Hadügy évek óta civakodnak. Holló a hollónak… A Közegészségügyi Minisztérium félelmetes és telhetetlen étvágyú szervezet, de ha a Hadügy elér bármi kis sikert, a tábornokok rövid úton elintéznék a minisztériumot. Másrészről ha a háború patthelyzettel végződne, a minisztérium intézné el rövid úton a tábornokokat. Ezért aztán nem lehet kizárni azt a lehetőséget, hogy az egész csetepaté egy ügyes provokáció, amit a Közegészségügyi Minisztériumban főztek ki. Ez lehet a helyzet, a jelenleg tomboló káoszból ítélve, meg abból a tényből, hogy már egy hete kiabálunk torkunk szakadtából, de a hadműveletek még mindig nem kezdődtek el. És talán nem is fognak.

Mikor Zef ide ért a beszédében, a lökhárítók felsivítottak, a vagon megremegett, kívül kiabálás és fütyülés töltötte be a levegőt, és a csapatszállító szerelvény nekilódult. A köztörvényes rabok rázendítettek egy nótára: „Nem lesz itt már se kaja, se pia…”

— Rendben — mondta Maxim. — Hihetően hangzik, amit mondtál. Nos, ha elkezdődik a háború, az hogy érint minket? Mi fog történni?

Zef morgott, hogy ő nem tábornok, aztán nekifogott kifejteni a nézeteit. — A Világháború vége és a Polgárháború kezdete közötti kis szünetben a hontiak egy hatalmas nukleáris aknamezővel kerítették el magukat hajdani hűbéruruktól. Ráadásul bizonyosan volt nekik nukleáris tüzérségük, és a politikusaikban megvolt az előrelátás, hogy ezeket a javakat ne merítsék ki a Polgárháború során, hanem félretegyék őket nekünk. Tehát az invázió nagyjából így fog kinézni: három vagy négy rehabos brigád tankokkal áll majd a támadó ék élén; a hadsereg egy hadteste biztosítja őket hátulról; és egy légiós különítmény nehéz tankokkal és emitterekkel felszerelve követi őket. A magamfajta degenek előre fognak rohanni a sugárcsapásoktól hajtva, és a katonaság versenyt fut velünk az ugyanazokkal az emitterekkel kiváltott őrjöngő lelkesedés hatására. Azokat, akik nem megfelelően reagálnak — és lesznek olyanok — a légiósok tüze pusztítja el. Ha a hontiak nem bolondok, a messze hordó ágyúikkal fognak tüzet nyitni, és elpusztítják a tankokat. De tegyük fel, hogy a hontiak bolondok, és ezért a kölcsönös megsemmisítés mellett kötelezik el magukat. A nagy zűrzavar közepette a Liga megtámadja az Uniót, és az Unió a Liga torkába mélyeszti a fogait. Közben bátor csapataink mélyen behatolnak az ellenség területére, és elkezdődik a dolog legérdekesebb része — amit mi, sajnos, már nem fogunk látni. Dicsőséges harckocsizóink menetoszlopai szétbontakoznak, és szétszóródnak egész Hontiban. Ha igazad van Gajt illetően, akkor az emberek megtapasztalják a sugárzás-elvonás tüneteit. És a tünetek különösen súlyosak lesznek, mert a légiósok szuper dózisokat fognak adni nekik az ellenséges területre való betörés során.

— Masszaraks! — bődült el Zef. — Mintha csak látnám, ahogy azok az idióták kimásznak a tankjaikból, lefekszenek a földre, és könyörögnek, hogy lőjék agyon őket. És a kedves honti polgárok, a honti katonákról nem is beszélve, a dolgok botrányos állásán felbőszülve, nem fogják megtagadni a kérésüket. Nagy mészárlás lesz.

A vonat felgyorsult, és a vagon hevesen himbálózott. Egy távoli sarokban rabok kockáztak; a lámpa ide-oda himbálózott a mennyezet alatt; valaki egyhangúan mormogott — talán imádkozott.

A szemük égett a sűrű cigarettafüsttől.

— Azt hiszem, a vezérkar számításba veszi ezt, — folytatta Zef, — és ezért nem lesz azonnali áttörés. Lövészárok-háború lesz, és a hontiak, minden hülyeségük ellenére, kitalálják, hogy mi következik, és elkezdik levadászni az emittereket. Nem tudom biztosan, hogy mi fog történni — fejezte be. — Azon sem lennék meglepve, ha holnap reggel nem kapnánk kaját. Attól félek, már semmi mást sem fogunk kapni. Most már mi az ördögért etetnének minket?

Hosszú szünet következett.

— Biztos vagy benne, hogy helyesen cselekszünk? Hogy itt a helyünk? — kérdezte Maxim.

— Ez a vezetőség parancsa — dünnyögte Zef.

— A parancs az parancs, — vitatkozott Maxim, — de nekünk is van fej a két fülünk között. Nem kellett volna nekünk is eltűzni a fővárosba Vadkannal együtt? Talán ott több hasznunkat vennék.

— Talán igen, talán nem. Vadkan atomtámadásra számít. Egy csomó torony meg fog semmisülni, egész körzetek fognak felszabadulni. De tegyük fel, nem lesz semmiféle bombázás. Senki sem tud semmit, Mak. El tudom képzelni, micsoda bolondokháza van most a vezetőségnél. — Zef a gondolataiba merült, szakállát simogatta. — Vadkan adta be nekünk ezt a képtelenséget a bombázásról, de nem hiszem, hogy emiatt húzta volna el a csíkot a fővárosba. Ismerem őt; már régóta próbál bekerülni a vezetésbe. Igencsak valószínű, hogy fejek fognak hullani a főhadiszálláson.

— Tehát ott is bolondokháza van — mondta Maxim vontatottan. — Nem készültek fel ők sem.

— Hogy tudtak volna felkészülni? Néhányan közülük azt remélik, hogy lerombolhatják a tornyokat, mások azt, hogy megóvhatják őket. A földalatti mozgalom nem egy politikai párt, inkább olyan, mint a vegyes ecetes gombasaláta.

— Kár. Abban reménykedtem, hogy a földalatti mozgalom eltervezte, hogyan használja ki a háborút — tudod, a nehézségeket, a zűrzavart — hogy előnyt kovácsoljon a potenciális forradalmi helyzetből.

— Francot sem tud a földalatti mozgalom — mondta Zef borúsan. — Honnan is tudhatnák, hogy mi a helyzet, emitterekkel a sarkukban?

— Francot sem ér ez a te földalatti mozgalmad. — Maxim nem tudta tovább türtőztetni magát.

Zef felfortyant. — Álljon már meg a menet! Ki vagy te, hogy megítélsz bennünket? Ki vagy te, masszaraks, hogy követelőzöl itt? Katonai megbízatást akartál? Rendben, megkaptad. Figyelj meg mindent, éld túl, térj vissza, és jelents. Ez neked túl egyszerűen hangzik? Nagyszerű! Annál jobb nekünk. Elég ebből. Fáradt vagyok. Hagyj nekem békét, masszaraks! Aludni akarok.

Hátat fordított Maximnak, és rákiáltott a kockázó emberekre: — Hé, dögbogarak! Takarodó van! Egy-kettő, különben baj lesz!

Maxim a hátára fordult, karját keresztben a feje alá tette, és az alacsony mennyezetet bámulta. Valami mászott mellette. A dögbogarak halkan átkozták egymást, miközben bevackolódtak éjszakára. Egy ember Maximtól balra nyögött, és felkiáltott álmában: halálra ítélték, és most aludt, talán utoljára. Körülötte mindenki horkolt, zihált, és motyogott, valószínűleg utoljára. A világ kietlen, sárga, fojtogató, és reménytelen volt. A kerekek dübörögtek, a mozdony sivított, és füstöt sodort be a szél az apró, rácsos ablakon.

— Itt minden rohadt — gondolta Maxim. — Nincs köztük egyetlen igaz ember sem. Egyetlen tiszta fej sem. És én megint zűrbe kerültem, mert megbíztam más emberekben. Itt senkiben és semmiben nem lehet megbízni. Csak saját magamban. De mire jutok egymagam? Elég történetet hallottam már, hogy tudjam: egymagában az ember fenét sem ér. Talán igaza volt a Varázslónak. Talán ki kéne szállnom ebből az egészből? De nem tudok. Ez a természetem ellen való lenne. És félelmetes dolog az erők kiegyensúlyozójának lenni. De a Varázsló azt mondta, én erőt képviselek. És most, hogy van egy konkrét ellenség, van egy pont, ahol ezt az erőt alkalmazhatom. Itt engem taccsra tesznek. Kétség sem férhet hozzá. De nem holnap! Addig nem, amíg meg nem mutattam, hogy valódi erőt képviselek. Majd meglátjuk… A Központ. Igen, a Központ. Meg kell találnom. Most a földalatti mozgalom minden erejét erre az egyetlen feladatra kell koncentrálnunk. És én vezetni fogom őket. Nekem fognak dolgozni. Igen, barátocskám, nekem fogtok dolgozni. Nézd csak, hogy horkol. Horkolj csak, holnap majd kiviszlek innen… Mikor fogok én újra normális módon aludni?  Tiszta, tágas szobában, két tiszta lepedő között? Masszaraks, micsoda szokás ez itt, hogy minden éjjel ugyanazon a pokrócon alszanak? Ó, igen, tiszta ágynemű, és egy jó könyv, mielőtt lekapcsolom a villanyt, és elalszom. A vonat még megy, sokáig nem fogunk megállni. Gondolom, valaki úgy döntött, hogy ez a háború nem kezdődhet el nélkülünk. Vajon mit csinál Gaj a káplárok vagonjában? Rég nem gondoltam már Radára… Elég már, Maxim, te nyavalyás ágyútöltelék. Aludj inkább.

Nem aludt sokáig. A vonat megállt, a nehéz ajtó csikorogva kinyílt, és egy sztentori hang harsant: — Negyedik század! Kifelé, futólépésben! — Reggel öt óra volt, hajnalodott. Az idő ködös, nyirkos. Ásítozva, a csípős hajnali levegőtől dideregve a büntetőszázad nehézkesen kikászálódott a vagonból. A káplárok már a posztjukon voltak; dühösen és türelmetlenül ragadták meg a lábakat, rángatták le az embereket a vonatról, és pofozták őket tovább, ordítozva: — Szakaszonként sorakozó! Igazodj! Hova mész, te barom? Melyik a te szakaszod? Neked beszélek, te hájfejű! Gyerünk, mintha élnél! Igazodj!

Rajokra oszlottak, és felsorakoztak az autók mellett. Néhány szegény ördög, aki eltévedt a ködben, körbe szaladgált a szakaszát keresve, és mindenfelől rájuk ordítoztak. A rosszkedvű és fáradt, borzas szakállú Zef zihálva, de határozott hangon elkiáltotta magát: — Gyerünk már, fürgén, sorakozó! Ma harctéri ellátmányt kapunk… Egy arra járó káplár lekevert neki egy pofont. Maxim azonnal akcióba lépett, és a káplár belehemperedett a sárba. A felvidult rabok szívből nevettek rajta. — Brigád, vigyázz! — kiáltotta egy láthatatlan figura. A zászlóaljparancsnokok éles hangon parancsokat rikoltoztak; a századparancsnokok sorban visszhangozták őket, és a szakaszparancsnokok futkosni kezdtek. Senki sem állt vigyázzban: a rohambrigádosok összegörnyedtek, kezeiket dörzsölgették, vagy helyben futottak, hogy felmelegedjenek; a szerencsésebbek dohányoztak; a sorokban a kajáról morgolódtak — úgy nézett ki, megint nem fognak ételt kapni — és szitkozódtak: — A pokolba ezzel az átkozott háborúval!

— Brigád, pihenj! — kiáltott fel Zef. — Oszolj! Lehet facsarni! — Az emberek már oszolni kezdtek, de a káplárok megint futásnak eredtek, és hirtelen fénylő fekete esőkabátos légiósok fejlődtek fel egyes sorokba, és fegyverrel a kézben futni kezdtek a kocsik felé. Rémült csend járt a nyomukban; az emberek gyorsan felsorakoztak, és kezdték kiegyenesíteni a sorokat.

Egy acélos hang hasított bele a ködbe: — Kurvapecérek! Ha valaki is ki meri nyitni a pofáját, azt lelövöm! — Mindenki megdermedt. Ideges várakozás vette kezdetét. A köd eloszlott valahogyan, láthatóvá téve a csúf állomásépületet, a nedves síneket és távíróoszlopokat. Jobbra, a brigád előtt, emberek sötét csoportja álldogált. Visszafojtott hangokat sodort felőlük a szél, aztán valaki felcsattant: — Hajtsa végre a parancsot!

Maxim hátrapillantott a szeme sarkából: mögöttük mozdulatlan légiósok álltak, gyanakodva és gyűlölködve meresztették rájuk a szemüket esőkabátjuk fekete csuklyája alól.

Egy terepszínű kezeslábasba öltözött alak vált ki a csoportból, lötyögött rajta a bő ruha. A brigád parancsnoka volt, Anipszu ex-ezredes, akit megvesszőztek és börtönbe zártak, mert kincstári üzemanyaggal kereskedett a feketepiacon.

Pálcáját pörgetve az emberek felé fordult.

— Katonák! Nem véletlenül szólok magukhoz, mint katonákhoz, noha mindannyian, magamat is beleértve, még a társadalom kitaszítottjai vagyunk. Legyenek hálásak, amiért megengedték maguknak, hogy ma harcba szálljanak. Néhány óra múlva legtöbben már halottak lesznek, és ez dicsőséget hoz majd számukra. De maguk közül azok, akik túlélik, jól fognak majd élni: katonai fejadag, pálinka, meg minden más. Most elindulunk, hogy elfoglaljuk a kiinduló pozíciónkat. Mikor odaérnek, beszállnak a tankjaikba. Aztán vagy százötven kilométer — nem egy nagy dolog. Maguk nem igazi harckocsizók, de tudják, hogy amit szereznek, az a maguké lesz. Senki sem fog kérdezősködni. Brigád! Jobbra át! Zárt rendben, előre indulj! Tökkelütöttek! Azt mondtam, zárt rendben! Káplárok, masszaraks! Mi a fenét bámulnak? Barmok! Négyes oszlopba fejlődj! Káplárok, állítsák őket négyes oszlopba! Masszaraks!

A légiósok segítségével a káplárok négyes oszlopba rendezték a brigádot, és újra kiadták a „Vigyázz!” parancsot. Maxim a brigádparancsnok közelében állt. Az ex-ezredes merev részeg volt. Dülöngélt, pálcájára támaszkodott, időnként a fejét rázta, és kezével törölgette durva, kékes színű arcát. A zászlóaljparancsnokok, szintén tök részegen, mögötte álltak: az egyik értelmetlenül vihorászott; egy másik makacsul próbált rágyújtani egy cigarettára; a harmadik pisztolytáskáját markolászva tántorgott a sorok között. Az emberek irigykedve szimatolták a pálinkagőzt, és egyetértő mormogás futott végig a sorokon. — Gyerünk már, gyerünk — motyogta Zef. — Ma harctéri ellátmányt kapunk. — Maxim ingerülten oldalba bökte a könyökével.

— Hallgass! — sziszegte a fogai között. — Elegem van belőled.

Ekkor két ember ment oda az ezredeshez: egy csendőr kapitány, fogai közt pipát szorongatva, és egy nagydarab, feltűrt gallérú, hosszú esőkabátot viselő civil. Maximnak ismerősnek tűnt a civil, ezért alaposabban szemügyre vette. A civil suttogott valamit az ezredesnek. Az értetlenül bámult rá. — He? — kérdezte. A civil újra suttogni kezdett, az elítéltek menetoszlopa felé mutogatva. A csendőr kapitány közönyösen pöfékelt a pipájából. — Minek az magának? — ordította az ezredes. A civil előhúzott egy iratot, de az ezredes félresöpörte a kezével. — Nem kapja meg — mondta. — Együtt kell meghalniuk, egy emberként. — A civil tovább erősködött. — A pokolba magával — felelte az ezredes. — Meg a minisztériumával is. Mind meg fognak halni, egytől egyig. Nincs igazam? — kérdezte a kapitánytól. Az egyetértően bólintott. A civil megragadta az ezredes kezeslábasának ujját, és erősen megrázta. Az ezredes majdnem elesett, és arca elsötétült a dühtől; kezét a pisztolytáskájára csúsztatta, és egy katonai pisztolyt húzott elő belőle. — Tízig számolok — közölte a civillel. — Egy. Kettő. — A civil kiköpött, és végigsétált a menetoszlop mellett, az emberek arcát bámulva. Az ezredes folytatta a számolást; mikor elérte a tízet, lőtt. A kapitány ettől megrémült, és meggyőzte, hogy tegye el a pisztolyát. — Mind fel fognak fordulni, egytől egyig — jelentette ki az ezredes. — Velem együtt… Brigád, előre indulj! Egyenest a pokolba, szemét disznók!

A brigád megindult a hernyótalpak vágta hepehupás ösvényen. Az emberek csúszkáltak, és egymásba kapaszkodtak. A menetoszlop leereszkedett egy mocsaras mélyedésbe, elkanyarodott, és eltávolodott a vasútvonaltól. Itt a szakaszparancsnokok utolérték az egységeiket. Gaj felzárkózott Maxim mellé. Arca sápadt és feszült volt, és hosszú ideig nem szólt semmit, habár Zef kérdezgette, hogy mit hallott. A mélyedés fokozatosan kiszélesedett, bokrok tűntek fel, és egy erdőcske látszott elöl homályosan. Az út kanyarulatában, lánctalpaival egy vízzel telt kátyúba süllyedve, hatalmas, idomtalan kinézetű, ódivatú tank bukkant fel. Nem olyan volt, mint a partvédelem tankjai; tornya kicsi volt és szögletes, kicsi ágyúval. Olajfoltos ruhájú, mogorva alakok lézengtek körülötte. Az elítéltek elvonultak mellettük, lazán, zsebre dugott kézzel, nem tartva az alakzatot. Többen óvatosan körülnéztek, abban reménykedve, hogy besurranhatnak a bozótosba. A bokrok nagyon csábítóak voltak, de az út mentén fekete ruhás, gépfegyveres alakok posztoltak két- háromszáz lépésenként. Három üzemanyag-szállító teherautó vánszorgott a kátyúkon át a menetoszlop felé. Mogorva sofőrjeik tudomást sem vettek a fegyencekről, amint elhaladtak mellettük. Az eső egyre erősebb lett, az emberek egyre kedvetlenebbek. Csendben mentek, engedelmesen, mint a barmok, egyre ritkábban pillantva maguk köré.

— Figyelj csak, szakaszparancsnok, — dünnyögte Zef, — tényleg nem kapunk semmi kaját?

Gaj kivett egy darab kenyeret a zsebéből, és odaadta neki.

— Ennyi van — mondta — mindhalálig.

Zef szakállán keresztül a szájába tolta a kenyérhéjat, és rágcsálni kezdte.

