Том Еґеланн Таємниця катакомб

~~~

Головний астроном обсерваторії Мауна-Кеа на Гаваях Сюзі Лі не вірила своїм очам. Але помилитися вона ніяк не могла: в окулярі велетенського зоряного телескопа на небі виднілася нова, невідома комета. Прекрасна. Велична. «Схожа на різдвяну зірку», — подумала Сюзі й усміхнулася.

З ентузіазмом та хвилюванням астрономи заходилися визначати розміри комети, швидкість та орбіту.

І ще ніхто з них не міг тоді навіть уявити, яке значення матиме це відкриття.

УСИПАЛЬНЯ

Розділ I

Скринька

Стародавня церква в Бурґюнні

Мружачись проти сонця, Роберт розглядав смолянисто-чорну дерев’яну церкву. Бурґюннська стародавня церква часів вікінгів, ставкірка, вражала своїми стрімкими дахами й кутами. Поверх за поверхом. Дашками й піддашками. Вежами й шпилями. Похмура, могутня, загадкова — вона височіла, осяяна променями сліпучого літнього сонця. Голови драконів шкірилися до неба грізним оскалом. Поруч — християнські хрести й праскандинавські фантастичні звірі. Мальовані й різьблені орнаменти. Зате жодних вікон, жодних вітражів. Лише ота похмурість, чорність і замкненість.

Літній день був теплий, наповнений дзумкотінням комах і квітковим пилком. Припікало сонце. Піщані хмари з поля розкопок припудрили дерева й траву на луці. Ставкірка кидала загострену тінь на гурт археологів, які, колінкуючи, шукали в надрах землі минувшину.

Одним із них був Роберт. Цілком звичайний хлопець. Звичайного зросту. Звичайної зовнішності.

Кілька місяців тому йому виповнилося чотирнадцять років. У захваті від музики. Від пригодницьких фільмів. Комп’ютерних ігор. І від хом’ячка на ім’я Бюрре. Але нині він перебував тут, біля Бурґюннської стародавньої церкви, разом зі своєю мамою. Вона археолог. Роберт щоліта, скільки себе пам’ятав, у час шкільних канікул їздив з нею на розкопки. Йому це дуже подобалося. Хлопчик любив археологію. Або ж полювання за скарбами, як він це називав. «Ми не скарби шукаємо», — завжди заперечувала мама. Та Роберт лише відмахувався. Для нього розкопки були пошуками скарбів.

Увесь той ранок він працював разом з мамою у розкопаному кургані — похованні вікінгів, яке налічувало понад тисячу літ. Міліметр за міліметром, сантиметр за сантиметром вони розкопували й відчищали пензликами стародавній світ — заглиблювалися у минуле.

— Овва! — раптом скрикнула Робертова мама.

Надто голосно. І пронизливо. Підвелася. Решта археологів бігцем кинулися до неї, оточили колом.

— Що там, мамо? — запитав Роберт.

Мама підняла щось догори.

Скринька.

Мідна скринька.

Скринька епохи вікінгів.

Археологи тісним гуртом подалися до польового намету. Там зберігалися знайдені досі брошки, гребені, гостряки стріл. Очолювали процесію Роберт і його мама.

Керівник археологічної експедиції, головний консерватор Фонду старожитностей Історичного музею Осло Інґеборґ Мюкле вийшла з намету на дерев’яний поміст, аби довідатися, з чим вони прийшли.

Робертовій мамі аж руки тремтіли від хвилювання, коли вона ставила мідну скриньку на робочий стіл у наметі.

На віку скриньки були видряпані три символи:

— Неймовірно! — перешіптувалися між собою археологи.

Дехто радісно усміхався. Хтось недовірливо хитав головою.

— Що — неймовірно? — допитувався Роберт.

— Перший символ — це анкх, — пояснила мама.

— Що-що?

— Анкх — стародавній єгипетський ієрогліф, знак вічного життя, відродження. Другий символ — давньоскандинавська літера-руна ty, якою у вікінгів позначали бога війни — Тіра. Третій знак — християнський хрест, символ розп’яття Христа і його воскресіння.

— То й що? — здивувався Роберт.

— Три однаково стародавні й абсолютно різні символи не можуть поєднуватися.

— То й що? — далі не розумів Роберт.

— Усе, що не поєднується, цікаве для нас, археологів.

— А може, все ж найцікавіше те, що сховане в скриньці? — наполягав Роберт.

Мама погодилася з сином.

Дуже обережно й дуже повільно — немов цілу вічність — Робертова мама зчищала глину, а тоді сторожко підняла віко.

Дехто вражено охнув.

У скриньці лежали чотири римські монети. І рукописна карта Рима на матеріалі, схожому на телячу шкіру.

Та вражено охнути змусило археологів щось зовсім інше: прикраса. Неймовірно гарна прикраса. Осяйний трикутник:

Навіть пролежавши в касетці, у кургані вікінгів, тисячу років, прикраса виблискувала теплим полиском.

«Майже магічне сяйво», — подумав Роберт.

ФАКТИ ПРО ІЄРОГЛІФИ ТА РУНИ

Ієрогліфи — це «мальоване письмо», яким користувалися у Єгипті тисячі років тому. Абсолютно незбагненно!

Для складання слів та речень у нашій мові ми використовуємо літери.

Ієрогліфи можуть означати безліч різних речей. «Око Гора», скажімо, було символом міцного здоров'я, королівської влади й захисту від богів. Деякі ієрогліфи могли зображати людей, тварин, птахів, риб, рослини чи знаряддя праці. Це письмо знаходили по всьому Єгипту: всередині пірамід, на фасадах палаців і на статуях. Але з часом єгиптяни забули стародавній шрифт. Ніхто в світі уявлення не мав, як читати єгипетські ієрогліфи, аж до 1822 року, коли їх зумів розшифрувати француз Жан-Франсуа Шампольйон. Дослідник порівняв тексти, вирізьблені дві тисячі років тому на Розетському камені. Один і той же текст був написаний на ньому давньогрецькою та двома древніми єгипетськими мовами.

Якщо ієрогліфи — символічне мальоване письмо, то руни — літери, якими писали (чи, радше, карбували) у Північній Європі незадовго після Різдва Христового. Відомо, що рунічним, письмом володіли насамперед вікінги. Але не тільки вони, інші народи теж знали руни. Рунічна абетка називалася футарк — за першими літерами: F-U-Þ-A-R-K. Існує два футарки: старший і молодший. Старший складався з 24 рун. Приблизно до IX століття його замінив молодший футарк — спрощена версія абетки лише з 16 рунами. У Норвегії руни вийшли з ужитку в XIV–XV століттях.

Розділ II

Катакомби

Рим, кілька місяців опісля

I

Бібікання автомобільних клаксонів. Сирени. Виск гальм. Коли Роберт із мамою прибули на таксі до місця розкопок, вечірній транспортний час пік у Римі перебував у своїй найжахливішій фазі. Вони приїхали з помешкання, яке винаймали в центрі міста, навіть не розпакувавши речі після перельоту.

Біля входу на обгороджену територію прибулих вже чекав керівник експедиції. Він аж засяяв на обличчі, коли їх побачив, помахав рукою і відрекомендувався як Умберто.

«Неймовірно, — подумав Роберт. — Умберто перший археолог, який не пахне землею та потом, а смердить лосьйоном після гоління».

Умберто поцілував Робертовій мамі руку, вигукнувши при цьому співочою італійською bella donna. Прекрасна жінка. А тоді поважно поручкався з Робертом.

ФАКТИ ПРО КАТАКОМБИ

Катакомби — це підземний лабіринт, призначений для поховань. Традиція ховати померлих у печерах сягає коренями в прадавні часи, але в Римі вона прижилася приблизно 1900 років тому. Християни та іудеї отримали дозвіл від римської влади облаштовувати підземні усипальні. Більшість римських катакомб були побудовані християнами. Римляни зазвичай піддавали покійників кремації, тобто спалюванню. Однак християнам сама думка про спалювання тіл видавалася осоружною. Вони вірили у воскресіння з мертвих після другого пришестя Христа. Тому традиція поховань у катакомбах швидко прижилася у християнському середовищі Рима. Багатії могли дозволити собі класти померлих у саркофаги (камінні труни). Решта людей вкладали тіла просто у видовбані у стінах ніші. Були серед них мученики — християни, убиті за віру, але здебільшого в катакомбах ховали померлих природною смертю римлян.

380 року християнство утвердилося у Римі як державна релігія. Тоді покійників почали ховати на цвинтарях. Нині катакомби стали популярною туристичною атракцією.

— Молодий чоловіче, — звернувся Умберто англійською. — Знайомство з катакомбами запам’ятається тобі на все життя.

Роберт побував уже в багатьох археологічних експедиціях. Жодна з них не вразила його якось по-особливому. Та цього разу все було інакше. Карта в скриньці, яку мама знайшла в Бурґюнні, привела, як виявилося, до невідомих досі римських катакомб. А в Римі невідомі катакомби — справжня сенсація.

Завдяки знайденій карті Робертовій мамі виявили велику честь — їй дозволили взяти участь у розкопках. І Робертові — теж. Мама пообіцяла, що так буде. О, як він зрадів! Роберт марив наяву, як знайде якийсь надзвичайний артефакт і приголомшить своєю знахідкою усіх археологів.

Умовою звільнення від шкільних занять мало стати написання твору за однією із заданих тем. Про Рим. Катакомби. Раннє християнство. Про все, чого він навчився. Укладання маленького словничка термінів. Факти, зібрані Робертом. Факти про ієрогліфи та руни. Факти про катакомби. Факти про все, що треба знати, щоб стати найкращим у світі археологом.

ФАКТИ ПРО РИМ

Рим — столиця Італії. Його ще називають вічним містом. Як на мене, має воно не надто вічний вигляд. Усе старе. Стародавнє. А ще тут неймовірно спекотно! Руїни. Водограї. Сходи. Катакомби. Шалений рух на вулицях. Ресторани. Крамниці. У прадавні часи Рим був осередком влади Римської імперії. Нинішній Рим — популярне туристичне місто, насамперед завдяки Колізею, на арені якого відбувалися гладіаторські бої; руїнам Римського Форуму; Капітолійському пагорбу, де відбувалися засідання сенату Римської республіки; розкішним Іспанським сходам та водограєві Треві. І катакомбам, звісно. Ватикан — штаб-квартира католицької церкви — розташований у самому центрі Рима. Ватикан — найменша в світі держава.

«Катакомби, — написав Роберт перед від’їздом, — це підземний лабіринт, призначений для поховань».

Щоправда, Робертові видавалося дивним, як щось таке старе й чудне, як двотисячолітнє масове поховання, може стати сенсаційною темою в усіх газетах та теленовинах земної кулі. Людей неймовірно заворожували катакомби. І ось Роберт став членом команди, яка їх досліджуватиме. Разом з мамою та найвідомішими археологами світу він відкриватиме таємниці стародавньої усипальні.

Роберт вже не міг дочекатися тієї миті.

II

Умберто спорядив Роберта і його маму шоломами та жовтими світловідбивальними жилетами з написом ARCHEOLOGO. Археолог. Від гордості Роберт сяяв усмішкою від вуха до вуха.

— Готові? — запитав Умберто.

Мама й Роберт енергійно закивали головами.

Умберто повів їх під накриття над входом. Стрімкі, змайстровані зі свіжих дощок сходи вели вглиб, під землю.

— Катакомби є по всьому світу, — розповідав Умберто, спускаючись донизу. — Але найвідоміші з них — римські.

«Та я це знаю», — подумав Роберт. Але з увічливості зацікавлено прислухався і кивав.

Нижня сходинка була трохи високою. Роберт зістрибнув на земляну долівку. І роззирнувся на всі боки.

Йому перехопило подих.

III

Роберт мимоволі затулив рота долонею. Глянув праворуч. Тоді — ліворуч. Темні коридори й сире, сперте повітря змусили його здригнутися. Він ніби впізнавав… Ніби… так, ніби він вже бував тут раніше. У підземеллі. Але ж це не так. Він уперше опинився у Римі.

На щастя, ні Умберто, ні мама не помітили його реакції.

— Більшість із сорока катакомб Рима відчинені для відвідувачів, — розповідав Умберто. — Один лабіринт тягнеться аж на п’ятнадцять кілометрів. В іншому знайдено понад тисячу скелетів. Деякі мають три-чотири поверхи й сягають двадцяти метрів у глибину.

Роберт не знав, що й казати. Він почувався… дивно.

— Щось не так? — стурбувалася мама.

Хлопець заперечно похитав головою.

— Направду?

— Направду!

Коли вони увійшли в тунель, у ніс їм вдарив особливий запах. Темні коридори освітлювали лампи, які звисали зі стелі й чіплялися до стін. Деякі стояли на штативах. Жарівки дзижчали й гуділи.

Повсюди лежали скелети. Кістки. Черепи. Деякі — прикриті зітлілим шматтям.

Сміючись і бурхливо жестикулюючи, Умберто повів їх на екскурсію численними ходами та підземними кімнатами. Пояснив, як археологи планують організувати розкопки і що саме шукатимуть, що сподіваються знайти. Роберт трохи відстав. Дивне відчуття почало помалу відпускати. Він ішов сам по собі, розглядаючись навколо. Голос Умберто гудів десь наче здалеку.

В одній стінній ніші Роберт розгледів висічений у камінній стіні символ, частково схований за глиняним горщиком. Ціле щастя, що він взагалі помітив той знак.

Робертові мов морозом сипонуло поза шкіру. Символ видався дуже знайомим! Хлопець спробував згадати, де він вже міг таке бачити. Ось тільки роздивитися його на стіні було важко. Заважав горщик. Чи можна його відсунути? Ні, нічого не можна переставляти. Роберт знав правила археології. Рухати предмети на розкопках — це те ж саме, що торкатися речей на місці злочину, скажімо, убивства.

Тієї миті Роберта гукнула мама. Вони з Умберто саме звернули за вигин коридору.

— Мамо, ходи сюди! Поглянь! — гукнув Роберт.

— Не зараз!

— Але ж, мамо…

— Не відставай!

— Але…

— Роберте! Кому я кажу!..

Мамин тон не спонукав до подальшої дискусії. Робертові довелося наздоганяти їх бігцем.

— Мамо…

— Цить!

— Ну мамо…

— Не заважай Умберто!

Умберто співучим голосом вів оповідь про катакомби.

— Ніхто не знає, яка довжина чи глибина саме цього лабіринту. Лише одне це робить його неймовірно цікавим для нас. Ми зовсім не відаємо, скільки мертвих тут упокоїлося, але мова, без сумніву, йде про тисячі…

Тисячі мертвих.

«Неймовірно», — подумав Роберт.

IV

Тунель перегороджувала дощана стіна.

— Далі ані руш! — застеріг Умберто. — Перш ніж просуватися далі вглиб, мусимо укріпити лази. Ґрунтові маси за тією дощаною стіною дуже нестабільні. Насамперед треба встановити підпірки й балки. Наскільки нам відомо, у тому напрямку немає виходу на поверхню.

Назад вони повернулися іншим, коротшим, шляхом. Катакомби виявилися справжнім лабіринтом. Добре, що Умберто знав їх, як свої п’ять пальців.

Після прогулянки підземеллям вони видряпалися хиткими дерев’яними східцями нагору. До надвечірнього сонця, світла, майже свіжого, сповненого відпрацьованими автомобільними газами повітря. Роберт вдихнув на повні груди, намагаючись притлумити в собі якесь моторошне відчуття.

— Спасибі за екскурсію! — подякувала мама.

— Я бачив один знак… — втрутився Роберт.

— О, так! — урвав його Умберто. — Цікаво, правда ж? Стіни катакомб усіяні написами й давніми символами. Їх викарбували в камені християни й, мабуть, інші люди, які мали свої причини перебувати в підземеллі.

— Я вже десь бачив той символ раніше, — сказав Роберт.