— Ez őrült — gondolta Maxim. — Mindenki tudja, hogy a biztos halálba megyünk. Ezek mégis mennek, mint a marhák. Talán valami váratlan dologra számítanak? Talán minden embernek van valamiféle saját terve? Ezek a bolondok semmit sem tudnak az emitterekről. Mindegyik azt hiszi, hogy valahol útközben kiugorhatnak a tankból és elbújhatnak, míg a többi bolond nyomul tovább előre. Röplapokat kellene készítenünk az emitterekről; rádióállomásokat kellene felállítanunk, habár a rádiók csak két frekvencián működnek. Nem számít, akkor is el kell juttatnunk az üzenetünket az emberekhez — a szünetekben, az adáshibák idején. A földalatti mozgalom embereinek ellenpropagandát kellene folytatniuk, nem tornyokat ledönteniük. De ezt majd később; most csak elvonja a figyelmemet. Szemfülesnek kell lennem, meg kell találnom a legapróbb menekülési lehetőséget is. A tankok körül egyetlen fegyvert sem látok, csak a légió lövészeinél. Ezt észben kell tartanom. Ez a völgyteknő jó, mély hely, és az őröket valószínűleg visszavonják, amint áthaladtunk rajta. Őrök? Mindenki, beleértve az őröket is, ész nélkül rohanni fog előre, amint az emittereket bekapcsolják.

Hihetetlenül tisztán látta maga előtt, mi fog történni. Bekapcsolják az emittereket. A fegyencbrigád tankjai dübörögve előre rohannak, a hadsereg egy emberként követi őket. Az egész front mögötti zóna el fog néptelenedni. — Nehéz meghatározni a zóna mélységét, mivel nem ismerem az emitterek hatósugarát — nagyjából két-három kilométer lehet. Így hát két-három kilométer mélységig a zónában nem lesz egyetlen tiszta fejű ember sem, engem leszámítva. Nem, nem csak két-három kilométerig. Jóval tovább. Minden fixen telepített egységet, és minden tornyot is bekapcsolnak, a biztonság kedvéért a legnagyobb teljesítményre. Az egész határövezet meg fog őrülni. Masszaraks, mi lesz Zeffel? Ő nem fog kibírni ekkora dózist. — Maxim vetett egy oldalpillantást az erdőn át békésen lépkedő, vörös szakállú volt pszichiáterre. — De, ki fog tartani. Legrosszabb esetben segítenem kell neki, habár attól félek, nem lesz rá idő. És Gaj — egy percre sem vehetem majd le róla a szemem. Akárhogy is, én leszek a legnagyobb hal ebben a pocsolyában, és senki sem fog tudni megállítani, sőt még csak megpróbálni sem fogja senki.

Amint kiértek az erdőből, hangszórók búgását hallották, motorok bőgését, és izgatott kiáltozást. Elöl, egy észak felé enyhén emelkedő füves lejtőn három sorban tankok álltak. Emberek járkáltak közöttük, a kékesszürke füstfátyol mögött.

— Nahát, emberek, itt vannak a koporsóink — kiáltotta egy vidám hang előttük.

— Nézzétek csak, mit adtak ide nekünk — mondta Gaj. — Háború előtti masinák, konzervdobozok, csupa szemét. Mi lesz velünk, Mak? Tényleg itt fogunk meghalni?

— Milyen messze van ide a határ? — kérdezte Maxim. — És mi van a dombtetőn túl?

— Egy síkság — felelte Gaj. — Lapos, mint az asztal. A határ vagy három kilométernyire van. Aztán kisebb dombok kezdődnek, egészen a…

— Folyó nincs?

— Nincs.

— Vízmosások?

— Nem. Nem emlékszem. Miért?

Maxim elkapta a karját, és erősen megszorította.

— Ne add fel, Gaj. Minden rendben lesz.

— Igazán? Én nem látok ebből semmi kivezető utat. A fegyvereinket elvették, vaktöltényt kaptunk igazi lőszer helyett. Nincsenek gépfegyvereink. Nem számít, merre indulunk, meg fogunk halni.

Aha — mondta Zef kárörvendően, a fogát piszkálva. — Magad alá csurgattál, mi? Ez nem lesz olyan egyszerű dolog, mint foglyokat szájon vágni.

A menetoszlop bekóválygott a tankok sorai közé, és megállt. Nehéz lett volna folytatni a beszélgetést a zaj miatt. Hatalmas hangszórókat állítottak fel a füvön, és egy szalagra felvett hang ismételgette folyamatosan: — A dombtetőn túl várakozik a hitszegő ellenség. Előre, előre! Nem vonulunk vissza! Húzzák maguk felé a botkormányokat, és irány előre. Irány az ellenség. Előre! A dombtetőn túl várakozik a hitszegő ellenség. Előre, előre… — Aztán a hang elakadt egy mondat közepén, és az ezredes ordítozni kezdett. A terepjárója motorháztetején állt, a zászlóaljparancsnokok szilárdan tartották a lábát.

— Katonák! — ordította az ezredes. — Elég volt a beszédből! Beszállni a tankokba! És a vezetők vigyázzanak, mert rajtuk lesz a szemem: ha bárki lemarad, én… — Előhúzta a pisztolyát, és meglengette a levegőben. — Értve vagyok, tökfejek? Kapitány urak, vezessék a legénységüket a tankokhoz.

Pokoli zűrzavar tört ki. Az ezredes a motorháztetőn dülöngélve folytatta az ordítozást, de az ugyanazt a felvett szöveget ismételgető hangszórók beléfojtották a szót. Az elítéltek a harmadik sor tankjai köré csődültek. Kitört a harc, patkolt csizmák meredtek az ég felé. Hatalmas, szürke tömeg kavargott lassan az utolsó sor tankjai körül. Néhány tank megindult, és az emberek szétfutottak. Az ezredes elkékülve próbálta túlkiabálni a hangszórókat, és végső elkeseredésében lövöldözni kezdett a katonák feje fölé. A légiósok hosszú, fekete láncban jöttek futva a fák közül.

— Gyerünk. — Maxim erősen megmarkolta Gajt és Zefet a válluknál fogva, és futólépésben az első sor utolsó tankjához vezette őket.

— Várj egy kicsit — akadékoskodott a meghökkent Gaj. — Mi a negyedik század vagyunk, nekünk oda kellene mennünk, a második sorba.

— Gyerünk tovább, ne állj meg! — mondta Maxim ingerülten. — Talán még mindig vezetni akarod a szakaszodat?

— Katona ez, a csontja velejéig — mondta Zef.

Valaki hátulról elkapta Maximot az övénél fogva. Anélkül, hogy megfordult volna, Maxim megpróbálta kiszabadítani magát, de nem tudta. Hátranézett. A háta mögött, egyik kezével makacsul belé kapaszkodva, másikkal vérző orrát törölgetve, követte őket a személyzet negyedik tagja, a vezető, egy Horog csúfnevű köztörvényes.

— Ó, — mondta Maxim, — rólad teljesen elfeledkeztem. Gyerünk, szedd a lábad!

Mérges volt magára, meg is jegyezte magában a figyelmetlenségét; a nagy felfordulásban megfeledkezett arról az emberről, akinek fontos szerepet szánt a tervében. Abban a pillanatban a légiósok tüzet nyitottak gépfegyvereikből, és a golyók jégesőként kopogtak és pattogtak végig a körülöttük lévő tankok páncélján, arra kényszerítve Maximot, hogy fejét behúzva iramodjon az utolsó tank felé. Mikor odaértek, Maxim megállt.

— Én adom a parancsokat — mondta. — Horog, te vezetsz. Zef, a toronyba! Gaj, te ellenőrizd az alsó búvónyílást. Alaposan, mert leszedem a fejedet!

Megkerülte a tankot, megvizsgálta a lánctalpakat. Golyók röpködtek körülötte mindenfelé, és a hangszórók egyhangúan mormogtak, de ő megfogadta magában, nem fogja hagyni, hogy bármi elvonja a figyelmét. Magában ezt is feljegyezte: „a hangszórók — Gaj — nem elfelejteni.” A lánctalpak elég jó állapotban voltak, de az első meghajtó kerekek nem tűntek túl bizalomgerjesztőnek. — Nem számít, ezek is megteszik. Nem utazunk messzire ezzel a monstrummal. — Gaj sárral borítva mászott ki a tank alól.

— A búvónyilás berozsdásodott! — kiáltotta. — Nem tudom bezárni. Nyitva hagytam. Jó lesz így?

— A dombtetőn túl várakozik a hitszegő ellenség! — ismételte a hang a szalagról. — Előre! Előre! Húzzák maguk felé a botkormányokat.

Maxim elkapta Gajt a gallérjánál fogva, és közelebb húzta magához.

— A barátom vagy, ugye? — Keményen belenézett Gaj tágra nyílt szemébe. — Bízol bennem, igaz?

— Persze!

— Csak nekem engedelmeskedj! Senki másnak! Minden más, amit hallasz, csupa hazugság. Én a barátod vagyok. Csak bennem bízhatsz, senki másban. Emlékezz erre! Megparancsolom: emlékezz rá!

Gaj gyorsan rábólintott, és megismételte: — Igen, igen. Csak neked. Senki másnak.

— Mak! — kiáltott bele valaki a fülébe. Maxim körbeperdült. A furcsán ismerős esőkabátos férfi állt előtte. Masszaraks. Ez a szögletes, hámló bőrű arc, a véreres szemek. Fank volt az. Arca véres volt, az ajka csúnyán felrepedt.

— Masszaraks! — ordította Fank, próbálta túlkiabálni a lármát. — Süket maga? Nem ismer meg?

— Fank — mondta Maxim. — Mit csinál maga itt?

Fank letörölte ajkáról a vért.

— Gyerünk! — kiabálta. — Gyorsan!

— Hová?

— Ki ebből a pokolból!

Megragadta Maximot az övénél fogva, és húzni kezdte. Maxim ellökte a kezét.

— Megölnek minket! — kiáltotta Maxim. — A légiósok!

Fank a fejét rázta.

— Gyerünk! Engedélyem van a maga számára. — Maxim nem mozdult. — Az egész országban kerestem már magát. Majdnem elszalasztottam. Mennünk kell, most azonnal!

— Nem vagyok egyedül! — kiáltotta Maxim.

— Nem értem.

— Nem vagyok egyedül — csattant fel Maxim. — Hárman vagyunk. Nem megyek a többiek nélkül.

— Képtelenség! Miféle hülye lovagiasság ez? Megunta az életét? — Fank fulladozott a sok kiabálástól.

Maxim körülnézett. Gaj sápadtan, remegve kapaszkodott a ruhája ujjába. Mindent hallott.

A szomszédos tanknál két légiós vert egy katonát puskatussal.

— Egy engedély! — ordította Fank, köhögve és fuldokolva. — Egy! — Feltartotta egy ujját.

Maxim a fejét rázta.

— Hárman vagyunk! — Feltartotta három ujját. — Sehová sem megyek a többiek nélkül.

Zef vörös szakálla bukkant elő az oldalsó búvónyílásból. Fank beharapta az ajkát. Láthatóan nem tudta, mi tévő legyen.

— Ki maga? — kiabálta Maxim. — Minek kellek magának?

Fank egy pillanatig ránézett, aztán meglátta Gajt.

— Ez a fickó magával van? — kiáltotta.

— Igen, — felelte Maxim, — és az is ott!

Fank szeme elborult. Kezét előhúzta az esőkabátja alól, egy pisztoly volt benne, és Gajra célzott vele. Maxim teljes erejéből felütötte Fank kezét, és a pisztoly a levegőbe repült. Fank összegörnyedt, sebesült kezét a hóna alá szorította. Maxim egy rövid, pontos ütéssel tarkón vágta, amitől összeesett.  Hirtelen légiósok bukkantak fel mellettük, összeszorított fogakkal, dühtől eltorzult arccal.

— Befelé a tankba! — Maxim lehajolt, és megragadta Fankot a hóna alatt.

Fank kövér volt, Maxim nehezen tolta maga előtt. Ő is bebújt utána, búcsúzóul kapott egy ütést a puskatussal. A tank belsejében olyan sötét és hideg volt, mint egy kriptában. Zef félrehúzta Fankot a búvónyílástól, és a padlóra fektette.

— Ki ez? — kérdezte ingerülten. Maxim nem tudott válaszolni, mert miután már régóta rángatta az indítókart, Horognak végre sikerült elindítania a tankot. Maxim felmászott a toronyba, és kidugta a fejét. A tankok közötti sorok most néptelenek voltak, leszámítva a légiósokat. A motorok mind beindultak, a dübörgés elviselhetetlen volt. Sűrű kipufogófüst takarta el a domboldalt. Néhány tank elindult: itt is, ott is fejek bukkantak elő a tornyokból. A szomszéd tankból egy elítélt dugta ki a fejét, intett Maximnak, vágott egy grimaszt, aztán eltűnt. A tank elindult előre, felfelé a domboldalon.

Hirtelen Maxim érezte, hogy valaki megragadja a derekánál fogva, és próbálja visszahúzni. Lehajolva Gaj őrült módjára bámuló szemeit látta. Masszaraks, megint ugyanaz, mint a bombázóban! Gaj mindkét kezével megragadta, és folyamatosan motyogott; arca visszataszítóan eltorzult, ahogy minden ifjúi báj eltűnt róla, és a puszta ostobaság, a gyilkos ösztönök vették át a helyét. — Elkezdődött — gondolta Maxim, erőlködve, hogy kiszabaduljon Gaj szorításából. — Igen, elkezdődött. Bekapcsolták az emittereket.

A tank felkapaszkodott a domboldalon, göröngyök repültek szerteszét a lánctalpak alól. Hátul kékesszürke füst akadályozta a kilátást, és előttük hirtelen kitárult a szürke, agyagos síkság. A távolban Honti alacsony dombjai emelkedtek, és a tank-lavina könyörtelenül száguldott feléjük. A tankok többé már nem tartották az alakzatot, vágtattak előre, időnként egymáshoz súrlódva, komikusan imbolygó tornyaikkal. Az egyik tanknak teljes sebességnél elszállt az egyik lánctalpa; a jármű azonnal megpördült, mint a búgócsiga, és felborult; másik lánctalpa is elszakadt, és csillogó kígyóként repült a levegőbe. Első kerekei tovább pörögtek, és két ember mászott ki villámgyorsan az alsó búvónyíláson. Leugrottak a földre, kezükkel intettek, aztán futottak tovább, előre, a hitszegő ellenség irányába. Egy tüzérségi lövedék robbant a zörgő, bömbölő tankok között, visszhangzó csattanással. Ezzel egy időben hosszú, vörös lángnyelvek csaptak ki a tankok ágyúcsöveiből. A tankok megtorpantak, aztán előre szökkentek, és sűrű, fekete füstbe burkolóztak. Pillanatok alatt mindent elborított a sárgás-fekete füstfelhő. Maximot teljesen megigézte a látvány, a szemét sem tudta levenni róla, olyan lenyűgöző volt a maga kriminális abszurditásával. Közben türelmesen lazítgatta Gaj makacs szorítását, míg Gaj fel nem kiáltott, kinyilvánítva leghőbb vágyát, hogy a saját testével védelmezze Maximot minden veszedelemtől.

Maxim emlékeztette magát, hogy át kell vennie a vezetést. Visszabújt a toronyba, és rácsapott Gaj vállára; aztán megragadta a fém kapaszkodót, és a benzingőztől fuldokolva felmérte a helyzetet a szűk, himbálózó acélfülkében. Fank halottfehér arcára pillantott, aztán a lőszeres rakasz alatt fetrengő Zefre. Félretolta Gajt, és a vezető felé indult.

Horog teljes erejéből húzta a vezérlőkarokat; olyan hangosan énekelt, hogy Maxim a zajon át is hallhatta. Ki tudta venni a „Hálaadás himnusza” szavait. Valahogy meg kell nyugtatnia, át kell vennie a helyét a vezetőülésben, és körül kell néznie ebben a füstben valami alkalmas vízmosás, vagy mélyedés után, ahol megvédhetik magukat a nukleáris robbanásoktól.

Amint elkezdte lefejteni Horog markát a karokról, a hűséges Gaj, akit feldühített, hogy valaki nem engedelmeskedik gazdája parancsának, hirtelen előrelendült, és halántékon vágta a félőrült Horgot egy nehéz villáskulccsal. Horog összecsuklott, elengedte a karokat. Maxim felbőszülten lökte félre Gajt. Nem volt ideje megrémülni, vagy részvétet érezni. Félrehúzta a testet, és beült a vezetőülésbe.

Szinte semmit nem látott a kilátóablakon át: csak egy kis fűsávot, és azon túl a sűrű, kékesszürke füstöt. Képtelenség lett volna bármit megtalálni ebben a homályban. Csak egyet tehetett volna: lelassít, és óvatosan tovább megy, míg a tank mélyen behatol a dombok közé. De veszélyes lett volna lelassítani: ha a nukleáris aknák beindulnak, mielőtt elérné a dombokat, akkor mindnyájan elégnek. Gaj közben végig rajta lógott, abban reménykedett, hogy végre kap valamilyen parancsot.

— Oda se neki, pajtás — dünnyögte Maxim, és félretolta a könyökével. — El fog múlni. Túl leszel rajta. Csak tarts ki.

A tank egy vastag, fekete füstsávon haladt keresztül, és amint kiértek belőle, élesen balra kellett fordulniuk, hogy kikerüljenek egy a lánctalpak alá került embert. Mikor a füsttakaró kissé feloszlott, Maxim barna dombokat pillantott meg a közelben, és egy tank sáros hátulját, amint az tőlük oldalvást kúszott a harckocsizó főerők irányába. Aztán egy égő tankot pillantott meg. Balra fordult, egyenesen egy a dombok között megbúvó mély, bokrokkal borított völgykatlan irányába. Még mielőtt elérték volna, egy lángcsóva szökkent feléjük, és az egész tank megremegett az erős ütéstől. Maxim azonnal reagált, teljes sebességre kapcsolta a tankot. Bokrok, és egy fehér füstfelhő bukkant fel előttük; fehér sisakok, gyűlölettől eltorzult arcok, felemelt öklök; aztán valami fémes dolog recsegett, amint összeroppant a lánctalpak alatt. Maxim összeszorította a fogait, élesen jobbra fordult, és tovább vezette az erősen megdőlt járművet a domboldal mentén. Majdnem felborultak, miközben körbejárta a dombot. Végül egy facsemetékkel benőtt, keskeny mélyedéshez érkeztek. Maxim úgy döntött, itt megáll.

Kinyitotta az elülső búvónyílást, és körülnézett. A hely megfelelő volt; minden oldalról magas, barna dombok vették körül a tankot. Amint Maxim leállította a motort, Gaj valami zagyva, abszurd ritmusú szöveget kezdett bömbölni, egy saját maga költötte ódát nagy és szeretett gazdája, Mak Szim tiszteletére.

— Csend legyen! — parancsolta Maxim. — Hozd ki a többieket, és fektesd őket a tank mellé. Várj, még nem végeztem! Ezek a legjobb barátaim, és a tieid is, ezért csak lassan a testtel! Bánj velük nagyon gyengéden.

— Hová mész? — Gaj megrettent.

— Sehová. Itt leszek, egészen közel.

— Ne menj el. Vagy mehetek én is?

— Parancsot kaptál. Tedd, amit mondtam. És emlékszel, gyengéden!

Gaj tiltakozott, de Maxim nem törődött vele. Lemászott a tankról, és felfutott a domboldalon. Valahol a távolban tankok gördültek, motorok bömböltek teljes erőből, lánctalpak zörögtek, és ágyúk dörögtek. Egy ágyúlövedék süvített el a magasban. Maxim összegörnyedve felfutott a dombtetőre, lekuporodott a bokrok között, és gratulált magának, hogy ilyen nagyszerű menedéket talált a tankjuknak. Lent, látszólag karnyújtásnyira, széles átjáró húzódott a dombok között, és tankok gördültek végig rajta a füsttel borított síkság irányából. Az alacsony, tömpe orrú, hatalmas tankok, óriási, lapos toronnyal és hosszú ágyúkkal, egyetlen tömegként hömpölyögtek előre. Ez nem a büntető alakulat volt, hanem a reguláris hadsereg. Maxim néhány percig úgy nézte ezt a rendkívüli látványt, mintha egy történelmi filmet látna. Habár a levegő rezgett és remegett az őrjítő dübörgéstől és bömböléstől, és a domboldal úgy reszketett a lába alatt, mint egy rémült állat, Maxim úgy érezte, mintha a tankok vészjósló csendben mozogtak volna. Nagyon jól tudta, hogy a páncéllemezek mögött félelemtől félőrült katonák kapkodnak levegő után. De minden búvónyílás zárva volt, és úgy tűnt, mintha minden tank egyetlen szilárd fémtömb lett volna. Mikor az utolsó tank is elhaladt, Maxim lepillantott a fák között megdőlve álló saját tankjára. Úgy nézett ki, mint egy hitvány bádogdoboz, mint egy harci eszköz rozoga paródiája. Igen, az egyik hadsereg vonult el ott lent, hogy megütközzön egy szemben álló, sokkal félelmetesebb hadsereggel. Maxim visszasietett az erdőcskéhez.

Megkerülte a tankot, és hirtelen megállt.

Ott feküdtek egy sorban: Fank, véráztatta arca majdnem olyan kék, mint egy halotté; a vonagló, nyöszörgő Zef, piszkos ujjaival vörös hajába markolva; és a derűsen mosolygó Horog, egy rongybaba halott szemeivel. A parancsát szó szerint végrehajtották. De ott feküdt nem messze Gaj is, összetörve és vérrel borítva; arcán sértődött kifejezéssel, fejét az égtől elfordítva, karjait széttárva. Körülötte a fű szétdúlva és összetaposva; egy sötét foltokkal borított, összelapított sisak hevert a sárban, és egy pár csizma nyúlt ki valami összetört bokorból.

— Masszaraks — motyogta Maxim, mikor elborzadva maga elé képzelte, ahogy néhány perccel ezelőtt két acsargó, üvöltő kutya csapott itt össze halálos küzdelemben, gazdájuk nagyobb dicsőségéért.

Abban a pillanatban a szemben álló hadsereg válaszcsapásra szánta el magát. A csapás Maxim szemét érte. Összegörnyedt a fájdalomtól, szemét összeszorította, amennyire csak tudta, és Gajra vetette magát, próbálta saját testével megvédeni, habár tudta, hogy Gaj már halott. Automatikus reflex volt: nem volt rá ideje, hogy bármire is gondoljon, hogy bármit is érezzen, leszámítva a fájdalmat a szemében. Még földet sem ért, mikor elájult.

Talán csak néhány másodperc telt el, mielőtt visszanyerte volna az eszméletét, de verítékben fürdött. Torka kiszáradt, és a füle úgy csengett, mintha fejbe vágták volna. A világ hirtelen megváltozott: bíborvörös színű lett. Minden tele volt levelekkel, letört ágakkal, perzselő levegővel, gyökerestül kitépett bokrokkal. Égő gallyak, és száraz, forró göröngyök hullottak esőként a vörös égből. A csend hátborzongató volt. Gaj tíz lépésnyire tőle arcra borulva feküdt, levelekkel teleszórva. Mellette ült Zef, egyik kezével még mindig a fejét markolászva, a másikkal a szemét védte. Fank begurult egy vízmosásba, ott vergődött, arcát a földhöz dörgölve. A tank ott állt lent, ahol annak idején felborult. Most visszafordult a lánctalpára. Horog még mindig mosolygott.

Maxim felugrott, félretolta a lehullott faágakat. Gajhoz futott, megragadta, felemelte, belenézett üveges szemébe, és arcát az övéhez szorította. Átkozta ezt a világot, ahol ennyire egyedül volt tehetetlenül, ahol a halál halál volt örök időkre, ahol nem volt rá mód, hogy Gajt életre kelthesse. Sírt, öklével ütötte a földet, megtaposta a fehér sisakot; de észre tért, mikor Zef felsikoltott a fájdalomtól. Most már csak a gyűlölettől és gyilkolásvágytól eltöltve, Maxim, anélkül, hogy visszafordult volna, felkapaszkodott a dombra, vissza a megfigyelő helyére.

Itt is minden megváltozott. A bokrok eltűntek, a kiégett agyag füstölt és recsegett, és a domb északi lejtője égett. Északon a bíborszínű ég egybeolvadt egy feketés-barna tömör füstfallal, és a fal fölé olajosan fénylő narancsszínű felhők emelkedtek, amik a szeme láttára duzzadtak egyre nagyobbra.

Maxim lenézett a dombok közötti átjáróra. Néptelen volt. A tankok lánctalpaitól felszántott és az atomcsapástól kiégett agyag füstölgött; ezernyi lángnyelv táncolt rajta. Dél felé a síkság nagyon szélesnek és kihaltnak tűnt. Most már nem takarta el az égő lőpor füstje; vörös volt a vörös ég alatt, és magányos fémdobozok hevertek rajta, a fegyencbrigád tankjainak megfeketedett roncsai. Végig a  síkságon, a dombok felé közeledve, furcsa járművek szakadozott sora gördült.

Tankokra emlékeztettek, leszámítva, hogy ágyútornyok helyett minden járműre magas, rácsos kúp volt szerelve, tetején tompa fényű, kör alakú tárggyal. Gyorsan haladtak, lágyan ringatózva az egyenetlen talajon. Nem voltak sem feketék, mint a balvégzetű fegyencbrigád tankjai, sem szürkés-zöldek, mint a hadsereg tankjai az áttörésnél; sárgák voltak, élénksárgák, mint a Légió járőrkocsijai. A domboktól már nem látszott a sor jobbszárnya. Maximnak nyolc emittert sikerült megszámolnia. Pimaszak voltak, tudták, hogy urai a helyzetnek. Képzeljük csak el — harcba mennek fedezet és álcázás nélkül! Szándékosan mutogatták rikító sárga festésüket, csúf, ötméteres tornyukat, és azt, hogy nincs fegyverzetük. Sofőrjeik valószínűleg teljes biztonságban érezték magukat. A módból, ahogyan előre törtek, látszott, hogy aligha törődtek bármit is a biztonság gondolatával. Terelték az acél csordát sugárostorukkal, és a csorda most a poklon gördült keresztül. Már ők maguk sem tudtak semmit az ostorról, nem tudták, hogy saját magukat is ostorozzák. Maxim kiválasztott egy emittert a balszárnyon, ami a völgykatlan felé tartott. Elindult, hogy elébe kerüljön.

Felegyenesedve ment. Tudta, erőt kell alkalmaznia, hogy kihúzza a fekete egyenruhás légiósokat acél kagylóhéjukból, és pontosan ez volt az, amit most akart. Soha így nem vágyott rá, hogy emberi húst érezzen a kezei között. Mire leereszkedett a völgykatlanba, az emitter már egészen közel ért. A sárga jármű egyenesen feléje gördült, üveg periszkópjaival vakon bámulva. A rácsos kúp esetlenül himbálózott, ritmusát megtörte a jármű bukdácsoló mozgása. Maxim most tisztán láthatta, hogy egy hosszú, fénylő tűkkel sűrűn borított ezüst gömb ringatózik a kúp tetején.

Mikor rájött, hogy nem szándékoznak megállni, Maxim utat engedett nekik, hagyta, hogy elmenjenek mellette, és futott a jármű mellett néhány métert. Aztán felugrott a páncélzatára.

Ötödik rész: A földlakó

18.

A főügyész nem aludt mélyen, a telefon azonnal felébresztette. Felvette a kagylót, és anélkül, hogy a szemét kinyitotta volna, rekedten beleszólt: — Hallgatom.

A referense szűkölő hangon, bocsánatát kérve jelentette: — Hét óra van, méltóságos uram.

— Igen — felelte a főügyész, még mindig csukott szemmel. — Jól van, köszönöm.

Felkapcsolta a lámpát, lerúgta magáról a takarót, és felült az ágy szélén. Ott ült egy darabig, fakó, ösztövér lábszárát bámulva, és szomorú elképedéssel merengve sorsán: az elmúlt hat év során egyetlen napra sem tudott visszaemlékezni, mikor nem zavarták volna meg az álmát. Valaki mindig felébresztette. Hadnagy korában az a disznó ügyeletes tiszt képes volt egy átmulatott éjszaka után is felébreszteni. Mikor a vésztörvényszék elnöke volt, a hülye titkára ébresztette fel, hogy írja alá a halálos ítéleteket. Iskolás korában az anyja ébresztette, hogy iskolába küldje, és az volt minden ébredések közül a legnyomorúságosabb. Mindig azt mondták neki: Muszáj! Muszáj, méltóságos uram. Muszáj, elnök úr. Muszáj, drága kisfiam. Most ő mondta magának, hogy muszáj. Felállt, felvette a köntösét, kölnivizet permetezett az arcára, helyére tette a műfogsorát, arcát masszírozva megszemlélte magát a tükörben, aztán belépett a dolgozószobájába.

Az asztalán egy pohár meleg tej, és kikeményített asztalkendő alatt egy tál ropogós sós sütemény várta. Mielőtt nekilátott volna speciális diétájának, a széfhez ment, elővett egy zöld irattartót, és az asztalra tette, a reggelije mellé. Miközben a süteményt rágcsálta és a tejet kortyolgatta, alaposan szemügyre vette az irattartót, míg meg nem győződött róla, hogy senki sem babrált vele a múlt éjszaka óta. Hogy megváltoztak a dolgok, gondolta. Csak három hónap telt el, de hogy megváltozott minden! Gépiesen a sárga telefonra pillantott, és pillanatokig nem tudta levenni róla a szemét. A telefon hallgatott — olyan csillogó és kecses volt, akár egy játékszer, de olyan félelmetes, mint egy pokolgép, amit nem lehet hatástalanítani.

A főügyész mindkét kezével megragadta a mappát, a homlokát ráncolta. Érezte, hogy erőt vesz rajta a félelem, és igyekezett küzdeni ellene. Nem, ez nem történhet meg: abszolút nyugodtnak kell maradnia, teljesen objektíven kell érvelnie. — Ezenkívül nincs is más választásom. Ha kockázatot kell vállalnom, nos, akkor hát vállalom. De a mértékét a minimumra kell csökkentenem. Ezt fogom tenni. Igen, masszaraks, a minimumra… Tehát nem vagy annyira biztos a dolgodban, igaz, Agyas? Ó, tehát kétségeid vannak? Neked mindig kétségeid vannak. Jó, akkor próbáljuk eloszlatni a kétségeidet. Hallottál valaha is egy bizonyos Maxim Kammererről? Tényleg? Aha, csak azt hiszed, hogy hallottál. Sosem hallottál erről az emberről ezelőtt. Nos, Agyas, fogadjuk el, hogy éppen most fogsz először hallani róla. Hallgasd meg ezt, és ítéld meg őt a legobjektívebb és legelfogulatlanabb módon. Agyas, nagyon fontos nekem, hogy megtudjam az objektív véleményedet: tudod, a bőrömre megy a játék.

Elrágcsálta az utolsó süteményt, megitta a tejet. — Folytassuk — mondta fennhangon.

Kinyitotta az irattartót. — Az illető múltja homályos. Ez igen gyenge kezdet egy ismeretséghez. De mi nem csak a jelent tudjuk kikövetkeztetni a múltból; a múltat is le tudjuk vezetni a jelenből. És ha meg akarjuk ismerni Mak barátunk múltját, végső soron a jelenéből kell rá visszakövetkeztetnünk. Ezt extrapolációnak hívjuk… A mi Makunk a jelenét azzal kezdte, hogy megszökött a büntetőtáborból. Hirtelen és váratlanul. Pontosan abban a pillanatban, mikor a Vándor és én éppen rátettük volna a kezünket. Itt van a vezénylő tábornok pánikszerű jelentése, egy idióta klasszikus hőbörgése, aki elszúrt valamit, és nem számíthat rá, hogy elkerülheti a büntetést: ő teljesen ártatlan, csak végrehajtotta a parancsokat; nem tudta, hogy az illető önként jelentkezett szolgálatra a halálraítéltek utász különítményéhez, és hogy a nevezett illető felrobbant egy aknamezőn. Ő ezt nem tudta. Nem tudta a Vándor, és én sem. De nekünk tudnunk kellett volna! Az illető kiszámíthatatlan személyiség, és magának az ilyesmit előre kellett volna látnia, tisztelt Agyas úr. Igen, annak idején megrázott a hír, de most már értjük, hogy mi történt: valaki elmondta Maknak az igazságot a tornyokról; ő úgy döntött, semmit sem tud elérni a Mindenható Teremtők földjén, így hát délre menekült, azt a látszatot keltve, mintha elpusztult volna. — A főügyész lassan dörzsölgette a homlokát. — Igen, minden így kezdődött. Ez volt az első tévedés a tévedések sorozatában: azt hittem, hogy elpusztult. És miért ne hittem volna? Miféle normális ember szökött volna délnek? Mindenki azt hitte volna, hogy elpusztult. De a Vándor nem.

A főügyész felvette a következő jelentést. — Ó, ez a Vándor! Okos! Egy zseni! Így kéne nekem is intéznem a dolgokat, ahogy ő teszi! Én biztos voltam benne, hogy Mak meghalt. Végül is a Délvidék már csak ilyen. De a Vándor elárasztotta az ügynökeivel a folyó túlsó partját. A kövér Fank — kár, hogy sosem foglalkoztam vele igazán, sosem kaptam a kezem közé. Az a hájas disznó fáradtságot nem ismerve futkosott keresztül-kasul az egész vidéken, szaglászott, kémkedett. Elveszítette Kurát, meghalt maláriában a hatos úton. A Kakast elfogták a hegyi emberek. Az Ötvenötöst — bárki is volt az — elkapták a kalózok a partvidéken. De az Ötvenötösnek sikerült üzenetet küldenie: Mak, mondta, felbukkant itt, és megadta magát a járőröknek.

— Így dolgoznak az eszes emberek: nem hisznek el semmit, és nem sajnálnak senkit. Nekem is így kellett volna tennem. Félre kellett volna tolnom mindent, és Mak megtalálására koncentrálni. Nagyon jól tudtam, micsoda bámulatos erőt képvisel. De ahelyett, hogy kizárólag az ő ügyén dolgoztam volna, összeakaszkodtam a Bábossal, és veszítettem. Aztán belekeveredtem ebbe a hülye háborúba, és megint veszítettem. És most megint veszítettem volna, ha nincs ilyen piszok szerencsém: Mak felbukkant a fővárosban, a Vándor barlangjában, és én a Vándor előtt értesültem róla. Igen, Vándor, te lapátfülű kurvapecér, most te vesztettél. Le kellett lépned valahová, a dolgaidat intézni. Nem tudom, miért, vagy hová mentél, de ez a legkevésbé sem zavar engem. Rendben van! Természetesen rábíztál mindent a te Fankodra, és ő leszállította neked Makot. De micsoda balszerencse — a te Fankod összeomlott kimerítő harctéri hőstetteinek súlya alatt, és most eszméletlenül fekszik a palota kórházában. Ó, igen, ő egy igen fontos figura: ott csak a nagykutyákat kezelik! És ezúttal nem fogom elhibázni. Most aztán addig fog ott feküdni, amíg én szükségesnek tartom. Te nem vagy itt, Fank sincs, de ez a Mak fiú igen, és ez szerencsés fejlemény.

Felbuzgott benne a diadal érzése, de rögtön el is fojtotta. — Masszaraks, már megint elragadnak az érzelmeid. Nyugodj meg, Agyas. Új emberrel fogsz megismerkedni, egy Mak nevűvel, és nagyon tárgyilagosnak kell lenned. Különösen mivel ez az új Mak nem is hasonlít a régire. Többé már nem gyermek; már mindent tud a pénzügyekről, és a fiatalkori bűnözésről. A mi Makunk jóval bölcsebb, és komolyabb lett. Például bejutott a földalatti mozgalom vezetőségébe (ajánlói: Memo Gramenu, és Allu Zef), hogy  derült égből villámcsapásként nekik szegezze a javaslatot: fedjék fel a tornyok valódi rendeltetését az egész mozgalom előtt. A vezetőség tiltakozott, de Mak végül meggyőzte őket. Megijesztette és összezavarta őket. Elfogadták a javaslatát, és Makot jelölték ki a feladatra, hogy kidolgozza a részleteket. Ő nagyon gyorsan beletanult a dolgokba, és kifogástalanul felmérte a helyzetet. A vezetőség látta ezt, és rájöttek, kivel van dolguk. Aha, itt az utolsó jelentés: a vezetőség népnevelő frakciója bevonta őt egy terv megvitatásába a lakosság átneveléséről, és ő lelkesen egyetértettek velük. Rögtön volt is egy sereg új javaslata. Isten tudja, mik, de ez nem is fontos. Az egész átnevelési ötlet hülyeség. A lényeg az, hogy ő már nem terrorista, nem akar senkit megölni, semmit felrobbantani; most a karrierjével van elfoglalva, a presztízsét építgeti a földalatti mozgalom vezetőségében, beszédeket mond, kritizál, és halad felfelé; hogy vannak elképzelései, és igyekszik megvalósítani őket — és ez az, kedves Agyas úr, amire neked szükséged van.

A főügyész hátradőlt a székében.

— Aha, van itt valami más is, ami nekem kell: egy jelentés az életviteléről. Keményen dolgozik a laboratóriumban, és otthon is; még mindig emlékszik arra a lányra, Rada Gaalra; sportol; nem dohányzik, ritkán iszik, és mértékletesen eszik. Másrészt nyilvánvalóan hajlik a fényűző életvitelre, és ismeri az értékét. Például az autók. Miután kinyilvánította elégedetlenségét a vezérkar autójának kis teljesítménye és csúf megjelenése miatt, egyszerűen kisajátította, mintha az járna neki. A lakásával szintén elégedetlen volt; túl kicsinek érezte, és szerinte híján volt az alapvető komfortnak. A lakóhelyét eredeti festményekkel és régiségekkel díszíti, csaknem egész jövedelmét ilyesmire költi. És így tovább. Jó anyag, nagyon jó. Vajon mennyi pénz áll a rendelkezésére? Tehát programvezető egy kémiai szintézissel foglalkozó laboratóriumban. Meglehetősen jól tartják, és valószínűleg még többet ígértek neki. Vajon mivel indokolták meg Maknak, hogy a Vándornak miért van szüksége rá? Fank, az a kövér disznó tudja, de inkább meghalna, minthogy kinyögjön egy szót is. Bárcsak ki tudnám szedni belőle. Utána aztán nagy örömömre szolgálna, ha elintézhetném. Mennyi szükségtelen nyugtalanságot okozott nekem. És Radát is ellopta tőlem. Milyen hasznos lenne most az a nő! Rada — kitűnő fegyver, ha az ember a tiszta, becsületes, bátor Makkal akar elbánni. Nos, végül is a dolgok talán mégsem alakultak annyira rosszul. Nem én vagyok az, kedves Mak, aki bezárva tartja a barátnődet. A Vándor teszi ezt, a vén zsaroló.