— Таке часто трапляється з символами.

— Але саме цей символ…

— Роберт стане археологом, — урвала його на півслові мама й жартома сколошкала чуприну.

— Як мило! — похвалив Умберто.

— А знаєш, Умберто, йому дозволили працювати моїм асистентом.

— Твоїм асистентом? — перепитав Умберто, недовірливо всміхаючись кутиком вуст.

— Сподіваюся, ти не проти… щоб Роберт мені допомагав?

— У чому?

— У розкопках, звісно. Унизу… у катакомбах.

Умберто насупився. Перевів погляд з Роберта на маму, а тоді знову з мами на Роберта.

— Чудова ідея! Безумовно! — сказав він і на мить замовк.

Роберт і його мама запитально глянули на Умберто. Роберт підозрював, що той зараз скаже.

— Але, — Умберто розвів руками, — з цього, на жаль, нічого не вийде. Правила дуже суворі. Роберт усього лиш дитина. Підземні археологічні розкопки — занадто ризикована справа для підлітка його віку. Даруйте! Навіть мови бути не може!

— Але… — почала було мама.

Умберто підняв догори обидві руки, ніби обороняючись.

— Мені справді дуже шкода, але відповідь — ні…

V

Відповідь — ні.

Вони їхали в таксі додому, до свого римського помешкання. Роберт так лютував, аж ледь не плакав. Він втупився у вікно, щоб мама не бачила його безмірного розчарування. Повз них промчав, завиваючи сиренами, поліцейський автомобіль. Перед самим капотом таксі упхався скутер.

Відповідь — ні.

Ні?

Він уже похвалився усім своїм друзям, що працюватиме нарівні з археологами в глибоких катакомбах.

А тепер йому заборонили?

— Мені прикро, Роберте, — мовила мама.

— Байдуже, — видушив з себе Роберт.

Байдуже? Та ні, аж ніяк не байдуже. Мама порушила обіцянку. Як тільки постало питання про поїздку до Рима, Роберт не надто втішився. Він щойно став капітаном футбольної команди, він, а не Патрік! А тут на, маєш тобі — переїзд до Рима! Він пам’ятав кожне слово з тієї розмови.

«Але ж, Роберте, — вмовляла мама. — Ми ж туди не переїжджаємо. Йдеться лише про один місяць. Чотири тижні! І тренер пообіцяв, що після повернення додому ти знову станеш капітаном».

Мама розмовляла з директором школи й класним керівником. Поза його спиною… Усі знали про поїздку до Рима, крім самого Роберта.

«До того ж ти будеш моїм асистентом! — сказала мама. — Допомагатимеш мені на розкопках у підземеллі. Купу всього навчишся».

Робертове серце аж підстрибнуло! Працювати археологом! У Римі! По-справжньому!

Так він гадав. Досі. Аж тут — ні. Мамина обіцянка-цяцянка виявилася не вартою і ламаного гроша!

Відповідь — ні.

Роберт притулився чолом до шибки авта, дивлячись на пішоходів на тротуарах.

— Ти зможеш допомагати мені в іншому, — вмовляла мама.

Він чув з маминого голосу, яка вона засмучена.

— Як?

— Щось придумаємо. Таке, що зможемо робити вдвох, коли я повертатимуся увечері додому.

Роберт пречудово знав, що вона мала на увазі. Реєстрація. Каталогізація. Систематизація. Паперова робота, одним словом.

Нууууууууудота.

— Усе гаразд. Не турбуйся, — буркнув він.

— Я…

— Досить — забудь!

VI

Вони мовчки розпаковували речі. Потім мама принесла з ресторану на куті вулиці піцу. Доки їли, Роберт раптом згадав, де вже бачив символ з римського підземелля.

Анкх!

Єгипетський ієрогліф з Бурґюннської скриньки.

— Мамо, — озвався Роберт з набитим піцою ротом. — Отой символ, який я побачив у катакомбах…

Мама запитально глянула на нього.

— То був анкх! Викарбуваний у кам’яній стіні.

— Анкх?

— Так! Як той, що на віку скриньки з Бурґюнна.

— Єгипетський ієрогліф не має нічого спільного ні з римськими катакомбами, ані з Бурґюннською скринькою.

— Так отож! То звідки він там взявся?

Мама всміхнулася.

— Ти впевнений, що бачив саме анкх? А не, скажімо, хрест? Без досвіду тут легко помилитися.

— То був анкх! Я точно знаю! Хрест з округлою верхівкою.

— Дивно, — мама звела догори плечі. — Але цьому неодмінно знайдеться пояснення, як тільки ми візьмемося до роботи.

Мама взяла ще шматочок піци й почала гортати папери з планами розкопок.

Роберт розсердився. Чому вона більше не сприймає його серйозно? Якщо анкх у катакомбах таке незвичайне явище, то вона мала б виказати більше зацікавленості. От якби він сфотографував той символ на стіні… Робертові потрібні були докази.

VII

Уранці мама встала на світанку. За нею приїхав Умберто. Роберт повернувся на інший бік і проспав ще зо дві години. Потім насилу виповз із ліжка, почвалав на кухню, підсушив у тостері три скибки багета. Випив дві склянки помаранчевого соку.

Відтепер йому доведеться увесь місяць з ранку й до вечора самому давати собі раду. «Достатньо часу, аби все побачити й з усім розібратися», — подумав він.

Роберт прибрав за собою після сніданку, подався до вітальні й сів до комп’ютера. Насамперед він хотів знайти в інтернеті відповідь на запитання, звідки взявся символ анкха на стіні в катакомбах. І чи справді це був анкх? Що довше він думав, то більше сумнівався. Треба все ґрунтовно дослідити.

Однак це було непросто. Роберт ґуґлив. Задав пошук у Вікіпедії. Знайшов чимало зображень анкха, але жоден з них не мав на вершечку хреста в колі. За годину нишпорення у мережі він анітрохи не просунувся у пошуку. Розчаровано зітхнув. Кого б про це розпитати? Де перевірити? Де можна знайти відповідь на всі можливі й неможливі запитання, якщо тобі заборонено доступ до катакомб?

Бібліотека! Звісно ж!

А які бібліотеки є у Римі?

Інтернет показав їх аж цілу купу.

Роберт занотував адреси двох, до яких можна було дістатися від помешкання пішки: головна бібліотека й бібліотека Ватикану. Він поклав до наплічника план міста, планшет і вийшов з дому.

Спершу подався до Biblioteca Nazionale Centrale Roma. Та далі входу Роберта не пустив чоловік в однострої. Він гукнув його. Італійською.

— I have to find a book, — пояснив Роберт, затинаючись.

— How old are you? — запитав швейцар.

— 14.

Швейцар похитав головою і пояснив, що вхід до бібліотеки дозволений тільки тим, кому вже виповнилося вісімнадцять.

Вікове обмеження? У бібліотеці?

Дискусія не мала сенсу. Роберт навіть не зміг би підібрати потрібні слова англійською. Розчарований, він вийшов з будівлі. Ще можна було спробувати потрапити до бібліотеки Ватикану.

Від головної бібліотеки до Ватикану Роберт чимчикував понад годину. Дорогою думав про слова Умберто. Роберт усього лиш дитина. Ну, він їм покаже, яка він дитина! Він неодмінно відкриє таке, що пройшло повз увагу археологів. А якщо відкриттів буде більше, ніж напис на стіні?! Якщо він знайде щось сенсаційне?! Раз по раз Роберт уявляв собі очі мами, коли він вийде з катакомб, несучи… скажімо, меч римського цезаря з чистого золота або терновий вінок Ісуса, або святий Грааль!

Усього лиш дитина — ха-ха!

Роберт перетнув площу П’яцца Венеція. Тренькнув мобільний телефон. Есемеска від Патріка:

Як ти там? Я тепер капітан! :-)  :-)  :-) Ми побили Ґрурюд 3–0! Легко!!!

«О’кей, щоб взяти реванш, треба знайти щонайменше меч цезаря, терновий вінок і святий Грааль», — подумав Роберт і прискорив крок.

ФАКТИ ПРО ТЕРНОВИЙ ВІНОК І СВЯТИЙ ГРААЛЬ

Терновий вінок Ісуса був сплетений з гілок із гострими колючками. Його одягнули на голову Ісусові перед розпинанням на хресті. Святий Грааль — чаша, з якої пив Ісус під час Таємної вечері. Існує повір’я, ніби в Грааль збирали кров, яка скрапувала з розіп’ятого Ісуса Христа.

VIII

На велетенському майдані перед собором Петра юрмилися туристи, продавці, жебраки, ченці й черниці. Роберт розшукав ватиканську бібліотеку. Тут його теж спинили перед входом. Та що це таке з італійськими бібліотеками?

— Я з Норвегії, — пояснив Роберт англійською. — Я хочу…

— Дітям вхід не дозволений, — урвав його швейцар.

— Але…

— Приходь, коли підростеш! — неприязно буркнув швейцар і випровадив хлопця геть.

Роберт стояв заціпенілий, незрушно дивлячись перед собою. Він почувався знеможеним. І безпорадним. Хотілося пити.

— Якісь проблеми, хлопче? — запитав ламаною англійською малесенький чоловічок в круглих окулярах.

— Мене туди не впускають, — відповів Роберт.

— А навіщо тобі — смію поцікавитись — бібліотека Ватикану? Ти ж, мабуть, здогадуєшся, що там немає підліткової літератури?

— I know! — сказав Роберт.

І раптом слова полилися з нього потоком. Він розповів усе! Про катакомби. Про загадковий символ. Про маму, яка не сприйняла всерйоз його знахідку.

— Я ж тільки хотів більше довідатися про давній символ!

— Гадаю, я зможу тобі допомогти, — мовив чоловічок, поправляючи окуляри. — Ходімо зі мною.

IX

Чоловічок у круглих окулярах перейшов з Робертом майдан перед бібліотекою і провів його крізь великі важкі двері. Уже всередині будівлі міцно потиснув Робертові руку.

— Моє ім’я Альдо Манчіні.

— Роберт. From Norway.

— О! Norvegia! Чудова країна. Ми з тобою, юначе, перебуваємо зараз у таємному архіві Ватикану.

— Таємний архів? — вражено перепитав Роберт.

— Ну аж таким таємним він насправді не є. Назва означає, що архів належить Папі і має більш приватний статус, аніж книгозбірня ватиканської бібліотеки.

— І сюди допускають чотирнадцятирічних? — з надією в голосі поцікавився Роберт.

Альдо Манчіні голосно засміявся.

— Сюди майже нікого не допускають. Дослідники, студенти й професори повинні подавати клопотання, щоб одержати допуск. Лише найповажнішим науковцям дозволяють відвідини архіву для вивчення його фондів.

Роберт важко зітхнув.

— Але, — вів далі Альдо Манчіні, — оскільки я тут працюю, то можу завести тебе досередини як свого приватного гостя.

Роберт запитально глянув на чоловічка. «Чому» вже ледь не зірвалося йому з язика.

Альдо Манчіні глянув на хлопця крізь круглі окуляри.

— Я теж колись був хлопчаком, якого все на світі цікавило. І добре пригадую, як воно почуватися, коли всі ставляться до тебе… як до дитини.

Нічого гарнішого за читальний зал таємного архіву Ватикану Роберт ще в житті не бачив. Це було щось середнє між собором і бібліотекою. За читальними пультами, ряд за рядом, сиділи дослідники й гортали давні книги й рукописи. Книжкові полиці здіймалися угору двома поверхами.

Конторка Альдо Манчіні, крихітна й тісна кімнатка, була переповнена книжками, газетами й картонними коробками з пожовклими документами.

— Отож що саме ти шукаєш? — запитав господар.

Роберт розповів про символ, викарбуваний на стіні в катакомбах.

— Єгипетський анкх? — перепитав Манчіні. — Дуже дивно, мушу визнати. Ти певний, що це саме анкх?

— Не зовсім, — зізнався Роберт. — Знак мав трохи інший вигляд.

Манчіні простягнув Робертові аркуш паперу, ручку й попросив намалювати символ. Роберт заплющив очі, уявляючи побачений знак, і намалював його, як зумів:

— Ах! — захоплено вигукнув Альдо Манчіні. — Тепер я збагнув! Розумію, чому ти подумав, ніби це — анкх. Але насправді все не так. Цей символ — коптський хрест!

— Коптський хрест? — перепитав Роберт.

— Копти були однією з перших християнських громад. Коптська церква в Єгипті заснована євангелістом Марком ще 42 року нашої ери. Нині їхній хрест має зовсім інший вигляд. А в ті часи коптські християни поєднали давній єгипетський ієрогліф анкх з християнським символом — хрестом. Ти справді бачив такий хрест у підземеллі? Оце знахідка! Справжня сенсація! Принаймні для фахівців. Найдавніша відома мені поява подібного єгипетського хреста в нашому місті. Це свідчить про те, що копти бували в Римі в III столітті й чомусь викарбували свій релігійний символ на стіні катакомб. Можливо, якийсь заможний коптський єгиптянин помер у Римі та був похований поруч із римськими християнами. Дуже цікаво, направду…

X

Справжня сенсація.

Покидаючи Ватикан, Роберт почувався надзвичайно збуджено й радісно. Він підстрибом біг римськими вулицями до свого помешкання. Коптський хрест уб’є наповал і маму, й Умберто. Вони ж навіть не забажали підійти, коли він кликав їх подивитися на свою знахідку. І не повірили його розповіді. Водночас Роберт розумів, що саме через це відкриття йому закрита дорога в катакомби. Замало доказів. Їх треба більше. Роберт зупинився. Якщо йому знадобилося лише кілька хвилин для справжньої сенсації, то що можна знайти в підземеллі, маючи багато часу? Роберт знав, що робити. Знав, мабуть, ще тоді, коли Умберто заборонив йому спускатися в катакомби, але тоді спробував навіть не думати про можливість потай від усіх прослизнути в підземелля, знайти нішу з горщиком, який затуляв викарбуваний знак, і сфотографувати коптський хрест, довівши тим самим його існування. А потім дослідити, які ще загадки приховують катакомби. Бо ж саме для цього він приїхав до Рима.

Але як втілити задум? І коли?

XI

Можливість вималювалася ще того вечора.

Повернулася мама, гукнула його з порога. Роберт вийшов до передпокою привітатися. Мама була вся запилюжена й спітніла після довгого робочого дня в катакомбах.

Вона знічено кахикнула й сказала:

— Слухай, Роберте!

— Гм?

— Ти не гніватимешся, якщо побудеш сьогодні ввечері вдома сам?

— Сам?

— Я тобі залишу трохи грошей, зможеш піти в «Мак-Дональдс».

— Навіщо?

— Розумієш, Умберто запросив археологів на вечерю — невеличке святкування.

— Що святкуватимете?

— Та нічого особливого. Початок розкопок. Я можу відмовитися, якщо ти проти. Чи може, усе ж піти?

— Звісно, піди!

Роберт відповів трохи ніби недбало. Байдуже. Щоб мама не запідозрила його справжнього настрою: Yessssss! Якщо археологи сидітимуть у ресторані, то в катакомбах не залишиться ані живої душі. Шлях до відкриттів вільний! Його відкриттів…

Мама підмалювалася, бризнула на себе хмаринку парфумів.

Вийшла до вітальні, де сидів Роберт і працював на планшеті над своїми нотатками та файлами з історичними фактами.

— Не нудьгуватимеш? — запитала мама чотириста чотирнадцятий раз.

— Ти маєш право трохи розважитися — заслужила, — мовив Роберт, наслідуючи дорослих.

Мама обійняла його.

Скориставшись нагодою, коли мама знову на хвилинку забігла до ванни — поправити кучерик, який не так лягав, — Роберт прошмигнув до її торбинки й вийняв в’язку ключів. Обережно відчепив ключ від входу до катакомб.

Унизу, на вулиці, засигналив автомобіль. Не інакше, як Умберто. Роберт ледве встиг покласти ключі назад до торбинки, перш ніж мама вийшла з ванни. Вона простягнула йому гроші на супер-велике МакДональдс-меню з молочним шейком.

Роберт стояв біля вікна, махаючи рукою Умберто й мамі, які саме від’їжджали з-під будинку на чорному, вимитому до блиску «Альфа Ромео». Роберт аж вискнув від радості: усе вдалося аж занадто легко…

XII