A főügyész összerezzent: a sárga telefon halkan megcsörrent. Remegő ujjait végighúzta a homlokán. Nem, biztosan téves. Természetesen téves. Nem neki szólt a hívás. A telefon komplikált berendezés; valószínűleg összekeveredtek a drótok. Kezét a köntösébe törölte. Abban a pillanatban a telefon csengése úgy hasított belé, mint a puskagolyó, mint egy tőr a torkába. Felvette a kagylót.

— Itt az államügyész.

— Agyas? Kancellár vagyok.

Na, itt van. Mindjárt azt mondja: — Várlak egy óra múlva, Agyas.

— Megismertem a hangodat — mondta gyenge hangon. — Hogy vagy?

— Olvastad a jelentést?

— Nem. — Arra számított, most azt mondja majd: — Tényleg? Nos, akkor gyere át hozzám, én magam fogom majd felolvasni neked.

— Tényleg alaposan elszúrtad ezt a háborút.

A főügyész nyelt egyet. Mondania kellett valamit. Mondania kellett — azonnal. Valami kedélyes tréfát. De tapintatosan. Kérlek, Istenem, tapintatosan!

— Nincs semmi mondanivalód? Mit mondtam neked? Hogy ne üsd bele az orrodat. Foglalkozz a civil ügyekkel, és tartsd távol magad a katonaiaktól.

— Tudod, Kancellár, mi mindannyian a te gyermekeid vagyunk. És a gyermekek nem mindig hallgatnak a szüleikre.

A Kancellár kuncogott. — Gyermekek. De ki is mondta: „Ha gyermeked nem engedelmeskedik néked…” Hogy is van tovább, Agyas?

— Ó, Istenem! — gondolta a főügyész. — Emlékszem. „Töröld el őt a föld színéről.” Így mondta akkor a Kancellár. Aztán a Vándor felvett egy súlyos, fekete pisztolyt az asztalról, lassan felemelte, kétszer tüzelt vele, és a Kancellár gyermeke mindkét kezét kopasz fejére szorítva a padlóra rogyott.

— Cserbenhagyott a memóriád? Hát most mihez kezdesz, Agyas?

— Hibáztam — mondta rekedten a főügyész. — Hibáztam. Minden a Bábos miatt történt.

— Szóval hibáztál. Nos, rendben van, gondold át a dolgot, Agyas. Gondold végig. Majd még hívlak.

És ennyi volt. A Kancellár letette a kagylót, és ő nem tudta, hol hívja fel — hogy könyörögjön neki, hogy védje magát. — Ó, milyen hülye voltam! Rendben van, csak kitartás! Szedd össze magad, te gyáva! Nyitott tenyerével teljes erőből az asztal szélére csapott, hogy kicsorduljon a vére, hogy fájdalmat okozzon, hogy megállítsa a remegését. Ez segített egy kicsit. Még mindig összegörnyedve, másik kezével kinyitotta az alsó fiókot, kivett belőle egy lapos üveget, és ivott néhány kortyot. Melegség járta át. — Nos, hát ez a helyzet. Csak nyugalom. Ez a játék még nem ért véget. A legjobb fog győzni. Nem végeztél még a jó öreg Agyassal. Az nem lesz ilyen egyszerű. Ha képes lennél rá, már megtetted volna. Ez a hívás semmit nem jelent. Mindig így szokta csinálni. Van még idő. Két, három, talán négy nap. Igen, van még idő! — kiáltott fel magában. — Ne hisztériázz! — Felállt, és fürgén járkálni kezdett körbe a szobában.

— Látod, hogy fenyegetést jelentek a számodra. Itt van nálam Mak. Van egy emberem, aki nem fél a sugárzástól. Egy ember, aki számára nincs akadály. Aki meg akarja változtatni a rendszert. Aki gyűlöl minket. Egy ember, aki annyira tiszta, hogy védtelen minden kísértéssel szemben. Egy ember, aki hisz bennem. Aki találkozni akar velem. Szívesen találkozna velem: az ügynökeim sokszor elmondták neki, hogy az államügyész jó ember, igazságos, kitűnő jogász, a törvény igazi őre; hogy a Teremtők utálják, és csak azért tűrik meg, mert nem bíznak egymásban. Az ügynökeim már titokban megmutattak neki, és kedvező benyomást tettem rá. És ami a legfontosabb: célzásokat ejtettek el előtte a legbizalmasabb módon, hogy én ismerem a Központ helyét. Habár kitűnően kontrollálja fiziológiás reakcióit, azt mondták, akkor elárulta magát. Igen, ilyen emberem van nekem — egy ember, akinek leghőbb vágya, hogy elfoglalja a Központot. Az egyetlen ember, aki ezt meg tudja tenni. Persze ez az ember valójában még nincs a kezeim között, de a horgot már bedobtam, a csalit már benyelte, és ma meg fogom akasztani. Ha nem, akkor nekem végem van. Igen, végem van.

Sarkon fordult, és rettegve bámult a sárga telefonra.

Képzelete elszabadult. Maga előtt látta a bíbor bársonnyal kárpitozott, levegőtlen, savanyú szagú, ablaktalan, szűk szobát, benne egyetlen rozoga asztallal, és öt aranyozott székkel. — És ott álltunk mi, többiek: én, a Vándor, a gyilkos szemével, és az a kopasz mészáros. Neki tudnia kellett, hol van a Központ: Istenem, hány embert ölt meg, hogy kiderítse! Az a részeges hencegő! Hogy tudta ezeket a szörnyű dolgokat kifecsegni a rokonai előtt? Ráadásul ilyen rokonok előtt! És még ő a Közegészségügyi Minisztérium vezetője, a Teremtők szeme és füle, a nemzet kardja és pajzsa. Emlékszem, mit mondott a Kancellár: „Töröld el őt a föld színéről!” Aztán a Vándor kétszer lőtt, közvetlen közelről. A Báró dühös volt: „Megint összefröcskölted a tapétát!” Aztán azon vitatkoztak, mitől bűzlik a szoba, és én úgy éreztem, mintha a lábaim kifolynának alólam, és arra gondoltam: „Tudják-e, vagy nem tudják?” A Vándor csak állt, vigyorgott, és nézett rám mindentudó szemekkel. De nem tudott semmit. Most már értem, miért — mindig megtett mindent, nehogy valaki megtudja a Központ titkát. Ő mindig is ismerte a helyét, és csak a lehetőségre vár, hogy megszerezhesse magának. De már késő, Vándor, túl késő. És te, Kancellár, te is elkéstél. És te is, Báró. És te, Bábos — nos, rád már nem érdemes több szót vesztegetni.

Félrehúzta a függönyt, és homlokát a hideg üveghez nyomta. Már majdnem sikerült elnyomnia magában a rettegést. Hogy megkísérelje a félelem utolsó maradékét is kiirtani, megpróbálta maga elé képzelni, ahogy Mak beront a Központ vezérlőtermébe.

— Persze, ezt a Hólyag is meg tudná csinálni, a személyi testőreivel, és rokonainak bandájával — unokatestvéreivel, vértestvéreivel, fogadott fiaival, ezzel a szemét népséggel, akik csak egy törvényt ismernek: hogy ők lőjenek először. Csak az egy Vándor mert ujjat húzni a Hólyaggal. Ő erre még aznap este megtámadta a Vándort a palotája kapujában, kilőtte a kocsiját, megölte a sofőrjét és a titkárát, aztán, valami rejtélyes okból kifolyólag mindannyian kidőltek, mind a huszonnégyen, a két géppuskájukkal együtt. Igen, a Hólyag is el tudna jutni a vezérlőteremig, de annál tovább nem, mert egy akadály, mostanra talán már kettő: a depresszió-sugárzó megállítaná őket. Gyakorlatilag egy is elég belőle. Senki sem tudna átjutni rajta: egy degen felfordulna a fájdalomtól, egy egyszerű, lojális állampolgár pedig térdre rogyna, és csendben sírdogálna, amint erőt vesz rajta a súlyos depresszió. Egyedül Mak tudna bejutni, ügyes kezét rátenni a generátorra, és átkapcsolni a Központot és a tornyok egész hálózatát depressziós üzemmódba. Már látom is, ahogy senkitől sem zavartatva felmegy a rádióstúdióba, és lead egy előre felvett szöveget, minden frekvencián egyszerre. Az egész országon, a honti határtól a folyón túli területekig, erőt vesz a depresszió; idióták milliói esnek térdre, és ontják a könnyeiket teljes apátiába süllyedve. És a hangszórók teljes erőből bömbölik, hogy a Mindenható Teremtők közönséges bűnözők, ez-és-ez a nevük, most ezen-és-ezen a helyen tartózkodnak, öljétek meg őket, mentsétek meg a nemzetet. Ez Mak Szim üzenete, Mak Szimé, az élő istené (vagy a császári trón jogos örököséé — esetleg a nagy diktátoré — ahogy Maknak jobban tetszik). Fegyverbe, légiósaim! Fegyverbe, katonáim! Fegyverbe, alattvalóim! Amíg a szalag fut, ő visszamegy a vezérlőbe, és átkapcsolja a generátorokat fokozott figyelem üzemmódba; akkor aztán az egész ország figyelni fog, tátott szájjal próbálnak minden szót megérteni, megjegyezni, és magukban megismételni. A hangszórók bömbölnek tovább, a tornyok sugároznak, és ez így megy tovább még egy órán át. Aztán átkapcsolja a sugárzókat eksztázis üzemmódba, harminc percnyi elragadtatás, és ezzel vége az adásnak. Mire én magamhoz térek, kilencven percnyi gyötrő fájdalom után — amit muszáj lesz elviselnem — a Kancellárt és a többieket már lerendezték. Már csak Mak marad, Mak, a nagy Isten, és az ő hűséges tanácsadója, a volt állami főügyész, most a nagy Mak kormányának feje. Így biztonságban leszek. Mak nem az a fajta, aki elhagyja a hasznos barátokat. Még a haszontalanokat sem hagyja el. És én nagyon hasznos barátja lennék. De még milyen hasznos barátja!

Ábrándozását megszakítva visszatért az asztalához. Gyors oldalpillantást vetett a sárga telefonra, gúnyosan elmosolyodott, aztán felvette a zöld telefon kagylóját, és felhívta a Különleges Kutatások Minisztériumának helyettes vezetőjét.

— Nagyfejű? Jó reggelt. Agyas vagyok. Hogy érzed magad? Hogy van a gyomrod? Nos, ez remek. A Vándor még nem jött vissza? A Báró hivatalától felhívtak, arra kértek minket, hogy vessünk egy pillantást a minisztériumotokra. Nem, nem, ez csak puszta formalitás. Különben is, én semmit sem értek a ti munkátokhoz. Tehát készíts egy jelentést. Tudod, az ellenőrzés tanulságai, meg effélék. Gondoskodj róla, hogy mindenki a helyén legyen, ne úgy, mint legutóbb. Tizenegy óra körül. Úgy rendezd a dolgokat, hogy délre már mehessek, az összes dokumentummal együtt. Na szia. Pár perc múlva indulnak az emitterek? Nos, akkor gyerünk, szenvedjünk. Te is így vagy vele, nem igaz? Vagy talán már régen kitaláltál valami védelmet, és eltitkolod a hatóságok elől? Ne szívd mellre, csak vicceltem. Viszlát.

Letette a kagylót, és az órára pillantott. Kilenc-negyvenöt. Hangosan felnyögött, és a fürdőszoba felé vonszolta magát. Megint ez a lidércnyomás. Harminc perc gyötrelem. Nincs ellene védelem. Nem lehet elszökni előle. Az ember életkedve is elmegy tőle. Milyen megalázó: a Vándorhoz hozzá sem nyúlhatunk. Szükségünk van rá.

A kádat már feltöltötték meleg vízzel. A főügyész ledobta magáról a köntösét, kibújt a hálóingéből, és egy fájdalomcsillapítót helyezett a nyelve alá. Így ment ez nap nap után. Életének egy-huszonnegyed részét a pokolban töltötte. Több mint négy százalékát. Nem számítva azokat az időket, mikor a palotába hivatták. Ezeknek a hívásoknak hamarosan vége lesz, de a négy százalékot el kell viselnie az élete többi része kedvéért. — Nos, majd meglátjuk ezt is. Ha minden elcsendesedik, én magam fogom kezelésbe venni a Vándort. — Bemászott a kádba, kényelmesen elhelyezkedett, ellazult, és elkezdte tervezgetni, hogyan veszi majd kezelésbe a Vándort. Nem jutott túl messzire; az ismerős fájdalom belehasított a halántékába, lekúszott a gerince mentén, karmait belevájta minden idegszálába, minden sejtjébe, és módszeresen, könyörtelenül lüktetni kezdett, őrülten kalapáló szíve ritmusára.

Mikor az egész véget ért, még egy kicsit tovább feküdt, bágyadtan, kimerülten. Igen, ennek a pokoli fájdalomnak megvolt a jutalma: a félórányi lidércnyomást pár percnyi mennyei boldogság követte.

Kimászott a kádból, a tükör előtt egy pillanatra zavarba jött, aztán az ajtót kissé kinyitva átvett egy friss törölközőt a komornyiktól. Felöltözött, visszament a dolgozószobába, megivott még egy pohár meleg tejet, megevett egy kis tál sűrű kását mézzel, tétlenül ült egy darabig, míg teljesen magához nem tért a kiállt megpróbáltatások után, aztán telefonált a referensének, és kérette a kocsiját.

A Különleges Kutatások Minisztériumához vezető, kormányzati járműveknek számára fenntartott út a napnak ebben a szakában néptelen volt. A sofőr a közlekedési lámpák jelzéseit rendre figyelmen kívül hagyta, és időről időre bekapcsolta a hangos, mély hangú szirénát. Három perccel tizenegy előtt érkeztek a minisztérium magas, sárga kapujához. Egy díszegyenruhás légiós átjött az úton, odament a kocsihoz, és benézett. Felismerte a főügyészt, tisztelgett. A kapu azonnal kitárult, látni engedve a sűrűn beültetett kertet, a sárga és fehér lakóházakat, és mögöttük az intézet hatalmas, négyszögletes épületét.

Ahogy lassan végiggördültek a sebességkorlátozó táblákkal jelölt keskeny úton, elhaladtak egy játszótér, egy úszómedencének helyet adó zömök épület, és a klub színes épülete mellett. Mindezeket sűrű lombozat, és a legtisztább levegő vette körül. Olyan különleges illata volt, aminek sem erdő, sem mező nem érhetett a nyomába. — Ó, ez a Vándor. Ez mind az ő műve. Egy egész rakás pénzt elherdált erre a létesítményre. De biztosan megvolt az eredménye. Az alkalmazottai szeretik. Így kell élni; így kell ezt csinálni. Egy rakás pénzt elköltött, a Szultán rettentő dühös volt, és még most is az. Hogy kockázatos? Persze hogy az; a Vándor vállalta, de ennek az lett az eredménye, hogy  a minisztérium most tényleg az övé. Az emberei sosem fogják elárulni, vagy áskálódni ellene. Ötszáz alkalmazott dolgozik neki, főleg fiatalok. Ők nem olvasnak újságot, nem hallgatják a rádiót; nincs rá idejük — túlságosan lekötik őket a fontos kutatások. Így hát az emitterek itt nem érik el a céljukat; vagy inkább máshová céloznak, oda, ahol a Vándornak több hasznot hoznak. Igen, Vándor, én a te helyedben nem sietném el a dolgot azokkal a védősisakokkal. Biztosan te sem sieted el. De, a fenébe, hogy kaphatnálak a kezeim közé? Bárcsak találhatnék egy másik Vándort. Nem, az egész világon nincs még egy olyan elme, mint az övé, és ő tudja ezt. Nyitva tartja a szemét, keresi a tehetségeket. Fiatal korukban szerzi meg őket; nagyon kedves hozzájuk; elviszi őket a szüleiktől — és a szülők, azok a bolondok, odavannak a boldogságtól — és máris újabb kis katona csatlakozott a seregéhez. Micsoda szerencsém van, hogy a Vándor most nincs itthon!

A kocsi megállt, és a referense szélesre tárta az ajtót. A főügyész kikászálódott, és felment a lépcsőn az üvegezett előcsarnokba. Nagyfejű és az asszisztense már vártak rá. Arcára szándékosan unatkozó kifejezést erőltetve lagymatagon megrázta Nagyfejű kezét, rápillantott az asszisztensére, aztán hagyta, hogy a felvonóhoz kísérjék. Felsorakoztak a protokollnak megfelelően: elöl az államügyész, utána a minisztérium helyettes vezetője, aztán az államügyész referense, és a helyettes vezető rangidős asszisztense. A többiek az előcsarnokban maradtak. A csoport tovább ment Nagyfejű irodájába, és újból felsorakozott a protokoll szerint: a főügyész, aztán Nagyfejű; a főügyész referense és Nagyfejű rangidős asszisztense a fogadószobában maradtak. Amint beléptek a belső irodába, a főügyész fáradtan belesüppedt egy karosszékbe, Nagyfejű pedig rögtön munkához látott. Gombokat nyomott meg az íróasztal szélén, mire titkárok egész serege érkezett rohanva az irodába, és ő teát rendelt.

A főügyész szórakozásképpen Nagyfejű tanulmányozásával töltötte ez első néhány percet. A férfi arcára rendkívüli módon kiült a bűntudat. Vonakodott egyenesen az ember szemébe nézni, a haját simogatta, a kezét tördelte görcsösen, és számos öntudatlan, ideges mozdulatot tett. Mindig így viselkedett. Mondhatnánk, ez volt az ő alaptőkéje. Állandóan a rossz lelkiismeret gyanúját keltve folyamatosan alapos ellenőrzés alatt állt. A Közegészségügyi Minisztérium éjjel-nappal vizsgálta az életét. És mivel feddhetetlen volt, minden újabb ellenőrzés csak megerősítette meglepő ártatlanságát. Látványosan haladt felfelé a ranglétrán.

Az államügyész nagyon jól tudta ezt, ő maga ellenőrizte Nagyfejűt három alkalommal is, mégis most, miközben tanulmányozta, és mulattatta magát a komédiázásával, hirtelen azon kapta magát, hogy eltűnődik: vajon nem arról van-e szó, hogy az öreg róka tudja, hol van a Vándor, és most halálra van rémülve, hogy kiszedhetik belőle ezt az információt. A főügyész nem tudott ellenállni a kísértésnek.

— A Vándor üdvözletét küldi — mondta mintegy mellékesen, ujjaival dobolva a szék karfáján.

Nagyfejű egy pillanatig a főügyészre nézett, aztán elfordította szemét.

— Igen — mondta, az ajkát harapdálva. — Hát, perceken belül itt lesz a teánk.

— Kérte, hogy hívd fel — mondta a főügyész még inkább közömbös hangon.

— Mi? Hááát… Rendben. A tea ma különlegesen jó lesz. Az új titkárom igazi szakértő a teafőzés terén… Ami… Háát… Hol tudnám felhívni?

— Nem értem — mondta a főügyész.

— Úgy értem, ahhoz, hogy felhívjam, tudnom kéne a számát. Sosem adja meg a számát. — Kínosan elpirulva Nagyfejű matatni kezdett az asztalon, tenyerével itt-ott rácsapva, míg meg nem találta a ceruzát. — Mit mondott, hol hívhatnám vissza?

A főügyész feladta a próbálkozást.

— Csak vicceltem.

A gyanú árnyéka suhant át Nagyfejű arcán. — Hát, szóval csak vicceltél? — Erőltetett nevetésben tört ki. — Az biztos, jól átvertél. Én meg azt hittem… Ha-ha-ha! Na, itt a tea.

A főügyész elfogadott egy pohár erős teát az elegáns titkár ápolt kezéből.

— Rendben, Nagyfejű, lássunk munkához. Nincs sok időm. Hol a jelentés?

Miután tett néhány felesleges mozdulatot, Nagyfejű előhúzta az ellenőrzési jelentést az asztalfiókból, és átadta a főügyésznek. Határozatlan viselkedése azt sugallta, hogy a jelentés tele van hamis információkkal, a célja az, hogy félrevezesse az ellenőrző személyt, és felforgató szándékkal fogalmazták meg.

— Nos, jól van. — A főügyész belekortyolt a teájába. — Lássuk csak, mi ez. „Ellenőrzési jelentés.” Jó. Interferenciás jelenségek laboratóriuma. Spektrális vizsgálatok laboratóriuma. Integrális sugárzás laboratóriuma. Semmit nem értek belőle, beletörik a bicskám. Te meg tudod fejteni ezt a szöveget?

— Én… hát tudod, én sem egészen értem. Én igazából csak egy adminisztrátor vagyok. Igen, adminisztrátor. Az a dolgom, hogy általános útmutatásokat adjak, igazgassak.

Nagyfejű kerülte a főügyész tekintetét, ajkát harapdálta, heves mozdulattal a hajába túrt. Teljesen nyilvánvalónak tűnt, hogy ez az ember nem egy adminisztrátor, hanem nagyon alapos kiképzésen átesett honti kém. Micsoda figura!

A főügyész visszatért a jelentéshez. Mélyen szántó megjegyzést tett az energiaerősítő csoport által elkövetett költségvetés-túllépést illetően; rákérdezett, ki az a Zon Barutu, és hogy nem rokona-e Moru Barutunak, az ismert írónak és propagandistának; megrótta Nagyfejűt egy lencse nélküli refraktométer beszerzése miatt, ami embertelen összegbe került, és még mindig nem helyezték üzembe. Röviden összefoglalta a sugárzás kutatás- és fejlesztési szektor munkáját, megjegyezve, hogy hiányoznak a jelentős haladást igazoló bizonyítékok (– Hál' Istennek! — tette hozzá magában) és hogy a személyes véleményét csatolni fogja az ellenőrzési jelentés végső fogalmazványához.

Még közönyösebben állt a jelentésnek ahhoz a részéhez, ami a sugárzás-elhárítási csoport munkájával foglalkozott. Ők foglalkoztak a védőeszközök kutatásával.

— Benne vagy a mókuskerékben, Nagyfejű. Nem értetek el haladást sem a fizikai, sem a fiziológiai védelem terén. A fiziológiai megközelítés teljesen hibás: hülye lennék, ha hagynám magamat emiatt összeszabdalni. Viszont a vegyészeid príma munkát végeztek. Nyertek nekünk még egy percet. Egy percet tavaly, és másfelet egy évvel korábban. Most, ha beveszem a pirulát, csak huszonkét percnyi szenvedést élek át, harminc helyett. Nos, ez nem rossz. Majdnem harminc százalékos csökkenés. Szúrd be a véleményemet a jelentésedbe: növelni a munkatempót a fizikai védelem terén, ösztönözni a kémiai védelemmel foglalkozó személyzetet. Ez minden.

Visszalökte a jelentést Nagyfejűnek. — Gépeltesd le a végső fogalmazványt, és csatold hozzá a véleményemet. És most, csak a forma kedvéért, hadd lássam… nos, legutóbb a fizikusaidat látogattam meg. Mutasd meg nekem a vegyészeidet; szeretném látni, hogy mivel foglalkoznak.

Nagyfejű felugrott, és ismét rácsapott az asztalán levő gombokra. Arcán a teljes kimerültség kifejezésével az államügyész felállt a karosszékéből.

Nagyfejű, és nappali asszisztensének kíséretében ráérős tempóban végigjárták a kémiai védelem laboratóriumait, udvariasan mosolyogva a köpenyük ujján egy szolgálati csíkot viselő dolgozókra, vállon veregetve a csík nélkülieket, megállva és kezet rázva a kétcsíkosokkal, nagy értelmesen bólogatva, és érdeklődve, nincs-e valami panaszuk.

Nem volt. Mindenki dolgozott, vagy úgy tettek, mintha dolgoznának. Fények hunyorogtak a különböző berendezéseken, az edényekben folyadékok bugyborékoltak, valamilyen anyag szörnyű szagot árasztott, és valahol a laboratóriumban állatokat kínoztak. A labor tiszta volt, világos, és tágas; az emberek elégedettnek és derűsnek tűntek. Nem mutatták jelét extatikus lelkesedésnek, és korrekt módon viselkedtek az ellenőrrel szemben, de melegség, és minden esetben szolgai megalázkodás nélkül.

Sok iroda és laboratórium falát a Vándor portréja díszítette: ott lógott a munkaasztalok fölött, a táblázatok és grafikonok mellett, az ablakok között és ajtók fölött, néha az asztalokat borító üveglapok alatt. Fotók, ceruza- és szénrajzok, még egy olajfestmény is volt. A Vándor, amint labdázik, előadást tart, almát eszik, meditál, fáradt, dühös, vagy éppen teli torokból nevet. Ezek a kutyaháziak még karikatúrákat is készítettek róla, amiket a leginkább látható helyekre akasztottak ki. Felháborító! Képzeld csak el, gondolta a főügyész, hogy belépsz a fiatal Filtik ügyvédbojtár irodájába, és egy rólad készült karikatúrát találsz ott. Masszaraks, ez elképzelhetetlen lenne, képtelenség!

Mosolygott tovább, veregette a vállakat, rázta a kezeket, közben végig azon gondolkodott, hogy a múlt év óta ez volt a második látogatása a laboratóriumban, és látszólag semmi nem változott. De mostanáig erre nem fordított komolyabb figyelmet. — Most oda kell figyelnem — gondolta magában. — Mit jelentett nekem a Vándor egy vagy két évvel ezelőtt? Formálisan egy volt közülünk; valójában egy kormányhivatalnok, akinek semmi befolyása nem volt a politikára, nem volt döntéshozói szerepe, nem voltak politikai ambíciói. Azóta jó sokat haladt előre: a külföldi kémek eltakarítását célzó országos akció a Vándor műve volt. — A főügyész maga vezette a tárgyalásokat, és megrendülten jött rá, hogy nem a szokásos degen kémekkel van dolga, hanem igazi, tapasztalt felderítő ügynökökkel, akiket a Sziget Birodalom telepített mindenhová, hogy tudományos és gazdasági információkat gyűjtsenek. A Vándor elkapta mindet, az utolsó szálig, és azóta a Különleges Kémelhárítás véglegesített vezetője lett.

A Vándor volt az, aki felfedte a Hólyag szervezte összeesküvést. Ez az alak szilárdan bebetonozta magát a pozíciójában, és azon volt, hogy veszélyesen aláássa a Vándor befolyását a kémelhárítás felett. Mivel senki másban nem bízott, a Vándor saját maga intézte el őt. Mindig nyíltan, és egymagában dolgozott. Nem kötött koalíciókat, ideiglenes szövetségeket. Azonos módon megbuktatott három egymást követő főnököt a Hadügyminisztérium élén (mielőtt a szájukat kinyithatták volna, már hivatták is őket fentiek elé), míg végül összehozta a Bábos kinevezését. A Bábos halálosan félt a háborútól. A Vándor volt az, aki egy évvel ezelőtt megfúrta az 'Arany' tervezetet, amit a Birodalmi Ipari és Pénzügyi Unió nyújtott be a fentieknek. Abban az időben úgy látszott, hogy a Vándor bármelyik pillanatban lapátra kerülhet, mert a Kancellár maga lelkesedett a tervezetért. A Vándor valahogy meggyőzte őt, hogy a tervezet előnyei igencsak átmenetiek lesznek, tíz éven belül őrültség járvány követi majd, és teljes pusztulás. — Mindig sikerült neki bebizonyítania azt, amit bizonyítani akart; senki másnak nem sikerült ez, csak a Vándornak. Általánosságban érthető, hogy miért. Sosem félt semmitől. Igaz, sokáig rejtőzködött az irodája mélyén, de végül rájött, hogy hatalma van. Rájött, hogy mindannyiunknak szükségünk van rá, függetlenül attól, hogy kik is vagyunk, és hogyan harcolunk egymás ellen. Csak a Vándor képes rá, hogy védelmet fejlesszen ki a sugárzás ellen; csak ő tud megvédeni minket a sugárzás gyötrelmeitől. És ha arra gondolunk, hogy ezek a fehér köpenyes taknyosok karikatúrákat rajzolnak róla…

A referense kinyitotta az ajtót. Megpillantotta Makot. Mak fehér köpenyben, egy csíkkal a hajtókáján, az ablakpárkányon ült, és kifelé nézett. Ha egy ügyvédbojtár vette volna a bátorságot, hogy munkaidő alatt az ablakpárkányon ülve álmodozzon, ő tiszta lelkiismerettel deportáltatta volna, mint henyélőt, vagy akár mint szabotőrt. De most, masszaraks, hallgatnia kell. Próbálná csak elkapni a grabancát, még össze is szidnák nagy sietve: — Elnézést kérek, éppen egy mentális kísérleten dolgozom. Legyen szíves, menjen innen, ne zavarjon!

A Nagy Mak éppen ábrándozott. Egy rövid pillantást vetett a látogatóra, elindult, hogy visszatérjen a munkájához, aztán újra rápillantott, hogy jobban megnézze. — Megismert — gondolta a főügyész. — Aha, megismert, az okos fiú. — Udvariasan Makra mosolygott, és megveregette egy fiatal laborasszisztens vállát. A helyiség közepén megállva körülnézett.

— Nos, — kérdezte Mak és Nagyfejű közé állva, — és itt mivel foglalkoznak?

— Szim úr — mondta Nagyfejű elvörösödve. — Magyarázza el az ellenőr úrnak, mit…

— Azt hiszem, én ismerem magát — mondta a Nagy Mak. — Bocsássa meg, ha tévednék, de ön nem az állami főügyész?

Nem könnyű dolog Makkal bánni: a főügyész gondosan végiggondolt terve egyszerre dugába dőlt. Maknak eszébe sem jutott, hogy bármit rejtegessen előle; ő nem félt senkitől, és kíváncsi volt mindenre. Az óriás teljes magasságában kiegyenesedve úgy nézett le a főügyészre, mintha valami egzotikus állatot bámult volna meg. A főügyésznek rögtönöznie kellett.

— De igen, én vagyok. — Abbahagyta a mosolygást, és hűvös meglepetéssel nézett Makra. — Amennyire tudom, én vagyok az állami főügyész, habár nem értem… — Homlokát ráncolva bámult Mak arcába. Mak szélesen elmosolyodott. — Ó, persze, persze! Mak Szim. Maxim Kammerer. Bocsásson meg, de azt gondoltuk, hogy meghalt. Masszaraks, egyáltalán hogy került ön ide?

— Ez hosszú történet — felelte Maxim, és legyintett. — Mellesleg meglep, hogy itt látom önt. Nem gondoltam volna, hogy az Igazságügyi Minisztérium érdeklődik a munkánk iránt.

— A legmeglepőbb fajta emberek érdeklődnek az ön munkája iránt. — Karon fogta Makot, és a távolabbi ablakhoz vezette. Bizalmasan suttogva megkérdezte: — Mikor csinálja meg nekünk azokat a pirulákat? Az igaziakat, amik teljes fél órán át kitartanak?

— Maga is olyan? — kérdezte Mak. — Úgy van, annak kell lennie.

— A főügyész szomorúan rázta a fejét. — Áldás és átok ez számunkra. Szerencse az államnak, és balszerencse a vezetőinek. Masszaraks, borzasztóan örülök, hogy él, és egészséges, Mak. Meg kell mondanom önnek, hogy a tárgyalása azon kevesek közé tartozott a pályafutásom során, amik után a legkellemetlenebb érzések maradtak bennem. Nem, nem, ne tiltakozzon: a törvény betűje szerint ön bűnös volt. Ebből a szempontból minden szabályszerű volt. Ön megtámadott egy tornyot, és minden kétséget kizáróan megölt egy légióst. Egy ilyen akcióért, amint azt ön is jól tudja, az ember nem számíthat vállveregetésre. De be kell vallanom önnek, hogy remegett a kezem, mikor aláírtam az ítéletét. Kérem, meg ne sértődjön, de úgy éreztem, mintha egy gyermeket ítéltem volna el. Hogy a lényegre térjek, meg kell mondanom, hogy ez a kis csínytevés sokkal inkább a mi művünk volt, mintsem az öné, és az egész felelősség…

— Nem sértődtem meg. Amit mond, az nincs messze az igazságtól: a torony megtámadása gyerekes dolog volt. Hála Istennek, hogy nem lövetett le minket.

— Ez volt minden, amit megtehettem önért. Emlékszem, milyen kényelmetlenül éreztem magam, mikor értesültem a haláláról. — Felnevetett, és barátilag megszorította Mak vállát. — Rettentően örülök, hogy minden jóra fordult. Boldog vagyok, hogy találkozhattam önnel. — Az órájára pillantott. — Egyébként Mak, miért van ön itt? Nem, nem. Nem azért jöttem, hogy letartóztassam. Az nem az én dolgom; aggódjanak maga miatt a katonai hatóságok. De mit csinál ebben az intézetben? Maga tényleg vegyész? Meg ez is itt. — A hajtókáján lévő szolgálati csíkra mutatott.

— Mondhatjuk, egy kicsit minden vagyok. Részben vegyész, részben fizikus…

— És részben titkos összeesküvő. — A főügyész szívélyesen felnevetett.

— Nagyon kis részben — mondta Mak határozottan.

— Részben varázsló — mondta a főügyész.

Mak figyelmesen nézett rá.

— Részben álmodozó, — folytatta a főügyész, — részben kalandor.

— Az már nem szakma — felelte Mak. — Az, úgy mondanám, egyszerűen egy jellemvonás, amivel minden tisztességes tudós rendelkezik.

— És minden tisztességes politikus.

— Ritka szóösszetétel — felelte csípősen Mak.

A főügyész egy pillanatig fürkészően nézett rá, aztán újra elnevette magát.

— Igen, — mondta, — a politikai tevékenységnek megvan a maga egyedülálló karaktere. Soha ne alacsonyodjon le a politikához, Mak. Maradjon csak a kémiánál. — Gondterhelten az órájára nézett: — Ó, az ördögbe. Szörnyen szorít az idő. Szeretnék maradni, és csevegni magával. Átnéztem a dossziéját. Ön nagyon érdekes személyiség. Nos, azt hiszem, ön is szörnyen elfoglalt.

— Igen — felelte az ő okos Makja. — Habár természetesen nem annyira elfoglalt, mint az állami főügyész.

— Ugyan már, Mak, a főnöke biztosított róla, hogy ön éjjel-nappal dolgozik. Nos, például ami engem illet… Én ezt nem mondhatom el magamról. Az állami főügyésznek van néha egy szabad estéje. Meg lenne lepve, ha tudná, hogy milyen sok kérdésem lenne önhöz. Be kell vallanom, hogy én beszélni szerettem volna önnel, még akkor, a tárgyalás után. De olyan sok ügyem volt, ügyek végtelen sora…

— Állok szolgálatára — mondta Mak. — Különösen, mert nekem is sok kérdésem lenne magához.

— Nono, Mak! — mondta magában a főügyész. — Nem kellene ennyire nyíltan, nem vagyunk egyedül. — Fennhangon azt mondta szenvtelenül: — Nagyszerű! Én megteszek minden tőlem telhetőt. De most elnézését kell kérnem. Rohannom kell.

Megrázta Mak hatalmas kezét. Ó igen, végül horogra akadt a fiú. Most már az övé egészen. — Elkaptam, itt van a kezemben. Türelmetlenül várja, hogy találkozhasson velem, most aztán felállítom a csapdát. — A főügyész megállt útban az ajtó felé, pattintott az ujjával, és hátrafordulva azt mondta: — Ó, Mak, mit csinál ma este? Most jövök rá, hogy én ma szabad leszek.

— Ma este? Nos, ma este nekem…

— Akkor találkozzunk! — kiáltott fel a főügyész. — Ez még jobb lenne. Megismerhetné a feleségemet, lenne egy jó kis esténk. Nyolckor, rendben? Küldök egy kocsit magáért. Megegyeztünk?

— Megegyeztünk.

A főügyész ujjongott. Körbejárta a kémiai részleg maradék laboratóriumait, mosolygott, veregette a vállakat, rázta a kezeket. — Beleegyezett! — gondolta, mikor aláírta a jelentést a Nagyfejű irodájában. — Beleegyezett, masszaraks, beleegyezett! — kuncogott magában diadalittasan, útban hazafelé.

Utasításokat adott a sofőrjének, és megparancsolta a referensének: tájékoztassa a minisztériumot, hogy a főügyész nagyon elfoglalt. — Ne engedjen be senkit, kapcsolja ki a telefont. Menjen a pokolba, tűnjön el a szemem elől, de maradjon elérhető közelségben. — Behívta a feleségét, megcsókolta a nyakán, futólag eszébe jutott, hogy már tíz napja nem látták egymást. Megkérte, hogy készítsen vacsorát — könnyű, ízletes ételt négy személyre — legyen jó háziasszony, és készüljön fel rá, hogy megismerkedhet egy rendkívül érdekes emberrel. Gondoskodjon róla, tette hozzá, hogy bor legyen bőven. A legjobb fajtából.