Він трохи почекав. Так, про всяк випадок. Мама була дуже забудькувата, могла й цього разу щось забути вдома. Однак, упевнившись, що вже ніхто не повернеться, Роберт поклав до кишені ключ та ліхтарик, збіг сходами на вулицю. Там узяв таксі до місця розкопок, заплатив грошима, узятими в мами.

Зазвичай на території метушилася купа людей. Тепер тут було тихо й пустельно. Темно. Ані звуку. Ані живої душі.

Усе це дуже підходило Робертові.

Перед тим як відчинити двері й спуститися в катакомби, він повісив на цвях біля входу свою кепку — задля приколу. Хоча той дитинячий жарт навряд чи хтось завважить.

Трохи було моторошно. Але класно! Роберт почувався детективом або шпигуном на таємному завданні. Тепер він нарешті з’ясує, які таємниці приховують катакомби. Що це за таємниці, він не знав. Та неодмінно щось більше, ніж коптський хрест. Мав таке передчуття. Не мав лише певності, чого те передчуття стосується.

Розділ III

У темряві

Рим, у катакомбах

I

Безпросвітна пітьма. І тиша. Німотна тиша.

У темряві запах тліну відчувався іще гостріше. Воно й не дивно. Тисячі покійників пролежали тут, унизу, не одне століття. Роберт зробив глибокий вдих через ніс, щоб скоріше звикнути до підземного духу.

Хлопчина увімкнув ліхтар і помітив велику оранжеву скриньку на стіні, просто під сходами — електричний щиток. Він відчинив дверцята й повернув найбільший вмикач. Нічого. Спробував покрутити інші вмикачі. Жодна лампочка не спалахнула. Типово… Напевно, головний вмикач десь в іншому місці.

Доведеться задовольнятись кишеньковим ліхтариком.

І на що це я наважився? Навіть світло не зумів увімкнути!

Він несміло рушив углиб підземного коридору, подумки дошукуючись у собі, чим так нестримно вабили його катакомби. Ніби притягували до себе. Манили…

Якийсь звук.

Роберт здригнувся.

Невже тут хтось є? Він завмер на місці. Може, мама? Може, вона здогадалася, де він, і подалася навздогін? Якусь мить він навіть палко сподівався на це.

Але ні… Надто мало часу минуло. Мама ніяк не могла виявити його відсутність удома. Та вона, напевно, погукала б його. Він добре її знав.

Роберте! — крикнула б мама. — Роберте! Ти тут? Хлопчику мій!

У її голосі вчувався би страх. Гарантовано! Навіть істерика…

Знову сторонній звук.

Кроки?

Кроки по жорстві.

Роберт судомно ковтнув.

Хто б це міг бути?

Умберто? Ні. Умберто влаштовував вечірку для археологів. О’кей. Це — не мама і не Умберто. Хто ж тоді? Котрийсь з археологів? У цей час доби? Чому ж не увімкнув ліхтар? Охоронець?

Або… ЩОСЬ цілком інше?

II

Роберт вже злився сам на себе. Оця його вічна непогамовна цікавість…

Він і не пригадував, скільки разів мама просила його спам’ятатися. «Мусиш подумати про наслідки, перш ніж кидатися у якусь авантюру», — завжди казала вона.

Кілька років тому Роберт заліз на будівельний майданчик по сусідству. Гаразд, заліз не зовсім точне слово. Прокрався — більш відповідне. Він лише хотів з’ясувати принцип роботи бульдозерів та екскаваторів. Чи керують ними за допомогою важелів? Чи мають вони педалі газу й гальма, як звичайні автомобілі? Коробку передач? Він прослизнув на будову через дірку в паркані. Щоправда, довелося її розширити, інакше не проліз би. Роберт гадав, що робочий день уже закінчився. Та раптом за два метри від нього приземлилася сталева балка, вагою у кілька тонн. Завили сирени. Уся робота відразу зупинилась. Прибіг якийсь чоловік, перекинув хлопця собі через плече й відніс до адміністративного барака. Як він лютував! Чи розуміє Роберт, що ледь не загинув під балкою? Начальник будови зателефонував до мами, попросив її прийти й забрати сина.

Трохи згодом знову сталася неприємність. На ютюбі Роберт побачив, що відбувається, коли змішати соду з водою. Він сам захотів перевірити хімічну реакцію. Заховався після уроків під партою і дочекався, коли в хімічній лабораторії нікого не було. Приніс відерце з водою. У шафці знайшов пляшечку з фенолфталеїном і бляшанку з содою. Одягнув гумові рукавиці, вилив фенолфталеїн у воду. А тоді вкинув добрячу грудку соди. Суміш миттю вибухнула з таким ляском, аж вікна задрижали. З відра вихопилися клуби пари. І відразу спрацювала протипожежна сигналізація. Засліплений випарами, Роберт навпомацки дістався до дверей і, похитуючись, вивалився у коридор. За кілька хвилин до школи під’їхали пожежні авта з увімкненими сиренами. На той момент Роберт разом зі своїми однокласниками стояв на подвір’ї, вдаючи, ніби він ні при чому. Але його, звісно ж, розкусили.

І ось він знову встругнув щось подібне. Опинився у катакомбах. Де йому, чесно кажучи, нічого робити. Умберто ясно дав зрозуміти, як небезпечно для життя тинятися підземеллям, ще не розвіданим до кінця археологами.

III

Роберт прислухався. Тихо. Може, причулося? Може, то й не кроки йому вчувалися. Ще зо дві хвилини він стояв непорушно, нашорошивши вуха. Зрештою, відважився піти далі.

Хлопець увійшов до великої зали. У стінах виднілися кілька десятків поховальних ніш. Промінь світла вихопив з темряви трухляві кістяки й роззявлені черепи. Стародавні стіни списані незрозумілими знаками й символами.

Роберт упізнав те місце. Онде заглибина! Він обережно поставив на долівку глиняний горщик. Посвітив ліхтариком на позначку. Коптський хрест. Не анкх.

Справжня сенсація.

Роберт вийняв з кишені мобільний телефон і зробив кілька фоток.

Знову почувся дивний звук. Ніби зітхання.

Роберт здригнувся. Йому хотілося крикнути: Хто тут? Але він не відважився. Ніби боявся, що запитання може виманити когось з темряви. Або щось.

КОГОСЬ чи ЩОСЬ, з чим він зовсім не бажав зустрітися.

Роберт завмер. Довго так стояв.

Прислухався.

Звук пропав.

Дихання поступово вирівнялося. Звісно ж, він тут сам. Звісно ж, тут нікого немає. Це лише його уява. І все ж хлопцеві здавалося, ніби він потрапив до якогось кошмару. Ніби він — головна дійова особа у фільмі жахів.

«Треба повертатися нагору», — подумав він.

Роберт обернувся, вдивляючись у пітьму. Увімкнув ліхтарик і освітив тунель. Якщо ХТОСЬ справді за ним скрадався, то він стоятиме саме там. За його спиною.

А може, за закрутом тунелю?

Припини, Роберте! Не будь таким трясогузом!

Наперекір страхові, він змусив себе рушити назад, до сходів.

Тіні зникали в темряві. І оживали, щойно він умикав ліхтар. Шугали стінами. Примарні. Ніби тіні неіснуючих з’яв. Тіні КОГОСЬ. Або ЧОГОСЬ.

Роберт вимкнув ліхтарик. Уявив ожилих мерців, які, похитуючись, сунули на нього з простягненими руками. Знову ввімкнув світло. Щоб повернути реальність.

Роберт рушив далі на обм’яклих ногах. Промінь ліхтарика прорізав темряву. Коліна підгиналися. Жорства скрипіла під підошвами. Сніп світла стрибав стінами й стелею. Роззявлені черепи померлих витріщалися на нього з кам’яних ніш, де їх поклали для вічного спочинку ще в сиву давнину. Хлопець уникав дивитися на них. Уникав зустрітися поглядом з порожніми очницями. Йому здавалося, наче мерці тоді теж дивитимуться на нього.

IV

Потрапивши до ще однієї зали, Роберт зупинився і роззирнувся навколо. Він не впізнавав цього місця. Зала розділялася на два тунелі: один — ліворуч, другий — праворуч. Треба було вибирати.

«Праворуч, — подумав Роберт. — Я цілком певний, що прийшов саме з цього тунелю».

А якщо ні?

Роберт сторожко ступив кілька кроків коридором.

На стіні він побачив ще один дивний символ. Йому стало моторошно. Око і хрест. Чим так стривожив його цей знак?

Хлопець знову дістав із кишені мобільник і сфотографував малюнок.

«Ось іще один загадковий символ», — подумав він і рушив далі.

Це ж цією дорогою він прийшов? Чи ні? З кожним кроком у його душу закрадався дедалі більший сумнів. Він не впізнавав місць. І тільки дійшовши до вогких кам’яних сходів, які стрімко вели донизу, упевнився у своїх сумнівах. Бо точно ніякими сходами не піднімався. Він заблукав.

Роберт повернув назад.

Велетенський щур шмигнув просто в нього під ногами. Хлопчик скрикнув. Ні, він не боявся щурів. Як можна боятися щурів, маючи вдома улюблене звірятко — хом’ячка! А його найближчий друг, Свейн, тримав щурика у клітці у своїй кімнаті.

І все ж мимоволі зупинився, щоб віддихатися. Надто несподіваною була поява гризуна.

Щур… Ясно тепер…. Це, мабуть, щурі видавали оті дивні звуки.

Роберт аж усміхнувся від полегші.

Щурі!

Роберт повів променем ліхтаря по стінах і помітив ще один малюнок.

Риба.

Мама розповідала, що ранні християни використовували зображення риби як свій таємний символ. Роберт провів пучками пальців по викарбуваних лініях і подумав: Майже дві тисячі років хтось стояв ось тут, на цьому місці, де зараз стою я, і вишкрябував ось цю рибу на цій стіні. А тепер я проводжу пальцем по його малюнку.

Під зображенням Роберт завважив напис. Спробував прочитати. Але нічого не зрозумів. Текст, мабуть, писаний латиною. Чи зуміли б археологи перекласти напис? Може, тут ідеться про щось важливе? Щось, що змінило історію світу? Ото була б новина! Він знову потягнувся за телефоном і сфотографував малюнок.

ФАКТИ ПРО СИМВОЛИ

Символ — це знак, який має певне значення. Норвезький прапор, скажімо, символізує Норвегію. Риба символізує Ісуса Христа. Коли християнство ще тільки зароджувалося, риба була таємним знаком християн Рима. Чому саме риба? Дехто вважає, що старогрецьке слово «риба» — IXθYΣ — розшифровується як: 'Іnσоϋς Хριστός, θεοΰ Υιός, Σωτήρ — Норвезькою: Ісус Христос, Син Божий, Спаситель.

V

Довелося визнати: він заблукав. Уявлення не мав, куди потрапив. Здавалось, ніби зникли всі входи й виходи з катакомб, залишилися тільки безкінечні коридори й поховальні зали.

Крок за кроком просувався він кам’яними тунелями, попід арками порталів, через підземні кімнати з високими склепіннями.

Хіба я не був уже тут раніше? Невже я ходжу колами?

За наступним закрутом тунель знову роздвоювався.

Лише тепер Роберт збагнув, навіщо археологи й спелеологи, спускаючись у незнайоме підземелля, носять зі собою великі мотки мотуззя. Щоб знайти шлях назад.

Роберт освітив долівку перед собою.

І раптом побачив їх!

Сліди ніг…

Залишені його ж кросівками.

А поряд інші сліди.

Більші. Чіткіші.

Ніби хтось ішов за ним назирці.

Охоплений панікою, Роберт посвітив ліхтариком на всі боки. А потім вимкнув світло. Безпросвітна темрява робила його невидимим.

Хлопчик завмер. Намагався затримати подих. Але не зумів. Серце гупало в грудях. Він напружено дослухався.

Думай, Роберте, думай!

Легко сказати! Думки сплутались у голові.

Мусить бути якесь пояснення!

Роберт зосередився. Дві пари слідів. Це могло означати, що хтось шпигував за ним. Але… могло бути й таке, що це він сам ступав поряд з відбитками підошов археологів.

Цілком вірогідне припущення, хіба ні?

Роберт увімкнув ліхтарик.

Перед очима шаснула тінь.

Роберт аж гикнув з несподіванки. Повернув ліхтарик у бік зниклої тіні — углиб тунелю. Нікого. Руки йому тремтіли. Промінь світла дрібно дрижав.

Здалося. Просто здалося.

А ще, можливо, світло ліхтарика, потрапляючи на нерівні стіни, створювало тіні та ілюзію руху.

Хлопчик несміло рушив уперед. Позаду нього зашаруділа жорства. Роберт різко зупинився. Гарячково світив в усі закутки.

Нікого.

Вийняв з кишені мобільник. Зв’язку не було. Звісно ж, не було…

І що мене занесло в ці катакомби?

Чому не спробував серйозно поговорити з мамою про коптський хрест? Спокійно й виважено. Так, щоб вона йому повірила. Але ж ні… Конче треба було попертися у підземелля!

VI

Роберт рушив далі. У роті пересохло. Язик прилипав до піднебіння з чудним цмоканням.

«Варто було взяти з собою пляшку води», — запізно похопився він.

Роберт думав про маму. Люба, найдорожча мама, яка завжди хвилювалася й турбувалася, чи йому добре. Іноді його дратувала її надмірна увага. Чи все гаразд у школі? У футбольній команді? Чи не зіпсувалися його стосунки з друзями? Чи нічого його не діймає? «Ти мусиш просто поговорити зі мною, якби в тебе з’явилися якісь проблеми». Бувало, йому хотілося закричати: «Та все в мене добре!!!» Навіть якщо добре не було. Лиш би вона дала йому спокій…

За наступним закрутом Роберт упізнав тунель. Він дійшов до кінця. До обмежувальних стрічок та дощаної стіни. За огородженням лежали ще недосліджені ходи й лази катакомб. Небезпека обвалу. Треба повертатися назад.

Звук. Позаду.

Ще один щур?

Роберт озирнувся.

Щось важке промчало повз нього.

Зм’якли коліна. Він ледь не впав.

І аж тепер побачив його. У напівтемряві, там, де тунель переходив у залу.

Чернець.

Чернець з обличчям, схованим під великим каптуром.

З очима, що жевріли у темряві.

Розділ IV

Чернець

Рим, у катакомбах

I

Чернець був одягнений у довгу чорну рясу, схожу на сукню. Підперезаний мотузкою.

— Хто ти? — гукнув Роберт.

Голос йому тремтів і зривався.

…хто ти… хто ти… хто ти… — відбилося луною від стін.

Чернець не відповів. Роберт повторив запитання англійською.

…who are you… who are you… who are you…

Чернець підійшов ближче. У яскравому світлі ліхтарика очі його червоно жевріли з-під каптура.

Роберт відступив крок назад.

Чернець зупинився. Поволі підняв руку до чола, потім опустив до живота, переклав від плеча до плеча.

Перехрестився.

А потім… потім заспівав.

Чистим, глибоким голосом.

Роберт від переляку аж стерп.

Чужа мелодія. Старовинна. Роберт вихопив з пісні кілька слів. Щось таке, як Kristi kruks і mеа luks. Що б воно означало?

II

Раптом чернець замовк. Вони дивилися одне на одного. Вичікувально. Чернець розвів руки й підняв їх угору долонями назовні. Як священик…

Роберт ледь не зойкнув.

Чернець ступив крок до нього. Простягнув руку. На пальці зблиснув великий золотий перстень. На персні Роберт розгледів знак:

Хрест усередині… ікла?

Треба втікати. Роберт мимохідь зиркнув на дощану стіну. Між найнижчою дошкою та долівкою була шпарина десь на тридцять сантиметрів.

Він вагався лише мить. Тоді метнувся назад. Упав на долівку. Панічно намагався проповзти під дощаним щитом. Геть від ченця. Нижня дошка шкребла спину. Він звивався, протискуючись попід дошками. У пітьму…

А тоді відчув його хватку. Сильну руку. Чернець схопив Роберта за правий зап’ясток і з несамовитою силою потягнув до себе.

Одяг зачепився за дощану перегородку. Надто хистку, щоб втримати його. Роберт відчував, як вона хилиться. Він покотився до ченця. Тому довелося відпустити Роберта, щоб заслонитися від дощок, котрі падали на них.

Роберт зірвався на ноги. Не озираючись, він побіг у темряву. У надра нерозвіданих катакомб.

Невідома й небезпечна для життя територія, застерігав Умберто. Але зараз він про це не думав. Чернець з гуркотом відсунув набік дощаний щит і кинувся услід за Робертом.

Роберт не вмикав ліхтарик. Подумав, що темрява дасть йому хай крихітну, але перевагу. Він біг щодуху, обдираючи до кам’яних стін розставлені руки.

Чернець щось кричав навздогін. Роберт не розумів, що саме.

Чернець був близько. Дуже близько.

Роберт побіг швидше. Далі й далі в пітьму.

Раптом ударився головою — стеля у тунелі стала нижчою. Йому забило памороки. Він скорчився, присівши навпочіпки.

Поряд щось гупнуло. Почувся стогін.

Мабуть, чернець також ударився головою до стелі.

Роберт спробував піти далі. Але не зміг втримати рівновагу. Що це — підлога гойдається? Він оперся на стіну. Пісок посипався йому на волосся і на обличчя.

Що відбувається?

Щось загуркотіло. Застугоніло. Заклубочилася пилюка. Роберт закашлявся.

А тоді в тунелі завалилася стеля.

III

Усе сталося так швидко, що він навіть не встиг зрозуміти, що відбувається.

Ударною хвилею його збило з ніг. Угору здійнялася хмара пилюки й піску. Роберт кашляв і кашляв. Ніяк не міг вдихнути повітря. Затулив обличчя зігнутим ліктем. Притиснувся носом і ротом до футболки. Кілька разів глибоко вдихнув. Знову почав кашляти. Очі пекло вогнем. Він часто кліпав повіками, щоб вимити сльозою пилюку.

Тиша.

Роберт сидів на твердій кам’яній долівці, намагаючись опанувати своїм диханням, серцем, страхом…

Куди подівся чернець?

Заховався десь у камінній кишені, залишеній після обвалу? Як і Роберт? Чи його присипало землею?

Роберт увімкнув ліхтарик. Посвітив навколо. Крізь пилюку майже нічого не було видно. Хіба череп просто перед ним. Він примружився. Вимкнув ліхтарик. Треба берегти батарейки…

IV

Пилюка поступово влягалася. Уже можна було бачити стіни катакомб.

Роберт посвітив навколо.

Тунель, з якого він прийшов, був завалений тоннами каміняччя. Чернець не зможе до нього допастися. Інший кінець тунелю губився у темряві.

Роберт згадав слова Умберто: У тому напрямку немає виходу на поверхню.

Він у пастці.

Погляд його мимоволі прикипів до скелета в кам’яній ніші. Череп ніби витріщався на нього і реготав.

Роберт вимкнув ліхтарик.

V

Раптом йому здалося, ніби звідкись долинув голос.

Тихо. Близько. Майже нечутно.

Роберте, — шепотів голос.

Тільки його ім’я.

Роберте…

Розділ V

Голос

Рим, у катакомбах

I

Роберте…

Шепіт у пітьмі.

Він увімкнув світло. Озирнувся. Нікого не видно. Він сам.

Хто ж його кликав?

Голос був надто тоненький, щоб належати ченцеві. Дівочий голос.

Молодий…

У тунелі все ще висіла пилюка після обвалу. Немов туман. Очі пекли. Роберт струсив пил і пісок з одягу.

Невже причулося? Чи десь у катакомбах блукало дівча?

Дівча? Дівчина в катакомбах?

Дівчина, яка знала його ім’я… Неможливо!

Роберте! Ходи сюди!

Ось знову. Голос. Вимогливий.

Роберте! Поквапся!

«Це мені просто вчувається», — вмовляв себе Роберт.

Він набрав мамин номер телефону. Почекав. Але ні… Зв’язок відсутній.

Тремтячими пальцями, ледь потрапляючи на клавіші, він набрав есемеску:

Засипаний в катакомбах :-( Стався обвал! :-( Цілий! Допоможіть! :-(  Sorry!

Натиснув клавішу «Надіслати». Якщо трішки пощастить, зв’язок, можливо, з’явиться хоч на кілька секунд.

Він принаймні сподівався на це.

II

Обережно ступаючи, Роберт рушив углиб лабіринту. У темряву. Здавалося, ніби він простує назад у часі. У минуле. Піщана пилюка лежала грубим шаром. Укрила долівку й кістяки в стінних нішах. Відчуття, ніби бредеш у борошні.

Було так вогко й задушливо, що хлопчик розстебнув сорочку. Ставало дедалі важче дихати. Невже в тунелі мало кисню? На мить його охопила паніка. Якщо забракне кисню, він задихнеться. Задихатиметься повільно й невблаганно. Роберт зробив глибокий вдих. Наповнив легені. Затримав повітря. Видихнув. Знову вдихнув. Знову й знову. Вдих. Видих. Нарешті відчув, як паніка відпустила його.

Роберт не вірив у привидів. Отих, що блукають з простирадлами на головах і брязкальцями на ногах. Однак його фантазія малювала, як мерці, яким знудилося лежати, човгають темними, пустельними коридорами підземної гробниці. Уявлялися не кістяки. Скоріш примари — прозорі обриси людей, якими вони колись були. Віддзеркалення потойбіччя.

У непроглядній темряві він бачив перед собою поховальні процесії, які проходили цими коридорами майже дві тисячі років тому. Заплакані вдови. Скорботні батьки. Хтось, напевно, співав псалми. Покійники на ношах, накриті полотном. Свіжі квіти.

Роберт ішов, не зупиняючись, усе далі й далі… І думав: «Так глибоко в катакомби не заходила жодна жива душа впродовж двох тисячоліть».

Раптом він спинився наче вкопаний. Жалісний стогін скував холодом його тіло. Протяжне виття з глибин катакомб…

III

Серце ледь не вистрибувало з грудей. Він завмер, прислухаючись… чекав… слухав… Чекав у напрузі, що ось зараз нове виття пронизав душу й мозок.

Звідки воно долинає? Хто виє?

То був не людський звук. У цьому він не сумнівався. Але хіба в катакомбах живуть дикі звірі? Виття було схоже на… Роберт постарався відігнати страшну думку, але вона все не йшла з голови… То було схоже на виття чудовиська… Монстра не зі світу живих.

Роберт притиснувся до стіни. Боявся вмикати ліхтарик. Ліпше залишатися невидимим.

Спробував уявити, хто або що могло так завивати.

Може, у підземеллі вивівся цілком новий вид тварин? Сліпі, безволосі, підземні дикі звірі, які пожирали щурів, кажанів, комах — усе, що заблукало в катакомбах?

Наприклад, хлопчиків з Норвегії?

Знову виття.

Протяжне. Жалібне.

Роберт заплющив очі. І раптом його пронизала думка: Протяг!

Яка неймовірна полегша! Це, мабуть, вітер! Вітер, який протискається вузьким лазом.

А вітер означає лише дві речі:

У тунелі є життєдайне повітря.

І десь далі має бути вихід на поверхню.

IV

Роберте…

Голос. Ось знову. Невиразний дівочий шепіт.

Роберт засвітив ліхтарик, майже очікуючи побачити загадкову дівчинку. Просто перед собою.

Бліду. Мертву.

Вимкнув світло. І відразу знову ввімкнув.

А тоді побачив її.

Розділ VI

Страх

Рим

Сині мигалки. Сліпучі спалахи бліців. Телерепортер з мікрофоном в руці веде пряму трансляцію: «Поки залишається нез’ясованою причина обвалу, однак поліція побоюється, що в катакомбах потрапила в пастку принаймні одна людина». Журналісти з’юрмилася навколо керівників рятувальної операції, які разом з Умберто вивчали схему підземних ходів.

Посеред того мурашника стояла мама Роберта, ледь жива від страху. Повернувшись зі святкової вечері з археологами, вона не застала сина вдома. Спершу розсердилася. А тоді в душу закралася підозра. Зазирнула до своєї торбинки. Так і є. Ключ від входу до катакомб зник.

Роберт!

Під’їхав ще один пожежний автомобіль. Сині відблиски маячків мерехтіли на фасадах будинків. Тріскотіли рації. Поліція нап’яла загороджувальну стрічку, щоб стримати натиск цікавих.

Керівником рятувальників був кремезний чоловік у шоломі й важкій уніформі. Він взяв Робертову маму за руку.

— Це кепі вашого сина? — запитав він, показуючи бейсболку Роберта.

Мама змогла лише мовчки кивнути.

— Ми зробимо все можливе, щоб знайти вашого сина, шановна пані, — співчутливо сказав чоловік.

Його слова прозвучали, мов смертний вирок. Вона заплакала.

Розділ VII

Анґеліна

Рим, у катакомбах

Дівчинка.

Роберт так здригнувся, що ледь не заточився назад.

У затуманеному пилюкою півмороку її постать заледве виднілася, наче розмита світлина.

Дівчинка?

Що вона тут робить?

Роберте!

Її голос. Щось у ньому було дивне.

Хутчіше!

— Хто ти? — затинаючись, запитав Роберт. — Звідки знаєш, як мене звати? Можеш вивести з підземелля?

Немає часу! Поквапся, Роберте!

Вона манила його пальцем. Роберт несміливо рушив за нею.

Немає часу? На що немає часу?

Швидкими кроками — такими швидкими, аж здавалося, ніби вона летить у повітрі, а не йде — дівчинка рушила у пітьму.

Роберт наздогнав її у великій залі, повній кістяків.

Дівчинка стояла посеред зали, чекаючи на нього. За завісою пилюки він ледве її бачив. Дівчинка — приблизно його однолітка. Вона була вдягнена в щось схоже на білу сукню, підперезану паском. Роберт захекався. А дівча анітрохи не втомилося.

Поквапся, Роберте! Часу вже майже немає!

Щось не те було з її голосом. Щось, чого Роберт не вмів витлумачити.

— Зажди! — гукнув він. — Як тебе звуть?

Анґеліна.

«Анґеліна. Звучить, як ангел, — подумав він. — Ангел…»

Ні, не ангел, ні. Хотіла б ним бути. Ангелом у Бога на небі…

Розділ VIII

Безнадія

Рим

У супроводі чотирьох поліцейських мотоциклів прибув автомобільний кран і вантажівка з екскаватором у кузові. Кілька чоловіків, перегукуючись, координували процес спуску екскаватора з кузова на асфальт. Мама Роберта не розуміла, навіщо тут здався кран. Журналістів і телерепортерів з камерами відвели далі від провізорного рятувального центру. Безперервно блимали спалахи фотокамер. До Робертової мами підійшли Умберто й керівник рятувальників. Кахикаючи й відводячи погляд.

— Завалена частина тунелю розташована в глибині лабіринту, який ще зовсім не досліджений, — першим почав керівник.

— Навряд чи Роберт встиг зайти так далеко, — обережно додав Умберто.

«Не знаєте ви Роберта», — подумала мама.

— Ми робимо все можливе й неможливе, — сказав головний рятувальник.

Мама бачила правду в їхніх очах — вони втратили надію…

Розділ IX

Обвал

Рим, у катакомбах

Поквапся, Роберте!

Вони бігли чимдуж.

Чому такий поспіх?

Анґеліна довго вела Роберта лабіринтом ходів і тунелів.

Швидше, Роберте, швидше!

І раптом він відчув це…

Спершу вібрацію. Задрижала долівка. Зі стелі сіявся пісок.

А тоді долинув звук. Наче грім.

Розкотистий. Грізний.

Швидше, Роберте, швидше!

У його голові немов вибухав крик.

Роберт глянув на стелю. Угорі ширилася розколина. Звідти посипалося каміння, земля і пісок.

Сюди, Роберте, сюди!

Він кинувся услід за дівчинкою.

Хутчіш!

І враз обвалилися катакомби.

Розділ X

Землетрус

Рим

Землетрус.

Здалося, ніби почався землетрус. Вулиця під ногами заходила ходором. Хтось кричав. Якесь запарковане авто перевернулося та так і завмерло на боці. Завивала автомобільна сигналізація. Крізь водостоки й каналізаційні колодязі виривалися стовпи пилу з підземелля. «Землетрус?» — подумала Робертова мама. І лише побачивши вираз обличчя Умберто, усе зрозуміла.

Катакомби!

— О Господи! — скрикнула вона.

Умберто глянув на неї. Нічого не сказав, лише стояв і дивився на неї. Нарешті видушив з себе:

— Це ще нічого не означає…

Звісно, це багато що означало. Десь там, глибоко під землею, був Роберт. І ось підземелля завалилося.

Жінка кинулася до входу в катакомби, але ніякого входу більше не було. Лише каміння.

Тонни каміння.

Керівник рятувальників підійшов до неї. Зняв шолом. У його очах стояли сльози.

— Ми тут безсилі, пані, — тихо промовив він.

Жінка в розпачі закусила кулак.

— Очевидно, розкопки порушили моноліт лабіринту, — вів рятувальник далі. — Звісно, ми організуємо пошуки…

Слова його поволі танули, голос згасав.

Мама Роберта не наважувалася запитати. Вони мовчки дивилися одне на одного.

— А Роберт? — нарешті пробелькотіла мама.

Рятувальник крутив у руках шолом, потупивши погляд.

— О ні! — прошепотіла вона.

Підійшов Умберто, обійняв її за плечі.

— Ні… ні… ні…

Коліна підігнулися. Умберто довелося її підтримувати.

— Ніііііііііііііі!

Розпачливий мамин крик пронизав ніч. Робота припинилася. Пожежники познімали шоломи. Навколо запала тиша. Чутно було хіба виття сирен, що наближалися, та істеричне ридання Робертової мами.

Розділ XI

Прикраса

Рим

I

Підземелля дудніло. Важке каміння падало довкола. Здійнялася густа завіса пилу й піску.

Хутко!!! Хутчіше!

Анґеліна тягнула Роберта за собою.

Іще хутчіше, Роберте!

Велетенські брили відривалися від склепіння й гупали додолу. Анґеліна й Роберт бігли, тримаючись за руки. Щодуху. З усіх боків гуркотіло й валилося. Анґеліна затягнула Роберта у вузький прохід, який вів до стародавнього кам’яного льоху. Анґеліна ступала першою. Щоб потрапити до льоху, Робертові довелося відсунути набік якісь дерев’яні ящики й плетені з лика кошики. Він встиг останньої секунди. Короткий коридор за ним обвалився.

— Де ми? — запитав Роберт.

Анґеліна не відповіла.

— Анґеліно?!

Він роззирнувся навколо.

Дівчинка зникла. Роберт нічого не розумів. Куди вона поділася? Може, невидима в піщаному тумані, зуміла вибратися з льоху поперед нього?

Спотикаючись, Роберт рушив далі. Догори старими камінними сходами. Східці були вкриті товстим шаром пилу. Ніяких слідів у пилюці. Дивно.

— Анґеліно?

Мабуть, вже вийшла нагору. Але чому не відповідає. Чому не зачекала на нього?

З кам’яного льоху Роберт потрапив до стародавньої пральні. Тремтячими руками відчинив двері. Ледве волочачи ноги, вивалився на заднє подвір’я. Затяжний підйом сходами позбавив його останніх сил. Роберт прихилився до стіни, щоб віддихатися.

Роззирнувся навколо. Ніде ні душі.

— Анґеліно, де ти?

Дівчинка врятувала йому життя, а сама кудись запропастилася.

Роберт нетвердою ходою рушив з подвір’я. Вийшов на вулицю і почвалав у бік синіх миготливих світел. У голові паморочилося і гуло. Душив кашель. Легені, здавалося, були забиті пилюкою.

Спершу все стихло. Потім юрбою пробіг шепіт.

— Примара! — раптом почувся чийсь голос.

Хтось заплескав у долоні.

Для Роберта це були далекі, нереальні звуки. У вухах дзвеніло.

Тієї ж миті він побачив свою маму. Умберто обіймав її за плечі.

— Поглянь! — вигукнув Умберто.

Мама витерла сльози з очей, дивилася поперед себе невидющим поглядом.

Так минуло кілька секунд.

— РОБЕРТЕ! — несамовито закричала мама, вирвалася з обіймів Умберто й кинулася до сина.

— Мамо! — схлипнув Роберт.

— Роберте! Синочку! — плакала мама.

II

Двоє медиків у світловідбивальних жилетах поверх уніформи допомогли Робертові сісти в авто швидкої допомоги. Швидка рушила з місця. Аж тоді він завважив щось важке, що звисало з шиї і вдарило в груди, коли він лягав на ноші.

Роберт підняв річ до очей.

Прикраса?

— Very nice, — сказав один з лікарів й усміхнувся йому.

Водій швидкої увімкнув сирену.

Звідки взялася ця прикраса?

Роберт придивився уважніше.

Незбагненно!

Кулон, який висів у нього на шиї, був такий самий, як той, що його знайшла мама в скриньці з кургану неподалік Бурґюннської стародавньої церкви.

ГОСПОДНІ ПСИ