Bezárkózott a dolgozószobájába, előszedte az iratokat a zöld mappából, és újra átnézte őket, az elejétől fogva. Csak egyszer zavarták meg, mikor egy küldönc a Hadügyminisztériumból kézbesítette a legutóbbi jelentéseket a frontról. A front összeomlott. Valaki felhívta a hontiak figyelmét a sárga járművekre, és a múlt éjjel atomfegyverekkel megsemmisítették az emitterrel felszerelt tankok kilencvenöt százalékát. A hadsereg sorsáról még nem érkezett jelentés. Ez volt a vég. A háború vége. Sekagu tábornok és Odu tábornok vége. Négyszemű, a Teás, Felhő, és más, kevésbé jelentős figurák vége. Nagyon valószínű, hogy a Grófnak is vége. És ez bizonyára az Agyasnak is a végét jelentené, ha ő nem lenne ennyire agyafúrt.

Ivott egy pohár vizet a jelentésre, és járkálni kezdett a dolgozószobában. Roppant megkönnyebbülést érzett: most végre pontosan tudta, mikor fogják hivatni a fentiek elé. — Először a Báróval végeznek, aztán legalább huszonnégy óra, míg választanak a Bábos és Nagyfogú között. Aztán el kell bánniuk a Négyszeművel és Felhővel. Ez megint huszonnégy óra. Mikor ezt elintézték, lenyomják Teást. Legalább két napjukba kerül majd lenyomni Sekagu tábornokot. Aztán annyi…

Vendége megérkezéséig ki sem jött a dolgozószobájából.

A vendége rendkívül kellemes benyomást keltett. Nagyszerű ember volt. Annyira nagyszerű, hogy a főügyész felesége, a hűvös, jó társaságbeli matróna, hirtelen húsz évet fiatalodott, és hihetetlenül nőiesen kezdett viselkedni attól a pillanattól fogva, hogy szemét először Makra vetette… Mintha tudta volna, milyen szerepet fog játszani Mak a jövőbeni életében.

— Hogyhogy egyedül jött? — kérdezte meglepetten. — A férjem négy személyre rendelt vacsorát.

— Igen — mondta a főügyész. — Azt hittem, a barátnőjével jön. Emlékszem arra a lányra. Majdnem nagy zűrbe keveredett ön miatt.

— Úgy van — felelte Mak szenvtelenül. De, engedelmével, ezt talán később vitassuk meg.

A vacsora sokáig tartott; sokat nevettek, keveset ittak. A főügyész elismételte a legfrissebb pletykákat; a felesége mondott néhány sikamlós viccet; és Mak elmesélte repülését a bombázóval. Ahogy harsogva nevetett rajta, a főügyész magában rettegve gondolt arra, mi történne most vele, ha akár egyetlen rakéta is célba talált volna.

Mikor a vacsora véget ért, a főügyész felesége elnézést kért, és távozott. A főügyész karon fogta Makot, és a dolgozószobájába vezette, hogy megkóstoljanak egy bort, amit az egész országban kevesebb, mint három tucat embernek volt csak alkalma megízlelni.

Letelepedtek a kényelmes karosszékekbe a kávézóasztal két oldalán, a dolgozószoba legmeghittebb sarkában, kortyolgatták a drága bort, és figyelték egymást. Mak nagyon komoly kifejezést öltött magára. Nyilván tudta, hogy mi következik, ezért a főügyész hirtelen elvetette eredeti tervét a beszélgetés folytatására, egy homályos célzásokból felépített agyafúrt tervet, egymás céljainak fokozatos megismertetésére. Rada sorsa, a Vándor intrikái, a Teremtők fondorkodása — ezek mind elvesztették jelentőségüket. A főügyész kétségbe esve, bámulatosan tisztán látta, hogy minden képessége a társalgásnak ilyetén irányítására hatástalan lenne erre az emberre. Mak vagy elfogadja a javaslatait, vagy egyenesen visszautasítja őket. A dolog rendkívül egyszerű volt, mint amilyen egyszerű a főügyész sorsának kérdése: vagy életben marad, vagy néhány napon belül eltapossák. Az ujjai remegtek; a borospoharat gyorsan az asztalra tette, és egyenesen a tárgyra tért.

— Tudom, Mak, hogy ön a földalatti mozgalom tagja, tagja a vezetőségének, és ellensége a fennálló rendszernek. Tudom azt is, hogy ön egy szökött elítélt, aki meggyilkolta egy speciális hadműveletet végző tank személyzetét. Nos, ami engem illet, én az állami főügyész vagyok, megbízható kormányhivatalnok, hozzáféréssel a legmagasabb szintű államtitkokhoz, és szintén a fennálló rend ellensége. A javaslatom: megszervezek egy államcsínyt. Hogy ön megdönthesse a Teremtők hatalmát. Mikor azt mondom, 'ön', akkor önre, és csakis önre gondolok: az ön szervezetének ehhez semmi köze. Meg kell értenie, hogy a földalatti mozgalom bármiféle beavatkozása totális katasztrófához vezetne. Az általam javasolt összeesküvés az én, a legmagasabb szintű államtitkokat érintő tudásomon alapul. Én el fogom árulni önnek ezeket a titkokat. Erről csak ön, és én tudhatunk. Ha egy harmadik személy is megtudná, nagyon gyorsan elintéznének minket. Tartsa észben, hogy a földalatti mozgalom, és annak vezetősége tele van provokátorokkal. Tehát ne számítson arra, hogy bárkiben is megbízhat, még a legközelebbi barátaiban sem.

Anélkül, hogy megízlelte volna, kiitta a borát. Aztán Mak felé hajolva folytatta.

— Tudom, hogy hol van a Központ. Ön az egyetlen ember, aki a hatalmába tudja keríteni. Én most javaslok önnek egy tervet, amit a Központ elfoglalására, és az azt követő intézkedésekre dolgoztam ki. Ön végrehajtja ezt a tervet, és ön lesz az államfő. Én ön mellett maradok, mint az ön politikai és gazdasági tanácsadója, mivel ön teljesen képzetlen ezeken a területeken. Én jól ismerem az ön céljainak általános vonásait. Nem ellenzem őket. Támogatom őket, egyszerűen azért, mert semmi sem lehet rosszabb annál, ami most van. Ez a helyzet. Én befejeztem. Most ön következik.

Mak nem szólt semmit. Forgatta ujjai közöt a borospoharat, és hallgatott. A főügyész várt: különös érzést érzett, mintha elszakadt volna a testétől, mintha már nem lett volna benne, hanem valahol az űrben lebegett volna; mintha valahonnan felülről nézett volna le erre a lágyan megvilágított, meghitt kis sarokra, a hallgatag Makra, és arra a Mak melletti karosszékbe kapaszkodó merev, vak, és élettelen valamire.

Végül Mak megtörte a csendet.

— Ha elfoglalom a Központot, mennyi az esély, hogy túlélem?

— Ötven-ötven százalék. Talán több. Nem tudom.

Mak újra hosszú hallgatásba merült.

— Megegyeztünk — mondta végül. — Hol van a Központ?

19.

Dél felé megcsörrent a telefon. Maxim felvette a kagylót. Az államügyész volt.

— Szim úrral szeretnék beszélni.

— Én vagyok — felelte Maxim. — Üdvözlöm. — Rögtön érezte, hogy történt valami.

— Visszajött. Tudna most rögtön kezdeni?

— Igen — felelte Maxim fojtott hangon. — De maga ígért valamit…

— Nem volt rá időm. — A hangjában ott volt a pánik jele. — És most sincs időm. Kezdje most rögtön. Egyetlen percet sem késlekedhetünk! Mak, hall engem?

— Igen, kitűnően. Ez minden?

— Úton van az intézet felé. Harminc-negyven percen belül ott lesz.

— Értem. Más?

— Ez minden. Gyerünk, Mak. Isten hírével!

Maxim letette a kagylót, csak ült ott néhány másodpercig, a következő lépést fontolgatta. — Masszaraks, micsoda felfordulás! De van még időm gondolkodni. — Újra megragadta a kagylót. — Allu Zef professzort kérem.

— Tessék!

— Mak vagyok.

— Masszaraks, kértelek, hogy ne zavarj ma.

— Maradj csendben, és figyelj. Azonnal gyere le az előcsarnokba, és ott várj rám.

— Masszaraks, dolgom van!

Maxim a fogát csikorgatta, és az asszisztensére pillantott. Az szorgalmasan számolt valamit a kalkulátoron.

— Zef, most azonnal menj le az előcsarnokba! Megértetted? Most! — Letette a kagylót, aztán tárcsázta a Vadkan számát. Szerencséje volt: otthon találta. — Mak vagyok. Menjen ki a ház elé, és várjon meg. Fontos!

— Nagyszerű — mondta a Vadkan. — Már megyek is.

Maxim letette a kagylót, kezével benyúlt az íróasztal fiókjába, és kihúzta az első mappát, amihez hozzáért. Miközben gépiesen belelapozott, lázasan próbálta felidézni magában a megtett előkészületeket. — A kocsi a garázsban van. A bomba a csomagtartóban. A tank tele van üzemanyaggal. Fegyverek nincsenek. Az ördögbe, nincs szükségem rájuk. Az iratok a zsebemben, és Vadkan vár rám. Jó, hogy eszembe jutott, hogy őt hívjam. Igaz, lehet, hogy nem akar majd jönni. Nem, nem hiszem, hogy visszautasítaná. Én sem tenném. Úgy látszik, ez minden… — A laboránshoz fordult: — Ha bárki keresne, mondd azt, hogy az Építésügyi Minisztériumba mentem. Egy-két órán belül itt leszek. Viszlát!

Hóna alá csapta a mappát, kilépett a laboratóriumból, és leszaladt a lépcsőn. Zef már az előcsarnokban sétált. Mikor észrevette Maximot, megállt, karját összefonta a háta mögött, és homlokát ráncolva nézett rá.

— Mi a fene van? Masszaraks!

Maxim megragadta a karját, és a kijárat felé húzta.

— Mi a fene van itt? — morogta Zef. — Hová megyünk? És miért?

Maxim kilökte az ajtón, magas után húzta az aszfaltozott járdán, és befordultak a sarkon, a garázs felé. A környék néptelen volt, csak egy fűnyíró pöfögött a távolban.

— Hova az ördögbe viszel? — kiabált Zef.

— Pofa be, és figyelj! Most rögtön szedd össze az összes emberedet. Mindet. Mindenkit, akit csak elérsz. A pokolba a kérdésekkel! Figyelj! Mindenkit, akit csak tudsz. És fegyvereket. Van ott egy pavilon a kapuval szemben. Tudod, hol van? Vedd be magad oda, és várj. Nagyjából harminc percig. Figyelsz rám, Zef?

— Na és? — kérdezte Zef türelmetlenül.

— Nagyjából harminc perc múlva a Vándor megérkezik a kapuhoz.

— Visszajött?

— Ne szakíts félbe. A Vándor várhatóan nagyjából harminc perc múlva érkezik a kapuhoz. Ha nem — hát nem. Te csak lapulsz, és megvársz engem. De ha jön — lődd le.

— Elment az eszed? — kérdezte Zef. Maxim elindult, Zef átkozódva rohant utána. — Masszaraks, mindnyájunkat meg fognak ölni! Őrség… Spiclik mindenütt…

— Tégy meg minden tőled telhetőt. A Vándort le kell lőni.

Odaértek a garázshoz. Maxim teljes súlyával nekifeszült a retesznek, és kitárta az ajtót.

— Ez őrültség — mondta Zef. — Miért a Vándort? Nem egy rossz fickó; mindenki szereti.

— Tegyetek meg minden tőletek telhetőt — mondta Maxim hűvösen. Felnyitotta a csomagtartót, megtapogatta a gyújtót és az időzítő szerkezetet az olajos papíron keresztül, aztán visszacsukta a fedelet. — Most nem mondhatok neked semmit. De van egy esélyünk. Csak egyetlen esélyünk. — Beült a kormánykerék mögé, és bedugta a slusszkulcsot. — És gondolj arra: ha ti nem intézitek el, ő fog elintézni engem. Nagyon kevés időtök lesz rá. Indulj, Zef!

Elindította a motort, és lassan kitolatott a garázsból.

Zef az ajtóban állt. Maxim először látta őt ilyennek: ijedtnek, döbbentnek, zavarodottnak.

A kocsi továbbgördült a kapu felé. A faarcú légiós minden sietség nélkül felírta a rendszámot, felnyitotta a csomagtartót, belenézett, lecsukta, aztán visszament Maximhoz.

— Mi van a csomagtartóban?

— Refraktométer — felelte Maxim, odanyújtva neki az igazolványát és a refraktométer szállítólevelét.

— Refraktométer, RL-7, gyári szám… — dünnyögte a légiós. Egy perc, felírom.

A zsebében kotorászott, a noteszét kereste.

— Siessen, kérem. Sürgős dolgom van — mondta Maxim.

— Ki írta alá ezt a szállítót?

— Nem tudom. Talán a Nagyfejű.

— Nem tudja? Nem lenne semmi gond, ha ki tudnám betűzni az aláírását.

Végül kinyitotta a kaput, és Maxim kigördült az útra. — Ha ez nem jön össze — gondolta — és túlélem, akkor menekülnöm kell. Átkozott Vándor, megérezte, hogy valami készül, és visszajött. Tegyük fel, hogy sikerül — akkor mi van? Semmi sincs készen, nincs meg a palota alaprajza. Agyasnak nem volt ideje megszerezni, és nem szerezte meg azokat a fotókat sem a Teremtőkről. Az embereink nincsenek felkészülve; nincsen tervünk. Átkozott Vándor! Ha ő nem lenne, maradt volna három napom, hogy kidolgozzak valami tervet. Aztán meg itt van a hadsereg… Meg a vezetőség, masszaraks! Ők gyorsan rá fognak mozdulni. Velük is foglalkozni kell. Nos, ez a Vadkan dolga lesz. Örömmel fogja csinálni. Ő tudja, hogy kell bánni velük. Aztán itt vannak a fehér tengeralattjárók… Masszaraks, és még ez a háború is! Igen, úgy látszik, a háború véget ért. Habár, ki tudja, talán még készül ott valami…

Maxim a Központi utcáról befordult két gigantikus, rózsaszín kőből épült felhőkarcoló közé, egy keskeny utcácskába, és a macskakövön tovább gördült egy düledező, koromtól megfeketedett házikó felé. A Vadkan már várt rá, egy lámpaoszlopnak dőlve cigarettázott. Mikor a kocsi melléje állt, eldobta a csikket, átpréselte magát az aprócska ajtón, és beült Maxim mellé. Nyugodt volt, mint mindig.

— Üdvözlöm, Mak. Mi az ábra?

Maxim egy éles kanyarral megfordult, és visszatért a főutcára.

— Tudja, mi az a termikus bomba?

— Hallottam róla — felelte a Vadkan.

— Jó. Volt már dolga időzített gyújtóval?

— Például tegnap…

— Nagyszerű.

Egy darabig csendben folytatták az útjukat. Nagy volt a forgalom. Maxim minden figyelmét arra összpontosította, hogy átfurakodjon a hatalmas teherautók és öreg buszok között anélkül, hogy nekikoccanjon valamelyiknek, vagy ők neki, hogy elcsípje a zöld lámpákat, és hogy tartsa a sebességet. Végül kiverekedték magukat az ismerős, hatalmas fákkal szegélyezett autópályára.

— Milyen különös — villant Maxim eszébe hirtelen. — Ugyanezen az úton kerültem ebbe a világba — azaz hozott be Fank.  Igencsak valószínű, hogy ugyanezen az úton fogom elhagyni is ezt, és minden más világot, és magammal viszek egy jó embert is. Vetett egy gyors oldalpillantást a Vadkan derűs arcára: ott ült, műkezét kilógatva az ablakon, udvariasan várva Maxim magyarázatára. Lehet, hogy meglepődött, vagy nyugtalan volt, de arca kifejezéstelen maradt. Maxim büszke volt rá, hogy egy ilyen kaliberű ember megbízott benne, és hallgatólagosan rábízta magát.

— Nagyon hálás vagyok magának, Vadkan — mondta.

— Hogyhogy? — kérdezte a Vadkan, feléje fordulva.

— Emlékszik, mikor egyszer egy vezetőségi ülésen félrehívott, és adott néhány jó tanácsot?

— Igen.

— Hát ezért vagyok hálás magának. Megfogadtam a tanácsát.

— Igen, észrevettem. De egy kicsit ki is ábrándított.

— Igaza volt akkor — mondta Maxim. — Megfogadtam a tanácsát. Ennek eredményeképpen alakultak úgy a dolgok, hogy felmerült annak a lehetősége, hogy elfoglaljam a Központot.

A Vadkan beindult.

— Most? — kérdezte élénken.

— Igen, most. Sietnünk kell. Nem volt időm, hogy bármit is előkészítsek. Lehet, hogy meg fognak ölni; akkor az egész hiába volt. Ezért csak magát hoztam.

— Folytassa.

— Én bemegyek az épületbe, maga a kocsiban marad. Hamarosan beindul a riasztó, lövöldözés is lehet. Emiatt ne zavartassa magát. Maradjon veszteg a kocsiban, és várjon. Várjon húsz percig. Ha ezalatt sugárcsapást érez, az azt jelenti, hogy minden rendben halad. Boldog mosollyal az arcán ájulhat el. Ha nem, akkor szálljon ki a kocsiból. Talál egy bombát a csomagtartóban. Időzített gyújtása van, tíz percre beállítva. Tegye ki a bombát az utcára, kapcsolja be a gyújtást, aztán menjen. Nagy pánik lesz. Használja ki a lehetőséget.

A Vadkan Maxim szavain töprengett.

— Telefonálhatok?

— Nem.

— Figyeljen Mak, ha még életben lesz, emberekre lesz szüksége, akik felkészültek a harcra. Ha meghal, nekem lesz rájuk szükségem. Mert egyedül csak engem hozott. Ha magam vagyok, csak elkezdeni tudom a dolgot. Akkor aztán túl kevés időnk marad. Ezért előre figyelmeztetni kellene az embereket. Szeretném figyelmeztetni őket.

— A földalatti mozgalom vezetőségét? — kérdezte Maxim ellenségesen.

— Még mit nem. Megvan nekem a saját csapatom.

Maxim nem válaszolt. Ismerős, szürke, ötemeletes épület, előtte kőfallal, tornyosult föléjük. A folyosóin Halacska sétált, és a dühös Víziló kiabált és köpködött valahol. Ez volt a Központ. A kör bezárult.

— Rendben van — egyezett bele Maxim. — Van ott egy telefonfülke a bejáratnál. Mikor én bementem — de nem előbb — maga kiszáll a kocsiból, és telefonál.

— Jó — mondta a Vadkan.

Ahogy közeledtek az autósztráda lehajtójához, Rada képe villant Maxim agyába; azon tűnődött, mi lesz vele, ha ő nem tér vissza. Alighanem rossz idők várnak majd a lányra. De az is lehet, hogy semmi nem történik, elengedik. — Akkor is, teljesen magára marad majd. Sem Gaj, sem én… Szegény lány.

— Van családja? — kérdezte Vadkant.

— Igen, feleségem.

Maxim az ajkába harapott.

— Sajnálom, hogy ilyen szerencsétlenül alakultak a dolgok.

— Hagyjuk ezt, Mak — felelte a Vadkan szenvtelen hangon. — Én már elbúcsúztam. Mindig elbúcsúzom, ha elmegyek otthonról. Szóval ez a Központ. Ki gondolta volna…

Maxim a parkolóban bemanőverezett egy ütött-kopott kisautó, és egy állami luxus-limuzin közé.