~~~

Головний астроном обсерваторії Мауна-Кеа Сюзі Лі принесла собі вже десяту за ніч філіжанку кави. Гарячий і дуже міцний напій гірчив, однак не давав заснути.

З голої гірської вершини на висоті 4000 м над рівнем моря, на Гаваях, посеред Тихого океану, Сюзі з командою астрономів стояла на сторожі Всесвіту, спостерігаючи за ним через найпотужніші в світі телескопи. Звідси вони, хвилина за хвилиною, пильнували за рухом комети. Сюзі дивилася на нічне небо через окуляр телескопа. Від миті відкриття нової комети вона майже не спала по-справжньому. Цілодобово працювала зі своєю командою. Час від часу лягала поспати на похідному ліжку в кутку обсерваторії.

— Ти вже обчислила курс і орбіту комети? — запитав її колега.

— Саме над цим працюю, — притлумлюючи позіхання, відповіла Сюзі.

— Які її розміри?

— Ще не знаю достеменно, але вона велетенська…

Працюючи, Сюзі користувалася одночасно комп’ютером і записником. Пальці літали клавіатурою, потім хапалися за кулькову ручку, записуючи довгі ряди чисел.

Про цю комету ніхто раніше не чув. Сюзі й інші астрономи аж нетямилися від захоплення та цікавості. Може, вона народилася у безмежжі пояса Койпера за орбітою Нептуна? А може, летить з глибин Всесвіту, хмари Оорта, яка вважається колискою комет? Сюзі уявлення не мала. Сподівалася, що обчислення дадуть відповіді на ці запитання. Знала одне: комета складається здебільшого з криги, а ще з каміння й металів. Коли вона наближається до Сонця, у неї з’являється «хвіст» з льоду й пари. Фантастичне видовище!

«Ми зачаровуємося кометами споконвіків», — подумала Сюзі, відпиваючи ковток кави. Вона глянула на свої нотатки. У старовину комети наганяли страх на людей. Сюзі усміхнулася. Вони були такі забобонні… Кожного разу, бачачи комету, вірили, що на Землі станеться якесь жахіття.

Сюзі передивилася свої останні обчислення орбіти й курсу комети. Насупила чоло. Серце забилося швидше.

— Цього не може бути, — стиха пробурмотіла сама до себе, стривожена.

Монастир Весково аль Монте

Італія

— Господи, прости мені, бо я согрішив.

Лючіо вклякнув. Високо вгорі, над вівтарем, висіло стародавнє розп'яття. Дерев'яний Ісус Христос сумно дивився на нього. Лючіо склав долоні до молитви й притулився чолом до вівтарної балюстради. Крізь вітражі на вікнах досередини сіялися скісні сонячні промені, забарвлені в усі кольори райдуги. Мініатюрні веселки. З іншого кутка монастиря линув хоровий спів. У каплиці пахло ладаном — солодко й гостро водночас.

А довгі монастирські коридори жили своїм життям: одні ченці в просторих чорних хламидах простували до своїх щоденних клопотів. Інші молилися. Кожна хвилина доби, не витрачена на сон, заповнювалася діяльністю на славу Бога. Дехто збирався гуртом для читання Біблії, дехто працював у монастирському садку. Неробство вважалося гріхом.

Чимало століть чернечий орден, до якого належав Лючіо, шукав священний амулет. Перші згадки про нього з'явилися в одному давньому єврейському пророцтві, а згодом — у римській легенді.

Дві тисячі років тому — десь відразу після розп'яття Христа — амулет розділили на дві частини. Тож ченці шукали, по суті, дві прикраси. Два трикутники. Один амулет у IX столітті украли в ченців вікінги. Другий зник у Римі 1800 років тому.

За давнім пророцтвом, зірка має спалахнути на небі й принести звістку, що Господь сотворив Землю, аби потім її знищити. Якщо амулет дістанеться отрокові з Ультіма Туле — холодної півночі, — світ врятується від загибелі. Для ченців усе було ясно мов день: амулет попереджав про кінець світу! Погибель світу, на думку ченців, це коли Господь покине людей. Для них не було нічого важливішого за Судний день. Бо тоді мало б статися друге пришестя Ісуса Христа, наша грішна земля загинула б, а натомість відродилось би Царство Боже.

У пророцтві також мовилося щось про стража амулета. Ченці не розуміли до пуття, хто був тим стражем. Одне вони знали напевне: їхній чернечий орден покликаний Богом знайти амулет.

А коли священна місія буде виконана, настане Судний день.

Прикраса, украдена вікінгами, немов крізь землю запропастилася. Упродовж століть ченці раз по раз вирушали на пошуки коштовності в холодну країну на півночі — Норвегію. Однак завжди поверталися з порожніми руками.

І ось, нарешті, вони натрапили на слід. Щоправда, не того амулета, який поцупили вікінги, а зниклого в самому Римі.

Завдяки нововідкритим катакомбам.

Амулет назвали Священною Зіркою.

У трактаті святого Амвросія «Gratianum Augustum» («Про віру Граціанові Авґустові»), написаному 1700 років тому, є історія, викладена за розповіддю чоловіка на ім'я Горацій (що відомий пізніше як святий — св. Горацій). У третьому столітті він брав участь у переслідуванні черниці з того монастиря, у якому зберігалася Священна Зірка. Ось що він розповів:

«З криками, вереском й улюлюканням ми гнали її вулицями Рима. Вона була для нас нікчемним щуром, не більше. Ми не мали милосердя. Зрештою, молодій черниці пощастило втекти в катакомби. Вочевидь, вона почувалася там у безпеці, під захистом темряви й смердючих зотлілих трупів своїх соратників по вірі. Ми замурували її в підземеллі. Завалили вхід важкими кам'яними брилами. Отак замкнули її у вічній пітьмі катакомб!»

У збіглі роки ченці обнишпорили всі відомі в Римі катакомби, шукаючи зниклий амулет. Юна черниця, описана Горацієм, могла сховати коштовність десь у підземному лабіринті. Але пошуки не дали результатів. Коли ченцям стало відомо про ще одні катакомби — недавно виявлені, — відродилася їхня надія таки знайти амулет.

Сам кардинал попросив Лючіо з'ясувати усе пов'язане з нещодавнім відкриттям. Кожного вечора Лючіо їздив до Рима й прокрадався в катакомби після закінчення робочого дня, коли археологи покидали територію розкопок. Він терпляче оглядав кожен закуток підземелля, метр за метром.

Усе марно…

Лючіо вернувся думками до вечора напередодні. У своєму блуканні катакомбами він раптом став не самотній. Юний хлопчина теж нипав коридорами. Сам.

Хто він? Звідки взявся? Що привело його в підземелля?

Лючіо пішов за ним назирці. Хлопець фотографував мобільним телефоном символи на стінах. Лючіо не міг збагнути, навіщо. Однак в глибині душі відчував, що юнак, імовірно, щось знає. І зможе стати йому в пригоді.

Коли Лючіо врешті перестав ховатися і показався малому, той налякався до півсмерті. Воно й не дивно. Широкий каптур чернечої сутани ховав обличчя в глибокій тіні. Сутана сягала аж до п'ят. Той, хто ніколи не бачив ченця його ордену, справді, міг нівроку налякатися. Лючіо припускав таке. Намагаючись заспокоїти хлопчика, він заспівав стародавній псалом. Але спів не врятував ситуації.

Чернець навіть думки не припускав, що хлопчак зуміє втекти від нього. Той прожогом, мов миша, прослизнув під хисткою дощаною перемичкою. А коли в тунелі завалилася стеля, Лючіо не мав аніякого сумніву, що малий загинув, привалений тоннами каміння, ґрунту й піску. Він перехрестився і проказав молитву, просячи Господа прийняти бідолашну душу. У шаленому поспіху чернець полишив катакомби й поїхав назад, до свого монастиря, розташованого за багато миль звідси, щоб скласти рапорт про поїздку і вимолити прощення за прогрішення.

І лише вранці, коли кардинал показав йому газету, Лючіо збагнув, що хлопця не засипало. Мало того, він зумів порятуватися, коли згодом у катакомбах вдруге стався зсув ґрунту. Без сумніву, всемогутній Бог на небі простягав над ним свою десницю.

Стародавній монастир Весково аль Монте стояв на безлюдді, на голому схилі пошарпаного негодами гірського хребта.

Тут монахи ордену Доміні Канес могли в тиші славити й возвеличувати Бога, далеко від надто цікавих сільських мешканців, туристів і зайшлих священиків, котрі любили повчати, як треба правильно розмовляти з Господом. Багато століть ченці мешкали в цьому Богом забутому монастирі, який височів, мов на троні, на вершку скелі, схожий на замок хрестоносців.

Доміні Канес. Domini Canes.

Так називався їхній орден.

Господні Пси.

Спершу це було лайливе прізвисько, придумане суперниками — монахами й отцями, які зневажали їхні звичаї та ритуали.

Ніхто з ворогів — ані Папа Римський, ні інші чернечі ордени — не відав про стародавню таємницю Доміні Канес:

«Codex Domini».

«Codex Domini» — це груба, старовинна Біблія у шкіряній оправі. Вона зберігалася в окремій келії монастиря.

Лише ченці ордену знали про її існування.

«Codex Domini» був найдавнішим з усіх відомих біблійних видань. Він не тільки містив ранні й невідомі нині версії текстів, які згодом увійшли до Нового Заповіту, але й письмена, написані тоді, коли ще перші отці християнської церкви визначали, які саме тексти займуть місце на сторінках Біблії.

Таємні тексти. Загадкові тексти…

В одному з них мовилося про пророцтво, що стосувалося Священної Зірки.

Лючіо був благочестивим ченцем. Своїм обов'язком він вважав послух Господові і церковним зверхникам. Якщо іноді й доводилося переступати земні закони й правила, то на те була воля Божа. «Ми, люди, є Божим творінням», — казав собі Лючіо. «Ми створені за образом і подобою Господа. Без Бога не існувало б людей на землі. Що вартує мізерне людське життя?» — думав Лючіо.

Бог дає і Бог забирає.

Немає нічого вищого понад служіння Богові.

— Настає кінець світу. Воскресіння Христа вже близько.

Кардинал, верховний очільник монастиря і духовний наставник, ковзав поглядом по обличчях ченців. Він зібрав навколо себе вісьмох монастирських зверхників. У руках тримав газету «Corriere della Sera». Усю першу сторінку займала велика фотографія. Винятковий кадр! Під заголовком «Загадковий хлопчик» видно юнака, який, похитуючись, виходить з темної хмари пилу. І сам він повністю вкритий шаром пилюки й піску.

Однак кардинала та його свиту цікавив не сам хлопчик.

А прикраса в нього на шиї.

Під розстебнутою сорочкою висів на ланцюжку кулон у вигляді трикутника.

Кардинал нічого не сказав. Лише кивнув — ніби його й без слів мали зрозуміти, — і відклав набік газету.

— Жодних сумнівів? — запитав абат.

— Лише невірні не мають сумнівів, — відповів кардинал. — Однак усе вказує на те, що ми маємо рацію. Описана Горацієм черниця, видно, таки врятувала амулет від оскаженілої юрби, яка захопила монастир і гналася за нею вулицями Рима. Гадаю, вона сховалася в катакомбах, які оце нещодавно нарешті відкрили. Що каже пророцтво?

— …Священна Зірка спалахне і…

— Знаю-знаю… Не це… Далі!

— Коли прикрасу одягне юнак з Далекої Півночі, з Ультіма Туле, Священна Зірка знову стане одним цілим і порятує світ від вічного прокляття.

— І що це означатиме?

— Друге пришестя Христа! Судний день! Армагеддон! Загибель світу! Царство Боже на Землі! Усі мертві воскреснуть, а Господь забере всіх спасенних до себе!

— Алілуя! — вигукнули присутні.

Кардинал цитьнув на них.

— Отрок з Ультіма Туле, з далекої, холодної, негостинної півночі. Звідки цей хлопець?

Кардинал простягнув газету абатові. Той почепив на носа окуляри й почав читати статтю.

— З Норвегії! — вражено вигукнув він.

— Саме так! Отрок з Ультіма Туле…

— Але… цей хлопець за жодних обставин не сміє залишити амулет у себе! Він наш! — вигукнув абат.

Кардинал кивнув, поволі обводячи поглядом священиків.

— Той хлопець, — мовив він, карбуючи кожне слово, — стоїть поміж нами і кінцем світу…

Після зустрічі зі своїми високими підлеглими, кардинал зійшов до каплиці помолитися.

Довга по кісточки сутана волочилася підлогою. Чорна, як і всі решта чернечі сутани. Та оскільки він був кардиналом, то підперезувався червоним паском і носив червону округлу шапочку.

Кардинал впав на коліна перед вівтарем і молитовно склав руки. У молитві просив поради в Господа. Підвів очі на Ісуса на хресті.

Армагеддон. Судний день.

Невже таке можливе?

Дві тисячі років церква чекала на Армагеддон. Загибель землі й усього сущого на ній. На Божий суд. І ось час настав. Кардинал був певен у цьому. Бо ж наявні всі ознаки кінця світу. Сатана вже знайшов собі місце на землі. Жодного сумніву… Війни. Тероризм і руйнування довкілля. Землетруси. Розпусні жінки й чоловіки, які жили в гріху. Кардинал здригнувся. Вони насміхалися з усього, за що ратувала Біблія. Людина ось-ось могла знищити творіння Бога. А винен в усьому Сатана. Що сильнішим ставав Сатана, то невідворотніше наближався Армагеддон. Кінець. Загибель. Та спершу Царство Боже мусить зійти на землю.

Бо коли все буде знищено, Господь залишиться безперечним переможцем на полі битви. Сатана загине, зникне, пропаде, а Бог збере навколо себе усіх, хто вірував у Нього і в Його Сина єдинородного — Ісуса Христа.

«Ми надамо Господові всю нашу допомогу, якої він лиш потребуватиме», — подумав кардинал.

Після молитви кардинал подався до своєї робочої келії в одній із монастирських веж.

Зі склепінчастого вікна відкривалася панорама пустельних скелястих гір. Він задзвонив у золотий дзвоник на столі. Майже тієї ж миті на порозі з'явився один із новіціїв, монастирський послушник, і ледь вклонився.

— Приведи мені брата Лючіо, — звелів кардинал. — Маю до нього слово.

— Слухаюсь, мій пане.

Послушник знову вклонися і зник.

Лючіо постукав у двері. Його запросили ввійти.

— Дорогий Лючіо, — мовив кардинал. — Понад тисячу років наш орден докладав зусиль, шукав два амулети для з'єднання їх у єдиній Священній Зірці — щоб збулося пророцтво! Одна частина амулета ніколи не була у власності ордену, а другу — украли вікінги. Кожні двадцять п'ять років ми посилали експедицію обраних ченців до холодної, сніжної країни, яка колись називалася Норвеґр. А тепер — Норвегія. Для цієї місії обирали тільки найвідважніших, найсильніших і найпобожніших ченців. Та однаково вони щоразу поверталися з порожніми руками. Кожнісінького разу.

— Скоро нам пощастить, Бог милосердний…

— Багато хто намагався тлумачити давнє пророцтво, пов'язане зі Священною Зіркою. Та мало хто зумів витлумачити його правильно. Більшість не зрозуміли. Зате зрозуміли ми.

Лючіо кивнув.

— Тому знаємо, як важливо, щоб цей юнак, цей Роберт, віддав нам амулет.

— Кардинал вважає, що хлопець віддасть його нам?

— Тому я й покликав тебе, Лючіо. Я спостерігаю за тобою, відколи ти прийшов до нашого монастиря, ще від часів твого новіціату. Ти благочестивий чернець і ретельно ставишся до своїх обов'язків. Твердий у вірі своїй. Сильний і сміливий.

— Я стараюся, отче.

— Маю для тебе завдання.

— Готовий його виконати!

— Хочу, щоб ти очолив наступну експедицію до Норвегії.

— Я?

— Так, ти, Лючіо. Знайди хлопчика! Знайди амулет! Поверни коштовність! Чого б це не коштувало! На карту поставлено Царство Боже.

…НАЧЕ УВІ СНІ

~~~

Головний астроном обсерваторії Мауна-Кеа на Гаваях Сюзі Лі затамувала подих. Вона втретє перевірила свої обчислення.

Десь, напевно, закралася помилка!

Сюзі потягнулася за філіжанкою з кавою. Але рука так тремтіла, що Сюзі ненароком перевернула чашку. Тепла кава полилася на записник.

— Сюзі? — вигукнув один із колег. — З тобою усе гаразд?

Сюзі не відповіла.

— Ти дуже бліда. Тобі погано?

— Комета…

— Що з нею?

Тремтячим пальцем Сюзі тицьнула в записник з обрахунками. Цифри розплилися від кави. Вона кілька разів прокашлялася, щоб прогнати хрипоту.

— Комета на всіх парах летить просто до Землі!

Розділ I

Загадковий хлопчик

Рим-Осло

I

Сирена швидкої допомоги завивала позмінно на високих і низьких регістрах і з різним ритмом.

Роберт заховав прикрасу під сорочку й застебнув доверху ґудзики. На щастя, мама не помітила ланцюжка. Він не хотів, щоби вона його бачила.

Роберт нічого не розумів. Звідки взялася прикраса? Може, Анґеліна дала йому коштовність, але так, що він того й не помітив?

Лікар погладив його по щоці. Роберт намагався пояснити, що з ним усе гаразд. Просто він трохи брудний. Але ніхто й слухати його не хотів. Навіть мама…

Роберт лежав на ношах і думав про Анґеліну. Він нікому про неї не розповів. Ще поки нікому… Бо що казати? Він не знав, хто вона. Чи звідки взялася? Що робила в катакомбах?

Здавалося, ніби дівчинка заздалегідь знала, що він заблукав у підземеллі. Ніби наперед знала, що станеться обвал. Ніби прийшла до нього, щоб показати йому вихід з лабіринту, доки ще не сталося біди.

Неможливо!

А що, як її зовсім не існує? А що, як вона витвір його фантазії? Витвір його страху?

II

Уранці Роберт різко прокинувся від скрипу дверей у палаті. Прийшла мама, принесла італійську газету «Corriere della Sera». Зі світлиною Роберта на всю першу сторінку. «Загадковий хлопчик» — так звучав заголовок. За мамою до лікарняної палати ввійшов Умберто.

— А тепер час, Роберте, пояснити мені, що понесло тебе в катакомби! — звеліла мама, сідаючи на край синового ліжка.

— Я хочу щось тобі показати, — сказав Роберт.

Він готовий був розповісти про свої знахідки, бо тільки на них мав докази існування. Про ченця, Анґеліну й прикрасу він волів промовчати. Принаймні до того часу, коли знатиме, що казати. Роберт показав на телефоні світлини, які зробив у катакомбах.

— А це що таке? — вражено запитав Умберто, примружено придивляючись до світлини. — Анкх?

— Я теж спершу так думав. Але ні, це — коптський хрест, — пояснив Роберт, не без гордості, що й він може навчити чогось Умберто.

— Коптський хрест? — вигукнули в один голос мама й Умберто.

— Коптський хрест має не такий вигляд, — заперечив Умберто.

— Тепер — не такий, — мовив Роберт. — Але колись давно, відразу після Різдва Христового, він виглядав саме так.

— Гм, — хмикнув Умберто. — То ти сфотографував його внизу?

— Тому й поліз у катакомби. Попри заборону… Я помітив хрест ще під час нашої екскурсії. Але ж ви не хотіли мене слухати!

— Це — сенсація, — пробурмотів Умберто сам до себе. — Ранній коптський хрест у римських катакомбах! Ніколи про таке не чув! Це свідчить про близькі зв’язки між єгипетськими коптами й римськими християнами. Справжня сенсація! Дякувати Богові, що ти встиг сфотографувати його, перш ніж усе обвалилося. Вишли мені, будь ласка, фото!

III

Роберт не міг заснути. Крутився у ліжку й думав про те, що трапилося з ним у катакомбах. Про символи на стінах. Сліди ніг. Про ченця. Але найбільше про Анґеліну.

Чи мусив він розповісти про неї рятувальникам? Ні… Вони однаково не повірили б. А навіть якби повірили, то чим змогли б зарадити? Нічим. Абсолютно нічим. Анґеліна, напевно, встигла вийти з підземелля ще до того, як вийшов він сам. Якщо ж ні… Про це він навіть думати не смів… Катакомби завалилися тієї миті, коли він прошмигнув у кам’яний льох. Не могла ж Анґеліна… Хлопчик важко зітхнув.

А прикраса, яка досі схована під його одягом? Звідки вона взялася? Чому вона є точною копією прикраси, знайденої в Бурґюнні? Це ж не випадковість? Чи все ж? Невже Анґеліна дала йому коштовність? Чи він знайшов її під ногами? А Анґеліна — витвір його фантазії?

Хто ти, Анґеліно? Де ти тепер?

Розділ II

Удома

Осло

I

Роберт і мама поїхали з Рима додому наступного дня після катастрофи в катакомбах.

Він не мав наміру привласнити собі прикрасу, подарунок Анґеліни. Справді не мав. Роберт чудово знав, що стародавні коштовності треба віддати відповідним владним органам. Передати вдома до музею. Та річ у тім, що тоді він навіть не згадав про правила. У лікарні кулон висів у нього на шиї, під піжамою. Мама теж його не помітила. Медичному персоналу було до того байдуже. І лише тоді, коли на прикрасу зреагувала сигналізація в аеропорту, мама побачила, що в нього на шиї.

— На Бога, Роберте, що тут робить кулон з Бурґюнна? — запитала вона.

Сердито. Розгублено..

— Мамо! Це не та прикраса! Просто… дуже схожа.

— Звідки вона в тебе?

— З катакомб.

— Як це? Ти знайшов її у катакомбах?

— Не знаю!

— Не знаєш? Що це означає? Ти повинен знати, звідки вона взялася!

— Коли я вийшов з підземелля, вона вже висіла на шиї.

— Але… чесно кажучи…

— Я поясню тобі пізніше. Удома. Не тепер.

Ніби він мав хоч якесь пояснення…

II

Коли вони вийшли з зони митного контролю в аеропорту Осло, на Роберта вже чекав гурт журналістів та фотографів.

Загадковий хлопчик.

Знову й знову йому доводилося розповідати про драматичні події у катакомбах. Про ченця й Анґеліну він не згадав і словом.

Тобі було страшно? — запитували журналісти. — Чому ти сам спустився у підземелля? — хотіли вони знати. — Про що ти думав, коли збагнув, що заблукав? Як знайшов шлях до порятунку?

Справді, як він знайшов шлях на поверхню?

Мікрофони й диктофони. Телекамери й фотоапарати. Ручки й нотатники.

Запитання, запитання, запитання.

Нарешті мама сказала, що вже годі, і повела Роберта геть від репортерів.

Найліпшого Робертового друга звали Свейн.

Вони дружили ще з дитячого садочка. У школі сиділи поруч. Свейн дуже відрізнявся від Роберта. Навіть уподобання вони мали різні. Свейн ненавидів футбол. Не читав книжок. Ніколи не слухав музику. Грав у шахи й колекціонував комах, яких укладав у прозорий пластик. І все ж вони щиро товаришували.

Лише Свейнові Роберт признався про ченця й Анґеліну. Доки він лежав у римській лікарні, вони розмовляли в чаті й по скайпу. Він розповів другові про все, що сталося. Усе! Свейн став першим — і поки що єдиним, — хто почув вичерпну історію Робертових пригод.

Коли таксі заїхало на подвір’я багатоповерхівки, де мешкав Роберт із мамою, Свейн уже чекав на нього. Зі щуриком на плечі й кліткою з Робертовим хом’ячком Бюрре в руці.

— Де вона? Де вона? — відразу заторохтів Свейн, вертячи головою на всі боки, коли вони висіли з таксі.

— Хто? — здивувався Роберт.

— Анґеліна, звісно! — Свейн хитро всміхався.

— Анґеліна? — перепитала мама, нічого не розуміючи.

— Забудь! — буркнув Роберт, а губами подав другові знак, щоб той замовк.

Він досі й словом не зізнався мамі. Поки що. Не сказав ні про ченця. Ані про Анґеліну.

Після того як вони з мамою занесли речі до помешкання, Роберт і Свейн подалися на футбольне поле. Там хлопці з їхнього класу ганяли м’яча, але миттю припинили гру, помітивши Роберта. Юрбою кинулися до нього. Попереду всіх — Патрік.

Не те щоб Роберт не любив Патріка. Хоча… Патрік йому не подобався. Якщо вже бути чесним до кінця, Патрік і Роберт довгий час були суперниками — змагалися за право стати капітаном команди. Тренер віддав перевагу Робертові. А Патрік не пропускав жодної нагоди, аби покритикувати капітанство Роберта.

Однокласники з’юрмилися навколо нього, щоб почути незвичайну розповідь.

І Роберт розповів. Про Рим. Про катакомби. Він не збирався розказувати друзям більше, ніж мамі та римській поліції. Та не міг стерпіти зверхньої посмішечки Патріка. Слова полилися самі по собі, і він вибовкав історію про зустріч із ченцем у лабіринтах.

Але змовчав про Анґеліну.

Друзі спершу вражено притихли.

Стало дуже тихо.

Першим порушив мовчання Патрік.

— Чернець? У катакомбах? — він зробив театральну паузу. — Чернець? Хочеш сказати — привид?

Не встиг він це сказати, як увесь гурт вибухнув істеричним реготом.

Привид? Бєєєєєе! Привид? Ха-ха-ха!

Хтось загукав по-мавпячому. Інші почали вдавати примар.

Реакція однокласників стала для Роберта повною несподіванкою. Хоча він десь їх розумів. Сам би сміявся на їхньому місці.

Не глузував тільки Свейн.

— Ви ж там не були, — сказав він, коли всі трохи вгамувалися.

— Може, ти там був? — уїдливо запитав Патрік.

— Ні, не був. Але я вірю Робертові. Якщо він каже, що там був чернець, то він там таки був…

Свейнова відповідь — і серйозність в його голосі — зробила своє: хлопці споважніли. Тож коли Роберт вихопив м’яча з Патрікових рук й побіг на поле, усі побігли услід за ним — без жартів і глузувань.

III

ФАКТИ ПРО СТАРОЖИТНОСТІ

Старожитності — це дуже-дуже старі речі. Старожитностями вважається усе: від кістяків та рунічних написів до церковного начиння, прикрас і різних знарядь. Фонд старожитностей Історичного музею існує понад двісті років; тут зберігається приблизно мільйон стародавніх предметів. Якщо тобі до рук потрапить річ, якій більше 500 років, ти зобов’язаний повідомити про знахідку.

Неймовірно!

Головний консерватор Інґеборґ Мюкле мала такий просвітлений і захоплений вигляд, як під час їхньої останньої зустрічі влітку, коли перед нею відчинили бурґюннську скриньку. Вона стояла разом із Робертом і його мамою в одному з приміщень сховища старожитностей в Історичному музеї й уважно роздивлялася коштовність, привезену з Рима.

— Це стовідсотково копія прикраси-трикутника з Бурґюнна! — ледь стримувала хвилювання пані Мюкле.

— Так, тому ми й прийшли сюди, щоб передати її музею, — винувато мовила мама; вона нервово кахикнула. — Отже… Це ж не бурґюннська прикраса… яку Роберт…

— Мамо!

— Бурґюннська? — Інґеборґ Мюкле заспокійливо усміхнулася. — Жодних підстав для хвилювання! Це її точна копія. Я пильно бережу підвіску з Бурґюнна й можу вас запевнити, якби вона зникла, я про це знала б! — пані Мюкле взяла до рук лупу. — Дуже важлива знахідка! Така сама форма й виготовлена одним майстром. Ніякого сумніву! Ідентичні копії!

— Що може пов’язувати Бурґюнн і Рим? — поцікавився Роберт.

— Бурґюнн і Рим? — повторила пані Мюкле й замислилася. — Важко сказати… Норвезькі вікінги, звісно, бували в Римі та й не раз. Але чи походив хтось із них з Бурґюнна, хтозна. Це можуть бути хіба здогадки. Як прикраса потрапила тобі до рук?

— Коли я вийшов із катакомб, вона вже висіла в мене на шиї, — затинаючись, відповів Роберт.

Хлопчик не збрехав, але таємницю появи Анґеліни волів поки не розголошувати.

— Просто висіла на шиї, — тихенько засміялася Інґеборґ.

— Я не все розумію з цими прикрасами, — сказав Роберт. — Прикраса з катакомб є копією бурґюннської? Чи, навпаки, прикраса з Бурґюнна є копією римської?

— Слушне запитання, — відповіла Інґеборґ Мюкле. — Техніка виготовлення свідчить, що цю коштовність викували задовго до епохи вікінгів. До того ж… далеко-далеко від Скандинавії. У кожному разі дивно, як прикраса з Рима опинилася у поховальному кургані вікінгів біля Бурґюннської ставкірки в Норвегії… якщо не існувало прямого зв’язку між Бурґюнном і Римом.

— Дуже загадково, — погодилася мама Роберта. — Що ж це за зв’язки?

— Може, вікінги виміняли її на щось під час якоїсь з торгових виправ до Рима? — припустила Інґеборґ.

— Або під час розбійницького набігу… Знахідка з кургану значно давніша за саму церкву. Тож тлінні рештки належать, вочевидь, вікінгові.

Раптом Роберт згадав про зроблені в катакомбах фотографії настінних символів.

— Заждіть! — вигукнув він, виймаючи з кишені мобільний телефон і водночас пояснюючи, що саме зняв у підземеллі.

Спершу показав коптський хрест. Потім — рибу з підписом.

— Оце цікаво! Текст… — вигукнула Інґеборґ, примружившись, — написаний начеб латиною. Треба попросити когось, щоб допоміг перекласти.

Роберт переслав світлини зі свого телефону на телефон пані Мюкле.

— Це також переслати? — запитав він, показуючи інший символ: око й хрест.

Мама й Інґеборґ довго роздивлялися фото.

— Такого знака я ніколи раніше не бачила, — пробурмотіла Інґеборґ.

Мама теж похитала головою.

— Хрест свідчить, що це якийсь християнський символ, — завважила мама.

Роберт нерішуче м’явся. Боявся вибовкати зайве, але не міг стриматися, щоб не запитати:

— А що означає ікло з хрестом всередині?

Інґеборґ і мама подивилися на нього, не розуміючи, про що він каже.

— Ти про що? — здивувалася мама.

— Ікло. І хрест.

— Маєш фото?

— Ні… Але я бачив такий малюнок, — пробурмотів Роберт.

— Де ти його бачив? — пильно глянула на нього мама.

— Ікло? І хрест? — голосно розсміялася Інґеборґ. — Це точно не християнський символ!

IV

Коли Роберт подався того вечора до себе, до його кімнати зазирнула мама. Він читав у ліжку. Мама сіла на край постелі.

— Завтра я повернуся додому трохи пізніше, — сказала вона. — Треба зайти в майстерню з ремонту мобільних телефонів — клавіатура не працює.

— Гаразд.

Мама стурбовано дивилася на нього.

— Як справи?

— Добре.

— Радий повернутися до школи?

— Так.

— Хтось з однокласників читав про катастрофу в катакомбах?

— Мамо, моя фотографія на перших сторінках абсолютно всіх газет! Звісно, вони читали про обвал.

— Ну, так… Звісно… Дурне запитання, — мама якось дивно усміхнулася. — Послухай, а коли ти збираєшся розповісти мені, що там, власне, трапилося?

— Що трапилося? — ухильно перепитав Роберт.

— Так, Роберте, що трапилося насправді… Коли розкажеш?

Хлопець промовчав.

— Я не уявляю, як ти зумів вибратися з-під обвалу і як знайшов прикрасу-трикутник. Розумію, тобі, мабуть, важко про те згадувати, але…

Роберт зустрівся з мамою поглядом. Її очі трохи блистіли й мали немов відсутній вираз, як завжди, коли вона почувалася засмученою.

— Будь ласка, розкажи, Роберте!