— Nos, azt hiszem, itt volnánk — mondta. — Kívánjon nekem szerencsét, Vadkan.

— Teljes szívemből. — a Vadkan hangja megbicsaklott. — Hát mégis megérhettem ezt a napot — mormogta maga elé.

Maxim fejét a kormánykerékre hajtotta.

— Bárcsak túlélnénk ezt a napot — mondta. — Jó lenne megérni az estét.

A Vadkan nyugtalanul figyelte.

— Nem szívesen megyek be oda, Vadkan — magyarázta Maxim. — Nagyon nem szívesen. Mindenesetre emlékezzen erre, és feltétlenül mondja el a barátainak: maguk nem egy gömb belső felületén élnek, hanem a külsőn. A világmindenségben nagyon sok ilyen gömb van. Egyeseknek a lakói sokkal rosszabb helyzetben vannak, mint maguk, másokon sokkal jobban élnek maguknál. De én mondom magának: a mindenségben sehol nem élnek emberek maguknál ostobábban. Nem hiszi? A pokolba magával! Indulok.

Kinyitotta az ajtót, és kikászálódott. Átsétált a parkolón, és felment a kőlépcsőn. Felfelé menet kitapogatta a zsebében a belépési engedélyt, amit a főügyész készített neki, a benti tartózkodási engedélyt, amit a főügyész lopott, és az üres, rózsaszín keménypapír darabot, ami egy másik engedélyt volt hivatva helyettesíteni, amit a főügyész sem hamisítani, sem lopni nem tudott neki. Meleg volt, és a lakott sziget áthatolhatatlan égboltja úgy ragyogott, mintha alumíniumból lett volna. A lépcső mintha égette volna a cipőtalpán keresztül. Micsoda esztelen vállalkozás! — Mi az ördögnek vágtam bele, ha nem volt időm rendesen felkészülni? Mi van, ha egy katonatiszt helyett kettő, vagy három vár rám abban a kis szobában, fegyverekkel? Csacsu kapitány pisztolyt használt, de ezúttal jóval több golyóra számíthatok. Akkor sokkal jobb állapotban voltam, és Csacsu mégis majdnem elintézett. Most nem fogják hagyni, hogy elkússzak. Micsoda bolond vagyok! Bolond voltam akkor is, és az vagyok még most is. A főügyész jól behúzott a csőbe. De hogy lehet az, hogy megbízott bennem? Nem tudok rájönni. Ó, milyen jó is volna hagyni ezt az egészet, elrohanni, ki a hegyekbe, szívni a tiszta, friss hegyi levegőt. Sosem sikerült eljutnom oda. Egy ilyen agyafúrt, bizalmatlan ember — mégis rám bízott egy ilyen értékes titkot! Világának legnagyobb kincsét!

Kinyitotta az üvegajtót, és átnyújtotta a légiósnak a belépési engedélyét. Az előcsarnokon áthaladva elment egy szemüveges lány mellett, aki az engedélyeket pecsételte, és egy adminisztrátor mellett, aki telefonon veszekedett valakivel. A folyosó bejáratánál felmutatta a tartózkodási engedélyét egy másik légiósnak. A légiós barátságosan biccentett az ismerős alaknak: Maxim naponta megfordult itt az elmúlt három nap során.

Ment tovább.

Végigment a hosszú, ajtók nélküli folyosón, és balra fordult.

Ez volt itt a második látogatása. Tegnap „tévedésből” járt erre. (– Melyik szobát keresi, uram? — A tizenhatost, káplár. — Rossz folyosóra jött, uram. Az a következőn van. — Elnézést, káplár. Köszönöm.)

Átadta a káplárnak a tartózkodási engedélyét, és vetett egy lapos pillantást a szemben lévő ajtó két oldalán feszes vigyázzban álló, géppisztollyal felfegyverzett két stramm légiósra. Aztán a másik ajtóra nézett, amin néhány másodperc múlva be fog menni. „Különleges Szállítmányozás.” A káplár gondosan szemügyre vette az engedélyét, és megnyomott egy gombot a falon. Csengő szólalt meg az ajtó mögött. — Most riasztotta a zöld függöny mögött ülő tisztet. Talán két tisztet. Vagy akár hármat. Rám várnak, hogy bemenjek. Ha megijedek tőlük, és meghátrálok, belefutok a káplárba, és abba a másik ajtót őrző két légiósba. És az a szoba valószínűleg tömve van katonákkal.

A káplár visszaadta az engedélyt. — Kérem, tartsa készenlétben a dokumentumait — mondta.

Zsebéből kivéve a rózsaszín kartondarabot kinyitotta az ajtót, és belépett a szobába.

Masszaraks! Nem egy szoba, hanem három. Egy egész lakosztály, zöld függöny a túlsó végén. A lába alatt a futószőnyeg egyenesen a zöld függönyhöz vezet. Legalább harminc méter.

És nem két vagy három katonatiszt. Hat!

Az első szobában ketten, a hadsereg szürke egyenruhájában. A fegyverüket már rá szegezték. A második szobában ketten a légió feketéjében. A fegyverükkel még nem céloznak, de már előhúzták. A harmadikban ketten, civil ruhában, a függöny két oldalán.

Az egyik elfordította a fejét.

— Rajta, Mak!

Egy hatalmas ugrással előrelendült, és egy töredék pillanatig arra gondolt, mi lesz, ha meghúzódik valamelyik ina. Léghuzat csapott az arcába.

Itt van: a zöld függöny.

A bal oldali civil másfelé néz. Adj neki — egy csapás a nyakára.

A jobb oldali civil pislog. A szemei fennakadnak.

Most lecsapod, aztán befelé a liftbe!

A liftben sötét van. Hol a kapcsoló? Masszaraks, hol van?

Magányos géppisztoly kattog lassan, visszhangzik a folyosókon. Egy második azonnal csatlakozik hozzá.

De még mindig az ajtóra lőnek, ahol utoljára láttak. Még nem fogták fel, hogy mi történt. Csak reflex.

A kapcsoló. Hol van? Masszaraks, itt, a legkézenfekvőbb helyen.

Megnyomta a gombot, és a fülke ereszkedni kezdett. Gyorsan haladt: expressz lift. A lába fájni kezdett. — Megrándult a bokám? Oda se neki, nem számít. Masszaraks, ezt végig kell csinálnom!

A fülke megállt, Maxim kiugrott. Az akna morajlani és kongani kezdett, szilánkok röpködtek. Három fegyver tüzelt folyamatosan felülről a fülke tetejére. — Lőjetek csak. Majd rájöttök, hogy csak az időtöket vesztegetitek, hogy vissza kell szereznetek a liftet, hogy magatoknak kell lejönnötök. Eljátszottátok a szerencséteket.

Körbepillantott. — Masszaraks, már megint egy probléma. Nem egy bejárat van, hanem három. Három teljesen egyforma alagút. Aha, kettő közülük csak tartalék generátor. Amíg az egyik dolgozik, a másik kettőt karbantartják. Most melyik működik? Úgy látszik, ez.

Berohant a középső alagútba. A lift felberregett a háta mögött. — Elkéstetek, fiúk. Nem fog összejönni, még akkor sem, ha hosszú az alagút, és nekem fáj a bokám. Á, itt egy kanyar. Most már nem kaptok el, szarháziak. — Odaért az acéllap mögött dübörgő generátorokhoz, és megpihent néhány másodpercre. — A munka nagyjával végeztem; a maradék már könnyű lesz. Pár perc múlva lejönnek a lifttel, és betódulnak az alagútba. De azt nem tudják, hogy a depressziós sugárzó majd visszaűzi őket. Mi más történhet még? Bedobhatnak egy könnygázgránátot a folyosóra. De ezt kétlem: feltehetően nincs is nekik. Mostanra már valószínűleg megszólaltatták a riasztót. Természetesen a Teremtők ki tudnák kapcsolni a depressziós sorompót. De ők nem fogják rászánni magukat, hogy megtegyék. És nem tudnák időben megtenni, még ha akarnák sem. Ötüknek kellene összejönni, öt kulccsal, és mindegyiknek egyet kellene értenie a döntéssel; először is azt kellene tisztázniuk, nem trükközik-e valamelyik közülük, vagy nincs-e valami provokáció a háttérben. Végül is ki tudna ezen a világon áttörni a sugárzási sorompón? Talán a Vándor, ha titokban kifejlesztett valami védőberendezést. De az a hat fegyveres őr odafönt megállítaná. Más pedig nincsen.

Géppisztolyok kezdtek kelepelni a sarkon túl, a sötét alagútban. — Lőjetek csak, fafejűek. Engem nem zavar. — Az energiaellátó kapcsolótáblája fölé hajolt, óvatosan eltávolította a burkolatát, és kidobta a sarkon túlra. — Igen, nagyon primitív készülék. Jó, hogy annyit olvastam az elektronikájukról. És ha nem olvastam volna? És ha a Vándor két nappal ezelőtt visszaérkezett volna? Igen, barátocskáim, itt állok, mint egy újonc műszerész, akinek nagy sietve kell valami hibát elhárítania. Még azt sem tudom, hogy mit keresek. Masszaraks, miféle tervezés ez… Nincs szigetelés! Aha, itt van. Nos, Isten hírével, ahogy az államügyész úr mondaná!

Leült a padlóra a kapcsolótábla elé, és keze fejével megtörölte a homlokát. Megtette a dolgát: a depressziós mező erőteljes csapásai beterítették az egész országot, a folyón túli területektől a honti határig, az óceántól az alabástrom hegyekig.

A fegyverek elhallgattak. A tiszt urakat leterítette a depressziós mező. Meg kéne néznem, hogy néznek ki, mikor elborítja őket a depresszió.

Életében először a főügyész úr is örömmel fogadta a sugárcsapást. De engem tényleg nem érdekel, hogy megnézzem, hogy néz most ki. A Teremtők azt sem tudják, mi kapta el őket, és most fetrengenek a fájdalomtól, feldobták a patájukat, ahogy Csacsu kapitány szokta volt mondani. Most ő is kiterült, akár a többiek. És ennek átkozottul örülök.

Zef és a fiúk is ott fekszenek, patákkal felfelé.

A Vándor! Nagyszerű! Az a kurafi Vándor is kifeküdt, feldobta a patáját, a hatalmas fülei beterítik a padlót. A legnagyobb fülek az egész országban. Talán már le is lőtték. Az még jobb lenne.

Rada, az én Radám is ott fekszik valahol, a depresszió szorításában. Nem baj, ez valószínűleg nem fájdalmas, és hamarosan vége lesz.

Vadkan…

Felugrott. Mennyi idő telt el? Rohant visszafelé az alagútban. A Vadkan valószínűleg szintén kiterült. De ha hallotta a lövöldözést a sugárcsapás előtt, lehet, hogy nem tudott a helyén maradni.

Rohant a lift felé, megállt egy pillanatra, hogy megnézze a leterített katonákat. Lesújtó látvány volt: mindhárman eldobták a fegyverüket, és sírtak; még ahhoz is túl gyengék voltak, hogy letöröljék a könnyeiket. — Jól van, sírjatok csak, sirassátok az én Gaj cimborámat; sirassátok Ordit, Gelt, Erdész barátomat. Ahogy kinéztek, nem sírhattatok kölyökkorotok óta; mindenesetre sosem sirattátok meg azokat, akiket megöltetek. Hát sírjatok, legalább a saját halálotok előtt.

A lift gyorsan felvitte a felszínre. A hosszú szoba tele volt tisztekkel, tiszthelyettesekkel, légiósokkal, civilekkel — mind felfegyverezve, a földön ülve vagy fekve, és búslakodva. Zokogtak, motyogtak, fejüket rázták, verték a mellüket. — Masszaraks, micsoda látvány! A fekete sugárzás… Meg tudom érteni, miért tartogatták a Teremtők a nehéz napokra.

Futott az előcsarnokban, átugrált a padlón erőtlenül mocorgó testek fölött. Miután majdnem hasra esett a kőlépcsőn, megállt a kocsija előtt, és kifújta magát. A Vadkan idegei végül is kitartottak: az első ülésen feküdt, csukott szemekkel.

Maxim kihúzta a bombát a csomagtartóból, levette róla a csomagolópapírt, aztán sietség nélkül visszament a lifthez. Gondosan szemügyre vette a gyújtószerkezetet, beállította az időzítőt, a bombát a lift padlójára fektette, és megnyomta a „le” gombot. A fülke alámerült, magával vitte az alvilági tüzes tóba, ahol tíz perc alatt a szabadság fog majd kifőni belőle. Pontosabban kilenc perc, és…

Visszatért a kocsihoz, Vadkant többé-kevésbé függőleges helyzetbe támasztotta, és kiállt a parkolóból. A szürke épület föléje magasodott, súlyosan, ostobán, halálra ítélten, tele halálra ítélt emberekkel, akik sem járni nem tudnak, sem felfogni azt, ami történt.

Ez egy fészek, egy kígyófészek, tele válogatott szeméttel, amit nagy gonddal gyűjtöttek össze, és halmoztak fel itt, azzal a félreérthetetlen céllal, hogy ugyanilyen szemétté változtassák át mindazokat, akik az emitterek boszorkányos bűvkörébe kerültek. Mindannyian a nép ellenségei, és egyikük sem habozott volna egy pillanatig sem, hogy lelőjön, eláruljon, vagy keresztre feszítsen engem, Vadkant, Zefet, Radát… Minden barátomat. Jobb is, hogy a gondolataim korábban nem tévedtek erre az ösvényre. Még utamat állták volna. Eszembe jutott volna Halacska. Ő az egyetlen ebben a pusztulásra ítélt kígyófészekben, aki… De mit törődöm én Halacskával? Valójában mit tudok én róla? Hogy ő tanított meg a nyelvükre? És hogy megvetette az ágyamat? Felejtsd el; tudod nagyon jól, hogy sokkal több forog itt kockán, mint Halacska. A lényeg az, hogy mostantól kezdve halálos elszántsággal kell küzdened, ahogy azt mindenki más is teszi. És bolondok ellen kell majd harcolnod, eszelős bolondok ellen, akiket a sugárcsapások csináltak az emberekből; intelligens, tudatlan, kapzsi idióták ellen, akik a sugárcsapásokat elrendelték; jószándékú idióták ellen, akik, ugyanezeket az emittereket felhasználva, a legnagyobb örömmel változtatnák az eszelős, ördögi bábokat jóravaló, illedelmes bábokká. És ezek mind megpróbálnak majd elpusztítani téged, a barátaidat, és a céljaidat. A Varázsló azt mondta: „Ne hagyja, hogy a lelkiismerete meggátolja a világos gondolkodásban, és engedje, hogy az értelme megtanulja elnyomni a lelkiismeretét, ha a körülmények úgy kívánják.” Igaza volt. Ez a szomorú igazság. Igen, amit itt ma véghezvittem, azt a barátaim hőstettnek neveznék! A Vadkan megérhette ezt a napot; úgy hitt benne, mint egy tündérmesében. Mint ahogy Erdész, Ordi, Zöldség, és Gel Ketsef is, és Gaj cimborám, meg mások, tucatnyian, és olyan emberek százai és ezrei, akikkel soha nem is találkoztam. Most mégis rosszul érzem magam. De ha azt akarom, hogy az emberek ezután megbízzanak bennem, és kövessenek, sosem mondhatom majd el senkinek, hogy számomra a nap leghősiesebb pillanata nem akkor következett el, mikor felpattantam, és átfutottam a golyózáporon, hanem most, éppen most, mikor még lenne idő visszafordulni és hatástalanítani a bombát, én meg gázt adok, és el innen, erről az elátkozott helyről…

Végighajtott a nyílegyenes autópályán, ahol Fank autózott vele hat hónappal ezelőtt egy luxus limuzinban, és előzte meg a páncélos járművek végeláthatatlan menetoszlopát. Fank őrült sebességgel hajtott, hogy leszállítsa őt a Vándornak. Most már megértette, miért kellett neki. — Tudta, hogy immúnis vagyok a sugárzásra, hogy igencsak naiv vagyok, és hogy kedve szerint manipulálhat majd. Igen, a Vándor pontosan tudott mindent. A pokolba vele! Ez az ember az ördög maga; a legfélelmetesebb ember az egész országban, talán az egész bolygón. „Ő mindent tud” — mondta a főügyész. Nem, nem mindent. Megszerezted az irányítást, Mak. Elhódítottad az ördögtől. Most meg kell őt ölnöd, míg túl késő nem lesz, még mielőtt összeszedhetné magát. Talán a fiúk már megölték… Rögtön a búvóhelye kapujában. De nem, nem hiszem, hogy elkapták volna; túl nagy falat ő nekik. A Hólyag még huszonnégy rokonával meg a csomó géppuskájával együtt sem tudta elintézni. Kár, hogy nem volt időm felvenni a kapcsolatot a Tábornokkal. A büntetését tölti a fegyenctelepen. Szükségem lett volna rá, hogy felkészüljön, felkelést robbantson ki a politikai foglyok között, és csapatszállító vonatokon ide küldje őket. De bármi is történik ott, nekem ki kell nyírnom a Vándort. Igen, ki kell nyírnom, és kitartani néhány órán át, amíg a hadseregen és a Légión úrrá nem lesz a sugárzás-elvonás okozta levertség. Közülük senki sem tud a sugárzás-elvonás okozta depresszióról — még a Vándor sem. Honnan is tudhatna?

Az autópálya tele volt minden elképzelhető helyzetben leparkolt kocsikkal; néhányan lefutottak a padkáról, bele a vízelvezető árokba. A vezetőket és az utasokat legyűrte a depressziós csapás: néhányan a kocsilépcsőn ülve szomorkodtak; mások az üléseiken kornyadoztak, vagy szétszéledtek az útpadkákon. Ez lelassította Maximot, arra kényszerítette, hogy a járműveket és testeket kerülgesse, fékezzen, kerülőket tegyen. Nem vette észre a város irányából feléje száguldó élénksárga kocsit. Az szintén kerülgette az akadályokat, de csak ritkán lassított.

A két jármű az autópálya egy viszonylag néptelen szakaszán találkozott, és majdnem összeütköztek, mikor elszáguldottak egymás mellett. Maxim egy tar koponyát pillantott meg, kerek, zöld szemeket, hatalmas, elálló füleket, és összeszorult a szíve. — A Vándor! Masszaraks! Az egész országot kiütötte a depressziós mező, hazavágott minden degent, és ennek a kurafinak, ennek az ördögnek sikerült megszökni előle. Ami azt jelenti, hogy feltalált valami védőberendezést. És nálam nincsen fegyver. — Maxim a visszapillantó tükörre pillantott, látta, hogy a hosszú, sárga kocsi megfordul. — Nos, boldogulni fogok anélkül is. A lelkiismeretem a legkevésbé sem fog tiltakozni, ha elintézem ezt a fickót. — Padlóig nyomta a gázt. — Húzz bele, gyerünk! Gyerünk, kicsikém! — A lapos, sárga motorháztető egyre közeledett, már az acélzöld szempárt is látta a kormánykerék mögött. — Gyerünk, Mak!