V

Розповісти про все, що лежало на душі, було неймовірною полегшею. Страх, клуби пилюки, хаос. Слова полилися потоком. Мама не зводила з сина погляду.

Роберт розповів, як заблукав. Про години, проведені в підземеллі. Про загадкового ченця, який переслідував його в лабіринті. І, зрештою, про Анґеліну, яка врятувала йому життя.

Коли земля над катакомбами почала осипатися, йому на порятунок прийшла Анґеліна. Вона взяла його за руку й потягнула за собою, показала таємний шлях нагору — тунель, який вів до стародавнього кам’яного льоху.

— О, Роберте! — прошепотіла мама.

Її очі вмить зволокли. Вона погладила сина по щоці, по голові. І… розплакалася.

— О Роберте, хлопчику мій! Я не знала… Я й уявити собі не могла…

— Усе добре, мамо!

— Ми з цим упораємося… Разом!

— Упораємося?

— Не бійся синочку, усе буде добре.

— Що? Що буде добре?

Мама зазирнула йому в очі. Спробувала всміхнутися.

— Мій хлопчику! Роберте! Ми обов’язково знайдемо когось, хто тобі допоможе…

Допоможе мені? Що вона мала на увазі? Невже він потребував допомоги? Якої допомоги?

— У чому допоможе, мамо?

Мама обійняла його.

— Не бійся, Роберте! Ти знову одужаєш! Цілком одужаєш!

ГОСПОДНІ ПСИ

Пес Бога

Весково аль Монте Італія

Руки Лючіо тремтіли.

Уперше в житті йому було дозволено погортати стародавній фоліант «CodexDomini».

Колись це був списаний текстами шкіряний сувій. Але понад тисячу років тому його розрізали й зшили у вигляді книжки.

Лючіо сидів у монастирській бібліотеці удвох із ченцем-бібліотекарем, довічним завданням якого було студіювати книгу й берегти її, мов зіницю ока.

Таємний скарб чернечого ордену.

Хлопчина з Ультіма Туле називався Роберт. Його виписали зі шпиталю наступного дня після обвалу. Завтра Лючіо полетить до Норвегії. Він знайде амулет. І привезе його в монастир.

Чого б це не коштувало.

— Господня книга, — мовив чернець-бібліотекар хрипким, немов заіржавілим, голосом. — У ній не лише Святе Письмо, але й багато історій, які так і не ввійшли до церковної Біблії.

В одному з пророцтв ідеться про амулет — Священну Зірку. У Біблії ти й слова не знайдеш про неї. Можливо тому, що церковники боялися пророцтв? Священна Зірка несе вість про Армагеддон, Судний день і друге пришестя Христа.

— Алілуя! — перехрестився Лючіо.

Раптом він помітив кардинала, який стояв позаду них і прислухався до розмови. Скільки часу він так вже простояв? Лючіо обернувся, молитовно склав перед грудьми долоні й уклонився.

— Не знаю, чи гідний цього високого завдання, отче…

Кардинал усміхнувся батьківською усмішкою і поклав руку на плече ченця.

— Їдь до Норвегії! Знайди коштовність! Ти обраний, Лючіо! Тебе чекає священна місія на славу Бога. Пишайся, що ти вірний пес Господа! Усе годиться для досягнення мети! Усе!

Розділ III

Шепоти ночі

Осло

I

— Розкажи мені про все, що з тобою відбувалося, Роберте!

Психолог уважно дивилася на Роберта поверх окулярів. Погляд її був скептичний. Тон був скептичний. Усе в ній було скептичне.

Жінка на ім’я Венхе, середніх літ, одягнена в спідницю і вовняний светр.

— Ви ж, напевне, читали газети, — ображеним голосом сказав Роберт.

Він злився. Злився на маму, яка затягнула його сюди, а сама залишилася чекати в приймальні. Злився на те, що йому не вірять.

— Звичайно, я читала газети. Але я хочу, щоб ти про все, що з тобою трапилося, розповім сам. Від А до Я. Власними словами. Так, як пам’ятаєш…

З приреченою міною на обличчі Роберт почав розповідь. Розказав про Рим, про мамину обіцянку й про Умберто, який не дозволив йому допомагати на розкопках у катакомбах. Розказав, як попри заборону таки проник у підземелля, про години, проведені в цілковитій темряві, про страх і про зустріч із ченцем. А також про втечу від ченця і про Анґеліну, яка допомогла йому знайти вихід з лабіринту перед самим обвалом.

— Ти так жваво все описуєш, — промовила психолог, коли Роберт замовк. — У такий спосіб пригадуєш події. Такими вони є в твоїй уяві.

— Бо саме так все й відбувалося!

Знову на обличчі психолога з’явилася тінь скепсису. Ніби думала вона зовсім не про те, про що говорила.

— Розумію твоє розчарування, коли тобі не дозволили взяти участь у розкопках. Тому ти вкрав ключі?

— Так! Ні! Я взяв ключі, щоб знайти символ на стіні. Я мусив його сфотографувати.

— Символ?

— Коптський хрест.

— Ти мусив сфотографувати коптський хрест?

— Так. Я помітив викарбуваний на стіні знак ще першого разу, коли спускався у катакомби. Але мама й Умберто мені не повірили. Тому я хотів його сфотографувати, щоб мати доказ. Можете мені не дорікати. Я знаю, що повівся по-дурному.

— Ну, усі ми іноді поводимося не зовсім мудро. Але ти щось казав про ченця. Можеш розповісти про нього трохи більше?

— Він був одягнений у чорну чернечу сутану з каптуром на голові. Я не зміг до пуття розгледіти його обличчя.

— А ота… Анґеліна? Якою вона була на вигляд?

— Довге, темне волосся. Карі очі. Щось схоже на білу сукню або туніку… чи як воно називається, — Роберт зустрівся поглядом з лікаркою. — Якби я її собі вигадав, вона мала б інший вигляд.

— Звісно, інший.

— То я вже тепер здоровий? — в’їдливо запитав Роберт.

— Ти ж розумієш, твоя мама хвилюється за тебе.

— Вона вважає, що я трохи схибнувся?

— Та ні, що ти! Анітрохи так не вважає! Твоя мама боїться, що через страх, пережитий у катакомбах, ти створив собі якусь нову реальність. У голові…

— Хіба таке буває?

— Ще й як буває. Коли реальність стає занадто важкою ношею, дехто може створити в своїй уяві нову дійсність, яка існує лише в їхніх головах.

— Я знаю, що там трапилося!

— Ти думаєш, ніби знаєш. Ти навіть переконаний, ніби знаєш, що трапилося. Але спробуй уявити собі інше, Роберте… Уяви, що ти ніколи не бачив ченця і ніколи не зустрічався з Анґеліною. Уяви, що чернець — витвір твого страху, фантазії, а образ Анґеліни — прояв потреби почуватися захищеним.

— Отже, усі гадають, що я брешу?

— Ні, ніхто так не гадає… Однак, на мою думку, пережите в підземеллі так тебе налякало, що мозок сам нафантазував і ченця, і дівчинку, яку ти називаєш Анґеліною. Те, що ми собі, буває, придумуємо, не завжди відповідає дійсності.

— Що ви маєте на увазі?

— Коли людина переживає якісь драматичні події, її тіло й мозок опиняються у тривожній готовності. Пульс гупає в жилах, дихання пришвидшується. Відбувається викид адреналіну. І тоді навколишній світ постає у викривленому світлі. Ми навіть можемо бачити галюцинації. Бачити й чути те, чого не існує.

— Я…

— Зачекай! Не відповідай відразу! Я б хотіла спершу, щоб ти трохи подумав над моїми словами. Просто подумай…

Роберт замислився.

З одного боку, слова психолога звучали доволі вірогідно. Він і сам про таке подумував. А з іншого боку, наскільки може бути реальною зустріч із ченцем і дівчинкою у надрах катакомб?

Не надто реальною.

Але ж він знав, що там відбувалося. Знав!

Чи ні?

Роберт глибоко зітхнув. Думки в голові переплуталися.

Невже я все вигадав? Бо дуже налякався?

— Мене цікавить ще одна річ… — озвалася Венхе.

— Яка?

— Кажеш, ти розмовляв з Анґеліною?

— Так, а що?

— Якою мовою ви спілкувалися?

Час зупинився.

Холод раптом скував його тіло.

Якою мовою???

— Роберте?

— Що?

— Я запитала, якою мовою ви спілкувалися, ти й Анґеліна?

Роберт незмигним поглядом дивився на лікарку. Запитально. З напіврозтуленим ротом.

— Мова? — затинаючись, пробелькотів він.

— Навряд чи Анґеліна була норвежкою. Ти ж не знаєш італійської? То як ви розмовляли? Англійською?

Чому мені раніше не спадало таке на думку? Чому не вловив, що щось було не так? Як ми могли порозумітися, якщо не розмовляли однією мовою?

— Роберте? Що з тобою? Роберте?

Ми не могли розмовляти. Бо не мали спільної мови!

— Роберте? Ти мене чуєш?

Мова, якою вони перемовлялися, не була ні італійською, ані норвезькою. Аж тепер він це усвідомив.

Вони взагалі не розмовляли ніякою мовою.

Слова не були словами. То були думки. Вони спілкувалися подумки…

II

Ні мама, ні Роберт не мали особливого бажання розмовляти дорогою додому. Роберт почувався злим і недобрим. Мама була засмучена.

Після бесіди психолог запросила до кабінету маму. Роберт не втратив зв’язку з реальністю, сказала вона. Це принаймні означало, що він при своєму розумі. Але якщо ці думки не зникнуть самі по собі, додала психолог, їм доведеться ще зустрічатися. І не раз. Можливо, доведеться показати хлопця психіатру. Ну, а в найгіршому випадку — покласти до лікарні для більш детального обстеження і лікування.

Покласти в лікарню? Роберт міцно стиснув пасок безпеки. У божевільню, чи що? Нізащо! Ніколи в світі!

Він більше й словом не згадає про свої пригоди. А їхнє з Анґеліною спілкування за допомогою передачі думок на відстані навіки стане його таємницею. Як це, до речі, називається? Телепатія? Коли розмовляєш думками, а не словами?

Авто звернуло на подвір’я їхнього будинку.

«Треба більше довідатися про це явище», — подумав Роберт.

Коли вони піднімалися у ліфті нагору, до свого помешкання, задзвонив мамин мобільний телефон. Новий, незвичний дзвінок. Мамі позичили інший телефон, доки її був у ремонті. Роберт здогадався, що телефонував тато. Після розлучення він переїхав у Сомалі, працював там у якійсь організації з надання гуманітарної допомоги. Мама відповідала ухильно, ніби хотіла, щоб Роберт не здогадався, з ким вона розмовляє. Вони вже й до помешкання увійшли, а вона ще говорила в слухавку. Мама вийшла на кухню. Роберт замкнувся у своїй кімнаті. Через стіну до нього долинав приглушений, схвильований мамин голос.

— Анґеліно? — пошепки покликав він.

Він прошепотів ім’я дуже тихенько, щоб мама не почула й зовсім не стратила розум від паніки.

— Анґеліно? — промовив він трохи голосніше.

Якщо вона з’явилася йому в катакомбах, то чом би не могла з’явитися і тут.

— Анґеліно? — прошепотів він ще голосніше.

У відповідь — тиша.

— Подай мені хоч найменший знак, що ти насправді існуєш!

Мама ввімкнула в вітальні телевізор.

— Анґеліно?

Нічого.

Зовсім-зовсім нічого…

Розділ IV

Невідоме

Осло

I

— Вони мені не вірять, — сказав Роберт.

— Хто? — не зрозумів Свейн.

— Ніхто не вірить.

— Я тобі вірю.

Вони стояли на краю шкільного подвір’я. Дощило. Віддалік, біля господарських прибудов, кілька хлопчаків грали в футбол. Інші стояли групками, розмовляли. Кілька дівчат голосно засміялися, поглядаючи на Роберта.

— Справді, віриш? — перепитав Роберт.

— Ясно!

— А чому?

— Бо ти мій друг!

— І все ж…

— Ну, бо… — зам’явся Свейн.

— Ну?!

— Я теж дещо бачив.

— Що бачив?

Свейн на мить замовк.

— Пам’ятаєш, я розказував тобі про бабусину стару хатинку в горах? У Ювдалі?

— Так.

— Наступного після бабусиної смерті літа ми їздили туди на канікули. Мама й тато хотіли там навести лад.

Свейн потупив погляд.

— І що ти побачив? — нетерпеливився Роберт.

— То було вночі. Радше, під сам ранок, але ще не світало. Я прокинувся…

— І — що?..

— І…

— Що?

— Побачив бабусю.

Роберт вражено занімів.

— Вона стояла посеред моєї кімнати й дивилася на мене.

— Дивилася на тебе?

— Так… Усміхалася. Такою доброю, знайомою бабусиною усмішкою.

— Але ж вона померла?

— Я бачив її ніби живою. Нітрохи не злякався. Я знав, що вона не бажає мені зла. Здавалося, ніби вона прийшла подивитися, чи все в мене гаразд… Розумієш, про що я?

— Гадаю, так.

— То тривало дуже коротко.

— Тобі могло наснитися…

— Так, могло. Але я не спав. Я це точно знаю. Я не спав і бачив бабусю.

— Ти комусь про це розповідав?

— Нікому. Тобі першому…

Робертові перехопило горло. Стиснуло.

Задзвонив дзвоник на урок.

Друзі поволі рушили до входу.

— Не бачив більше ніяких примар останнім часом, Роберте? — гукнув їм навздогін Патрік.

За спиною почувся глузливий сміх однокласників.

Після уроків Свейн мав ще репетицію духового оркестру, тож додому Роберт пішов сам.

Недалеко від шкільного подвір’я він проминув темно-сірий автомобіль із затемненими вікнами.

«Неприємні оті темні вікна, — подумав Роберт. — Ніколи не знаєш, є хтось усередині чи ні».

Хтозна, може, там напхом напхано людей, і всі вони не зводять з нього погляду.

Роберт мимоволі усміхнувся. Навряд чи таке можливе. Бо навіщо комусь слідкувати за ним з-за темних вікон авта?

Отямся, Роберте!

Спершу привиди. Тепер манія переслідування.

Що далі?

II

Запищав мобільний. Роберт саме виконував домашні завдання. То прийшло повідомлення від Інґеборґ Мюкле:

Привіт, Роберте! Ось спроба перекладу латинського підпису під «рибкою» з катакомб. «Діва розділила Священну Зірку на дві. Я страж коштовності. Ісус Христос мій Господь. Амінь». Гм. Чи є сенс у цих словах, важко сказати. Але ж як цікаво, правда? :-) Інґеборґ

Роберт перечитав повідомлення кілька разів. «Я скоро прийду, і ми поговоримо», — написав він в есемесці.

Запитання роїлися у його голові.

Священна Зірка? Що це таке?

Діва? Яка діва?

Страж коштовності? Хто це?

Що таке Священна Зірка і як вона може бути розділена надвоє Дівою?

Роберт увімкнув комп’ютер, погуґлив. Але не знайшов вичерпної відповіді. За англійським онлайн-лексиконом з релігійної тематики The Holy Star є прикрасою з магічними або ж релігійними властивостями. Назва походить з однієї римської легенди, в основу якої покладено ще давніше, дохристиянське пророцтво.

За цим пророцтвом, Священна Зірка або спричиниться до кінця світу, або врятує землю від загибелі. Священики не могли дійти згоди, як саме тлумачити пророцтво.

ФАКТИ ПРО МІФИ, ЛЕГЕНДИ Й ПРОРОЦТВА

Міф — це вигадана розповідь про життя і долю богів. Легенда — це вигадана розповідь про дива, а особливо про святих — чоловіків та жінок. Більшість міфів та легенд передавалися спершу усно — з уст в уста — і лише згодом були записані. Пророцтво — це ворожба або передбачення. Релігійне пророцтво — це послання пророка. Пророк — той, хто стверджує, ніби розмовляє з Богом або одержує від нього напучування.

III

За півгодини Роберт вже сидів у кабінеті Інґеборґ Мюкле.

— Текст під «рибкою» був, напевно, видряпаний на стіні християнином, — мовив Роберт.

— О, безсумнівно! Символ «риба», а тим більше синтаксис латинського напису підтверджують, що хтось з давніх християн вишкрябав його в камені як послання майбутнім поколінням. Можливо, це якийсь код.

— Код чого?

— Перші християни осіли в Римі близько 50 року після P. X. Нелегко їм жилося. Коли 64 року Рим згорів, божевільний і кровожерний імператор Нерон звинуватив християн у підпалі. Він велів кидати людей на розтерзання собакам, розпинати й спалювати живцем. Багатьох вигнали на арену Колізею, де їх вбили гладіатори. Тисячі загинули мученицькою смертю. Жахливі то були часи. Задля передавання важливих і таємних посилань доводилося використовувати коди.