Egyik kezét védően a Vadkan elé tartva Maxim megfeszítette izmait, és a fékre taposott. A fékek visítása és csikorgása, fém recsegése és ropogása közepette a sárga motorháztető a csomagtartójába vágódott, összegyűrődött, mint a harmonika, és felnyílt. Üvegszilánkok záporoztak mindenfelé. Maxim kirúgta az ajtót, és kibukott a kocsiból. Testét fájdalom járta át tetőtől talpig, de törött térdéről, lenyúzott kezéről rögtön megfeledkezett, mikor megpillantotta az előtte álló Vándort. A Vándor! Ez lehetetlen! De ott volt. Az ördögi Vándor, hűvösen és fenyegetőn, kezét ütésre emelve.

Maxim nekirontott, és minden maradék erejét latba vetve feléje sújtott. Elhibázta! A tarkóját ért rettenetes ütéstől megpördült, mint a motolla. Mikor visszanyerte az egyensúlyát, látta, hogy a Vándor megint föléje tornyosul: a kopasz koponya, az acélos zöld szemek, és karja felemelve, hogy ismét lesújtson vele. Arca fagyos maszk volt, elbámult Maxim feje felett. Maxim megint feléje csapott, és ezúttal talált. A sötét, hórihorgas alak összecsuklott, és lassan az úttestre roskadt. Maxim fújt egyet, és megfordult.

A Központ kocka alakú épülete tisztán kivehető volt. Aztán a szeme láttára belapult, leomlott, összeroskadt. Vibráló, forró levegő, gőz és füst emelkedett föléje; és valami vakító fehérség, aminek hőjét még ebből a távolságból is érezni lehetett, tűnt fel a hosszú függőleges gerendák, és ablakkeretek között. Rendben, minden a terv szerint megy. Maxim diadalittasan fordult a Vándor felé. Az ördögi figura az oldalán feküdt, szemei csukva, hosszú karjait gyomra köré kulcsolta. Maxim óvatosan közelebb ment hozzá. Az összetört kocsiból Vadkan dugta ki a fejét. Tekeregve és vergődve próbált kikászálódni belőle. Maxim megállt a Vándor mellett, és föléje hajolt, azt fontolgatva, hogyan, és hová vihetné be a végső csapást. Mikor kezét a földön elterült alak fölé emelte, a Vándor kissé kinyitotta a szemét, és rekedten, elfúló hangon azt mondta linkoz nyelven: — Idióta! — Maxim úgy érezte, rögtön összecsuklik.

— Átkozott idióta! Taknyos! — folytatta a Vándor.

A szürke ürességen át Maxim a Vadkan hangját hallotta, hangosan és tisztán: — Álljon félre, Mak, nekem van fegyverem.

Maxim elkapta a kezét.

A Vándor nagy nehezen felült, még mindig a gyomrát markolászva. — A pokolba — motyogta fájdalmasan. — Ne ácsorogjon itt. Szerezzen egy kocsit. Mint ha élne!

Maxim értetlen képpel nézett körül. Az autópálya újra életre kelt. A Központ eltűnt: már csak egy gőzölgő, bűzös, olvadt fémtócsa volt a helyén. A tornyok nem működtek, a bábok megszűntek báboknak lenni. Elképedt alakok toporogtak az autóik körül, próbálták kitalálni, hogy mi történt velük, hogyan és miért jöttek ide, és mit fognak csinálni ezután.

— Kicsoda maga? — kérdezte a Vadkan.

— Semmi köze hozzá — felelte a Vándor linkoz nyelven. Láthatóan fájdalmai voltak.

— Nem értem — mondta Vadkan, és felemelte a fegyverét.

— Kammerer, — emelte fel a hangját a Vándor, — mondja meg a terrorista barátjának, hogy fogja be. És menjen, szerezzen egy kocsit.

— Egy kocsit? — kérdezte Maxim, értetlenül és tanácstalanul.

— Masszaraks! — nyögte a Vándor, kezét még mindig a gyomrára szorítva. Sikerült talpra állnia, aztán bizonytalan léptekkel odament Maxim kocsijához, és bemászott. — Üljenek be! — szólt ki a vezetőülésből. Válla fölött hátrapillantott a lángokkal színezet füstoszlopra. — Mi a fenét pakolt alá?

– Egy termikus bombát.

— Az alagsorba, vagy az előcsarnokba?

— Az alagsorba.

A Vándor felnyögött, fejét hátrahajtva megpihent pár pillanatra, aztán beindította a motort. A kocsi rázkódni és zörögni kezdett.

— Az Isten szerelmére, szálljanak már be! — kiáltotta.

— Ki ez? — kérdezte a Vadkan. — Egy honti?

Maxim megrázta a fejét, egy rántással kinyitotta az összegyűrődött hátsó ajtót, és intett Vadkannak, hogy szálljon be.

Ő megkerülte a kocsit, és beült a Vándor mellé. A kocsi meglódult, és imbolyogva elindult az autópályán.

— Most mit akar tenni? — kérdezte a Vándor.

— Várjon már — mondta Maxim. — Legalább azt mondja meg, hogy kicsoda maga.

— A Galaktikus Biztonsági Szolgálat ügynöke vagyok — felelte a Vándor keserűen. — Öt éve vagyok itt. Azért jöttünk, hogy előkészítsünk egy fontos akciót; hogy megpróbáljuk megmenteni ezt a világot. Mindent alaposan megterveztünk, minden lehetséges következményt figyelembe vettünk. Mindent! Ért engem? Aztán jön maga. Ki az ördög maga, hogy beleüti az orrát más emberek dolgaiba, mindent összezagyvál, és bombákat robbant? Kinek képzeli magát?

— Honnan tudhattam volna? — Maxim hangja elcsuklott.

— Persze hogy nem tudta. De a Független Felderítő Egység tagjaként azt tudnia kellett volna, hogy tilos beleavatkoznia az itteni dolgokba. Otthon, a Földön, az édesanyja majd' eszét veszti az aggodalomtól, a barátnői egyfolytában telefonálgatnak, az apja otthagyja a munkáját… Mi az ördögöt akart csinálni?

— Lelőni magát — felelte Maxim.

— Micsoda?

A kocsi hirtelen megfarolt.

— Igen — mondta Maxim megadóan. — Mi mást tehettem volna? Azt mondták, maga a felelős mindazért a sok gonoszságért, amit itt láttam.

— És ezt nem is volt olyan nehéz elhinnie, igaz?

— Nem, nem volt.

— Nos, rendben van. Mi volt a terve?

— Arra számítottam, hogy kitör a forradalom.

— Miért is?

— Nos, mivel a Központ megsemmisült, és nincs többé sugárzás, azt gondoltam, hogy…

— Mit gondolt?

— Hogy egyszerre megértik majd, hogy elnyomták őket, hogy nyomorúságos az életük, és fellázadnak.

— Miért lázadnának fel? — kérdezte a Vándor szomorúan. — Ki lázadna fel? A Teremtők még élnek és virulnak; a Légió ép és sértetlen; a hadsereg mozgósítva van, és az ország háborúban áll. Mégis mire számított?

Maxim az ajkába harapott. Természetesen beszélhetett volna a Vándornak a terveiről és céljairól, de nem lett volna semmi értelme, mivel semmi nem volt előkészítve, és így alakultak a dolgok…

— Arra számítottam, hogy a többire már nekik lesz gondjuk. — Maxim a válla fölött a Vadkanra mutatott. — Például ennek az embernek. Hadd foglalkozzon vele ő. Az én dolgom annyi volt, megadni nekik a lehetőséget, hogy ők maguk tervezhessenek.

— A maga dolga — dünnyögte a Vándor — az lett volna, hogy veszteg marad, míg én magáért nem megyek.

— Majd legközelebb jobban észben tartom.

— Még ma visszamegy a Földre — rendelkezett a Vándor.

— Nem hinném — felelte Maxim.

— Még ma visszamegy a Földre! — A Vándor felemelte a hangját. — Van elég gondom ezen a bolygón maga nélkül is. Fogja a Radáját, és eltűnik innen.

— Rada magánál van?

— Igen. Épen és egészségesen. Ne aggódjon.

— Köszönöm, hogy gondját viselte — mondta Maxim. — Nagyon hálás vagyok érte.

A kocsi beért a városba. A főutca teljesen bedugult az össze-vissza forgolódó, tülkölő autóktól, és bűzlött a kipufogógáztól. A Vándor befordult egy mellékutcába, a dzsumbujon át ment tovább. Itt kihalt volt minden. Az utcasarkokon rohamsisakos katonai rendészek álltak, kezüket a hátuk mögött összekulcsolva, mereven, mint a lámpaoszlopok. Itt nagyon gyorsan reagáltak az eseményekre: felhangzott az általános riadó, és amint összeszedték magukat a depressziós csapás után, máris mindenki az állomáshelyén volt. — Talán túl korán robbantottam fel a Központot. Talán ragaszkodnom kellett volna a főügyész tervéhez. Nem, nem, masszaraks! Jól van ez így. Hadd találják ki ők maguk, hogy hogyan tovább. — A Vándor újra kikanyarodott a főutcára. Vadkan finoman megkocogtatta a vállát a pisztolyával. — Tegyen ki engem, legyen szíves. Ott, ahol azok az emberek állnak.

Egy újságosbódé mellett öt alak ácsorgott, kezüket mélyen hosszú, szürke esőkabátjuk zsebébe süllyesztették. A járda néptelen volt. A depressziós csapás láthatóan nagyon megrémítette az embereket, arra kényszerítve őket, hogy sietve biztos helyre vonuljanak.

— Mit akar csinálni? — kérdezte a Vándor, és lassított.

— Szívok egy kis friss levegőt — felelte a Vadkan. — Ma kivételesen gyönyörű az idő.

— Velünk van — mondta Maxim. — Nyugodtan beszélhet előtte bármiről.

A kocsi megállt az út szélénél. Az esőkabátos alakok óvatosan visszahúzódtak az újságosbódé mögé, onnan kémleltek kifelé.

— Velünk? — húzta fel a szemöldökét a Vadkan. — Kivel?

Maxim zavartan pillantott a Vándorra, de az kísérletet sem tett, hogy kisegítse.

— Hiszek magának, Mak — mondta a Vadkan. — Most el kell intéznünk a dolgot a vezetőséggel. Ezzel kell kezdenünk. Maga tudja, miről beszélek. Van ott pár ember, akiket el kell távolítani, mielőtt magukhoz ragadnák a mozgalom vezetését.

— Jó gondolat — dünnyögte a Vándor. — Mindenesetre azt hiszem, én ismerem magát. Maga Tik Fesku, más néven a Vadkan. Igazam van?

— Igen. Mak, maga foglalkozzon a Teremtőkkel. Kemény munka lesz, éppen magának való. Hol tudok kapcsolatba lépni magával?

— Várjon csak, Vadkan, majdnem elfelejtettem — mondta Maxim. — Néhány óra múlva az egész ország ki lesz ütve, a sugárzás-elvonás miatt. Mindenki teljesen tehetetlen lesz.

— Mindenki? — kérdezte a Vadkan bizonytalanul.

— Mindenki, kivéve a degeneket. Ki kell használniuk ezt a néhány napot.

A Vadkan elgondolkodott.

— Ha ez igaz… Habár nekünk éppen a degenekkel lesz dolgunk. Hol tudom elérni magát?

Maximnak nem volt ideje válaszolni.

— Ugyanazon a számon, amin eddig — mondta a Vándor. — Ugyanott. Na most, a következőt kell tennie. Szervezze meg a bizottságát. Élessze újra azt a szervezetet, ami a Birodalom alatt volt. Az emberei közül néhányan nekem dolgoznak az intézetben. Masszaraks! Nincs elég időnk, sem emberünk. A pokolba magával, Maxim!

— Az a fő, — mondta a Vadkan, kezét Maxim vállára téve, — hogy a Központnak vége. Nagyszerű munkát végzett, Mak. Köszönöm. — Megszorította Maxim vállát, és műkezét magához ölelve nehézkesen kikászálódott a kocsiból.

— Csapja be az ajtót — szólt utána a Vándor. — Erősebben…

Az autó nekiiramodott. Maxim hátrapillantott. A Vadkan az esőkabátos emberek csoportjában állt, beszélt hozzájuk, jobbik kezében a pisztolyát lóbálta. Az emberek egykedvűen hallgatták. Még nem értették meg. Vagy nem hittek neki.

Az utca néptelen volt. Légiósokkal tömött páncélautók gördültek rajta. Messze előttük, ahol az út az intézet felé kanyarodott, már járművek álltak keresztbe az úton, és feketébe öltözött emberek özönlöttek belőlük. Egy hosszú, teleszkópos antennával felszerelt, visszataszítóan ismerős, élénksárga járőrkocsi tűnt fel a páncélozott autók oszlopában.

— Masszaraks! — motyogta Maxim. — Ezekről teljesen megfeledkeztem.

— Úgy tűnik, maga egy egész csomó dologról megfeledkezett — mondta a Vándor. — Megfeledkezett a mobil sugárzókról; megfeledkezett a Sziget Birodalomról; megfeledkezett a gazdaságtanról. Tudja, hogy az ország gazdaságilag az összeomlás szélén áll? Hogy éhínség fenyeget? Hogy a talaj nem terem eleget? Tudja, hogy elmulasztott gabona- és gyógyszertartalékokat felhalmozni? Tudja, hogy a maga által előidézett sugárzás-megvonás az esetek húsz százalékában őrültséget okoz? — Tenyerével megtörölte a homlokát. — Orvosokra van szükségünk… Tizenkétezer orvosra. Fehérjeszintetizátorok kellenek. Sugármentesítenünk kell, legalább kezdetnek, százmillió hektár szennyezett talajt. Meg kell állítanunk a bioszféra leépülését. Masszaraks, szükségünk van a Szigeteken legalább egy földi emberre. A saját embereink nem tudtak megmaradni ott; még arról sem tudtak tiszta képet adni, hogy mi van készülőben.

Maxim nem válaszolt. Közeledtek az útlezáráshoz. Egy furcsán ismerős, zömök tiszt elindult feléjük, kezével intett, és az irataikat követelte. A Vándor egy csillogó jelvényt nyomott az orra alá. A tiszt barátságtalanul szalutált, és Maximra pillantott. Csacsu kapitány… nem, Csacsu brigadéros volt, a Harcos Légiótól!

— Ez az ember magával van, excellenciás uram? — kérdezte.

— Igen. Sürgős dolgom van. Azonnal adjon parancsot, hogy engedjenek át.

— Elnézését kérem, excellenciás uram, de ez az ember…

— Azonnal engedjen át! — adta ki a parancsot a Vándor.

Csacsu brigadéros újra szalutált, szabályos hátraarcot csinált, és intett az embereinek. Az egyik teherautó félreállt, és a Vándor gyorsítva behajtott a megnyíló átjáróba.

— Így van ez — mondta. — Egy-kettő, és azt hiszed, minden meg van oldva. Lelőni a Vándort, felkötni a Teremtőket, kiszórni a gyávákat és a fasisztákat a földalatti mozgalom vezetőségéből, és már kész is a forradalom.

— Nem, sosem gondoltam, hogy ennyire egyszerű lenne. — Maxim szerencsétlennek és ostobának érezte magát.

A Vándor rápillantott, és szomorúan elmosolyodott. Maxim rájött, hogy ez az ember sem nem ördög, sem nem szörnyeteg, hanem egy jóindulatú, és nagyon sebezhető idős férfi, akire hatalmas felelősség súlya nehezedik, gyötrődik a hidegvérű gyilkos undorító jelmezében, és rettenetesen aggasztja az aprólékosan kidolgozott terv útjában felmerülő legújabb akadály. És most különösen zaklatott, mert ezúttal valaki a sajátjai közül, egy földi ember a tettes.

— Nem értem oda hozzád időben — mondta sajnálkozva. — Alábecsültelek. Gondoltam, csak egy kölyök vagy. Sajnáltalak. — Ironikusan elmosolyodott. — Ti, FFE-s fiúk, ti aztán gyorsan dolgoztok.

— Nem hiszem, hogy gyötörnie kellene magát — mondta Maxim. — Én biztosan nem fogom. Egyébként hogy hívják?

— Szólíts Rudolfnak.

— Nem, én nem gyötröm magam, Rudolf, és nem is áll szándékomban. Dolgozni akarok. Forradalmat csinálni.

— Szerintem jobban tennéd, ha hazamennél — javasolta a Vándor lemondóan.

— Otthon vagyok. — Maxim kezdte elveszíteni a türelmét. — Beszéljünk másról. Engem a mobil emitterek érdekelnek. Mit tehetünk ellenük?

— Semmit — felelte a Vándor. — Azon gondolkozz, mihez kezdesz az inflációval.

— Az emitterekről kérdeztem.

A Vándor felsóhajtott.

— Akkumulátorokból kapják az energiát. Csak az én minisztériumomnál lehet feltölteni őket. Nagyjából három nap alatt lemerülnek. Az invázió körülbelül egy hónap múlva kezdődik. A tengeralattjárókat rendszerint el tudtuk téríteni az útirányuktól, csak néhányan érték el a partot. Ezúttal egy egész armadát indítottak el. Eddig a depressziós sugárzókban bíztam, de most el kell süllyesztenünk őket. — Rövid szünetet tartott. — Szóval otthon vagy. Nos, lássuk csak. Pontosan mit is akarsz most csinálni?

Megérkeztek a minisztériumhoz. A nehéz kapukat szorosan bezárták, és a kő kerítésfal tele volt újonnan kialakított lőrések sötét nyílásaival. A minisztérium egy harcra kész erődre emlékeztetett. Három alak állt a pavilon mellett, és Zef vörös szakálla úgy világított a lombok közül, mint valami egzotikus virág.

— Nem is tudom — felelte Maxim. — Megteszek bármit, amit olyan emberek mondanak nekem, akik ismerik ezt a világot. Ha szükséges, gazdaságtannal foglalkozom. Ha kell, tengeralattjárókat süllyesztek el. De egyvalamiben átkozottul biztos vagyok: sosem fogom megengedni, hogy egy új Központ építsenek, amíg élek. Még a legjobb szándék mellett sem.

— A Vándor nem válaszolt. Egészen közel voltak már a kapuhoz. Zef a vállával áttörte magát a sövényen, és kijött az útra. Gépfegyvere a vállán lógott, és még ilyen távolságból is látszott, hogy dühös, és nem ért semmit. Most mindjárt, egy sor káromkodással megfűszerezve, magyarázatot fog követelni. Masszaraks, miért rángatták el a munkájától, miért adták be neki azt a sok baromságot a Vándorról, és miért kényszerítették arra, hogy egy petúniaágyás közepén üldögéljen, mint valami kerti törpe, teljes két órán át.

Komarovó–Leningrád, 1967–1968

Content

Arkagyij és Borisz Sztrugackij
Lakott sziget

Első rész: Robinzon

1.

2.

3.

4.

Második rész: A légiós

5.

6.

7.

8.

Harmadik rész: A terrorista

9.

10.

11.

12.

Negyedik rész: Az elítélt

13.

14.

15.

16.

17.

Ötödik rész: A földlakó

18.

19.