ФАКТИ ПРО МУЧЕНИКІВ, КОЛІЗЕЙ ТА ГЛАДІАТОРІВ

Мученик — це той, хто помирає за свою віру й свого Бога.

У Стародавньому Римі мучениками були християни, яких замордовували до смерті, бо вони молилися Христові, а не римським богам. Багатьох християн кидали до Колізею, на арені якого їх шматували дикі звірі та вбивали гладіатори. Колізей — найвідоміша в світі арена, яка вміщала понад 50 000 осіб. Удвічі більше, ніж стадіон Уллевол в Осло. Гладіатор — це професійний воїн, який брав участь у боях з іншими гладіаторами, християнами, злочинцями й хижими звірами. Часто бої тривали доти, доки один із супротивників гинув. Гладіаторські бої були започатковані приблизно 250 року до P. X., і ця традиція зберігалася майже 700 років.

— Священна Зірка — що воно таке? Ви щось знаєте про неї?

— Дуже приблизно. Ідеться не буквально про зірку, а про легенду.

— А хто цей страж коштовності? Як гадаєте? Жива особа?

— Уявлення не маю, — похитала головою Інґеборґ.

— І ще одне… Я досі не можу збагнути, як пов’язані між собою прикраса з катакомб і прикраса, знайдена в кургані вікінгів, — сказав Роберт. — Дві однаковісінькі коштовності в абсолютно різних місцях?

Інґеборґ безпорадно розвела руками.

— Вікінги, які дісталися аж до Італії? — далі міркував уголос Роберт. — Хто вони, власне кажучи, були?

— Норвезькі, шведські, данські, ісландські… Вікінги — їх ще називали норманами — влаштовували спустошливі набіги повсюдно. Від Каспію — на сході, Середземномор’я — на півдні й аж до Америки — на заході. Вочевидь, коштовність украли під час військової виправи на Середземному морі, — Інґеборґ замовкла, ніби згадувала щось, а тоді засміялася. — Якось вікінги захопили одне місто — подумали, що Рим, а то була Луна, розташована значно північніше.

На прощання Інґеборґ Мюкле позичила Робертові книжку про символи й знаки. Дорогою додому, у трамваї, хлопчик гортав сторінки, шукаючи око з хрестом усередині — символ, який він сфотографував у катакомбах, однак не знайшов нічого навіть схожого.

IV

Коли того вечора мама побажала йому на добраніч і зачинила за собою двері спальні, Роберт не спав, чекав, доки вона міцно засне. Потім прослизнув до вітальні, знайшов мамину товсту книжку, яка називалася «Парапсихологія — метафізичні феномени, містика й окультизм». Роберт не хотів, щоб мама знала про його зацікавлення надприродними явищами. Якби довідалася, мабуть, відразу послала б знову до психолога. Може, книжка пояснить загадкові зустрічі в катакомбах?

З книжкою під пахвою, він крадькома повертався до своєї кімнати, коли раптом зі спальні вийшла мама.

— Забула зняти контактні лінзи, — промурмотіла вона сонним голосом.

Роберт зупинився, мов укопаний.

— Ти ще читати зібрався? — здивувалася мама.

На щастя, вона не помітила, яку саме книжку він ніс.

— Лише трішки.

— Не забувай, тобі завтра зранку до школи! — позіхнула мама.

Роберт поквапився до своєї кімнати, зачинив двері, сів на ліжку. Автор книжки Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. об’їздив увесь світ, вивчаючи надприродні явища — так мовилося в анотації на зворотному боці палітурки.

Роберт поринув у читання. Про передачу думок від мозку до мозку і про ясновидіння, і про провидіння — здатність людей зазирати в минуле й майбутнє, бачити речі, невидимі простим смертним. Він читав про привидів і про мистецтво ворожби; про людей, які змушували предмети рухатися; про реінкарнацію, тобто народження після смерті. Один феномен дивовижніший за інший.

Раптом йому спало на думку, а чи не розпитати про все, що його цікавить, самого Ґеорґа Веделя Шєльдерупа-мол.? Може, той зуміє допомогти? Роберт знову відкрив ноутбук і поґуґлив ім’я. Одним з перших посилань було інтерв’ю автора в місцевій газеті.

«Чудово! — подумав Роберт. — Він мешкає зовсім поряд, легко змотатися туди й назад велосипедом…»

V

Наступного дня, ледве дочекавшись перерви між уроками, Роберт зателефонував до Ґеорґа Веделя Шєльдерупа-мол.

У слухавці почувся скрипучий голос. Затинаючись від хвилювання, Роберт відрекомендувався, але не знав до пуття, як пояснити, чого він хоче. Старий чоловік випередив його, сказав, що читав про Робертові пригоди в пресі, і радо запросив до себе в гості, трохи згодом, по обіді, якщо Роберт має бажання побалакати.

Окрилений, Роберт подався до бібліотеки. Попросив знайти йому щось про вікінгів та давні символи. Поцікавився, чи можна десь роздобути книжки про походи вікінгів у чужі краї. До Італії, наприклад. Насамперед він мав намір зосередитися на слідах, залишених норманами в Європі, щоб потім, після відвідин Ґеорґа Веделя Шєльдерупа-мол., з чистим сумлінням засісти за студіювання парапсихології. Спершу треба перевірити розповідь Інґеборґ про перебування вікінгів в Італії.

«Від Рима до Луни справді далеко, не кажучи вже про те, як далеко від Італії до Норвегії, — думав Роберт. — Ти чи міг усе ж існувати між ними зв’язок?»

Бібліотекар повернувся з великим стосом книг. Роберт примостився в тихому закуточку читальної зали. Перша книжка, яку він розгорнув, називалася «Війни вікінгів". Він гортав сторінку за сторінкою, шукаючи згадок про Рим, Луну й Бурґюнн. Раптом йому потрапила на очі маленька примітка в кутку сторінки, яка змусила швидше забитися його серце: 860 року військо вікінгів під проводом короля Бйорна Залізного й гьовдінґа[1] Галльстейна напали на місто Луну. Інґеборґ правду казала. У Луні вони зруйнували й пограбували монастир та церкву ченців ордену Доміні Канес. Вікінги повезли додому, до Норвегії, Швеції та Данії, багаті скарби.

«Трикутна прикраса, знайдена в кургані, могла потрапити в Норвегію після розбійницького набігу вікінгів на Луну», — схвильовано подумав Роберт.

Але він ніде не знайшов згадки про дві однакові прикраси.

ФАКТИ ПРО НАБІГ ВІКІНГІВ НА ЛУНУ

Військо вікінгів під проводом короля Бйорна Залізного й гьовдінґа Галльстейна взяло курс на італійське місто Луна, помилково гадаючи, що то Рим. Вони вирішили напасти й пограбувати місто. Але опір містян був дуже запеклим. Тому вікінги послали вістуна до єпископа зі звісткою, що вони прийшли з миром. Мовляв, їхній король занедужав і бажав би прийняти християнство перед смертю. Єпископ Луни повірив і вихрестив короля Бйорна. Наступного дня єпископові сповістили про смерть короля. Велична процесія супроводжувала труну з тілом короля вулицями Луни. Та коли труну вже мали опускати в могилу, з неї вистрибнув король Бйорн. Живий-живісінький. І тоді вікінги напали. Несамовито й безжально вбивали вони мешканців Луни й забирали їхні маєтності. (Деякі історики вважають цю історію цілковитою вигадкою).

Розділ V

Дідуган

Осло

I

ДЗЕНЬ-дзень-дзень-дзелень-ДЗЕНЬ!

Роберт натиснув на дзвоник на дверях, і він заграв, ніби дзвони на дзвіниці собору. На дверній табличці вишуканим шрифтом було написано:

Нічогеньке собі ім’я… Роберт відступив крок назад і налаштувався на будь-яку несподіванку, яка могла чигати на нього за тими пошарпаними дверима.

Він не був розчарований.

Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. нагадував покруча, у якому сплелися укупі садовий гном, хоббіт та Йода з «Зоряних війн». Йому запросто можна було дати років з 257. Перекособочений, худющий старець спирався на ціпок. Ведучи Роберта до вітальні, він на ходу пояснював, що скорочення «мол.» після його імені означає «молодший». Роберт стримався, аби не ляпнути, що він вже давно не чув нічого безглуздішого за оцей додаток «молодший» до імені такого древнього старця.

Дивнішого помешкання Робертові ще не доводилося бачити. Розташування кімнат таке ж, як у всіх типових багатоповерхівках: передпокій, кухня, вітальня, спальня і ванна. Але на цьому схожість закінчувалася. Стіни заставлені книжками, увішані мисливськими трофеями, африканськими масками, пожовклими географічними картами, зморшкуватими, висхлими головами тубільців з Південної Америки. Підлога встелена килимами та шкірами тварин. В одному кутку стояли велетенський глобус, барабан і чималий телескоп.

Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. почовгав у повстяних пантофлях на кухню і приніс великий кавник із какао. Роберт сів у глибоку, м’яку софу. Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. налив какао собі й гостеві. А тоді пильно глянув на Роберта.

— То ти цікавишся парапсихологією?

— Намагаюся з’ясувати одну дрібничку, — ухильно відповів хлопець.

Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. знову глянув на нього, похитав головою.

— О, — мовив дідуган, — мабуть, тут криється дещо більше…

«Він що, ясновидець?» — подумав Роберт.

Старий ніби підслухав його думки.

— Як я вже казав, я читав про тебе в газетах. І бачив репортажі по телевізору. Про катакомби в Римі. Ти щось там, під землею, побачив, хіба ні?

Роберт промовчав. Звідки старець міг би про це знати?

— У словнику написано, що парапсихологія — це наукове вивчення надприродних явищ, які не піддаються поясненню і виходять поза межі наших нинішніх знань про життя душі, — сказав Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. — Я припускаю, ти побачив щось у катакомбах, Роберте. Я маю рацію? Це тому тебе зацікавила парапсихологія? Ти побачив щось таке, чому не можеш знайти пояснення…

Роберт не знав, що й казати. Він кивнув, відпив ковток какао.

— Хочеш розповісти мені про те, що бачив? — запитав Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол.

* * *

Роберт вже почав звикати розповідати свої історії. Про години, проведені в катакомбах. Про ченця й Анґеліну. Та все ж він підшукував слова, щоб описати свої неймовірні пригоди. Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. уважно слухав, не перебивав, лише кивав собі головою.

Роберт намалював на аркуші паперу символ, який помітив на персні ченця з підземелля.

— Ви бачили коли-небудь щось подібне? — запитав він.

Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. довго розглядав малюнок.

— Щось знайоме, але не можу згадати, що саме і де я це вже бачив, — відповів старий. — Потім, після нашої зустрічі, я пошукаю у своїх книжках.

Роберт вийняв з кишені мобільний телефон, показав старцеві рисунок ока з хрестом усередині. Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. довго розглядав фото, та лише похитав головою.

— Ви чули легенду про Священну Зірку? — запитав Роберт. — Або про діву, яку називають стражем коштовності?

— О, так, — тихо пробурмотів Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. — Але де? Хай трохи думка покрутиться у моїй голові, я скоро її упіймаю!

Роберт і господар попивали какао. На якийсь час у кімнаті стало тихо, аж нарешті озвався дідуган.

— Усе тут точиться навколо часу.

— Навколо часу? — перепитав Роберт.

— Я старий чоловік, Роберте. Багато чого зазнав у житті. Багато подорожував. Я мешкав у солом’яних хижках і снігових іглу, плавав далекими ріками й виходив на найвищі гірські вершини. Я бачив речі, які тобі й не снилися. З цих подорожей за всі ці роки я чогось та й навчився. Якщо старість має позитивний бік, то це — знання.

— Про час?

— Так. Завжди йдеться про час. Про те, чим є час…

— А чим є час?

Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. голосно засміявся.

— Ми можемо його виміряти. Можемо поділити час на секунди, хвилини, години, дні, доби, тижні, місяці, роки… Час може бути фіксованою миттю, подією в історії. А може бути періодом, який триває між двома подіями. Проте все це не пояснює, чим, власне, є час. Я спостерігав багато явищ, які вважали надприродними, однак насправді в тих випадках йшлося саме про час!

— Як це?

— Ось наприклад… Знаєш, що таке застеріг?

— Ні!

— У народних вірування застеріг чи оберіг — це попередження про те, що невдовзі станеться. Тобі здається, що ти бачиш або чуєш когось, хто прийшов до тебе додому, а насправді це стається лиш за декілька хвилин.

— О, зі мною було таке! Якось я гостював у бабусі. Я почув, як вона увійшла й зі стуком скинула з ніг гумові чоботи — мала таку звичку. Я вийшов до передпокою привітатися, але її там не було. Буквально за кілька хвилин я знову почув бабусині кроки, і то вже була вона.

— Отож-бо! Справжній застеріг! У народних переказах мовиться про духа-охоронця, ангела-хоронителя, який завжди оберігає людину, до чиєї душі він приставлений. Такий собі дух-двійник, який завжди випереджує у часі того, кого оберігає. За моєю теорією, застеріг з’являється, коли час змінює свій напрям, скручується. Чуючи або бачачи застеріг, ми, по суті, переживаємо майбутнє.

— Хіба так буває?

— Ось ми й повертаємося до початку: Що таке час? Час, яким ми його знаємо, іде прямою лінією. Спершу відбувається те, потім — інше, потім — ще інше. Спершу А, потім В, потім С. Між тими трьома точками біжить час. Уловлюєш? — усміхнувся сам до себе Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. — Проведімо разом експеримент! Уявімо, ніби час простує не від А до В й далі до С, ніби часова лінія перекрутилася, і тепер В відбудеться скоріше, ніж А, або С — скоріше, ніж В. Звучить неймовірно, правда?

Роберт кивнув.

— Тобі відомий термін вимір? — захоплено вів далі дідуган. — Чистий аркуш паперу має лише один вимір. Кімната — як моя вітальня — має три виміри: висоту, ширину й довжину. Альберт Ейнштейн, батько теорії імовірності, запровадив четвертий вимір — час. Але попри все, що ми знаємо, може існувати більше вимірів, аніж названі чотири. А це означає, що час зовсім не мусить бути абсолютним і прямолінійним, як ми звикли його трактувати. Добрий приклад цьому — Всесвіт. На думку фізиків, універсум викривлений! Він прогинається! Уяви, що Всесвіт — внутрішня сторона велетенського м’яча. Якщо ти достатньо довго подорожуватимеш в одному напрямку, то приїдеш туди, звідки виїхав.

— А що зовні того м’яча?

— Нічого! Всесвіт існує лише всередині. Закони природи, як, скажімо, сила тяжіння, яка зліплює Всесвіт докупи, діє лише зсередини м’яча. Зовнішньої поверхні просто немає. Лише внутрішня. Назовні нічого не існує.

— Ух!..

— Так само важко уявити собі, що час гнеться і корчиться. А якщо воно й справді так? Тоді застеріг може з’явитися уже за дві хвилини. Ми ніби натискаємо на DVD-програвачі клавішу перемотки запису вперед.

— Здається, я розумію…

— Чув щось про дежавю?

— Ні.

— Дежавю — це відчуття, коли тобі здається, ніби те, що відбувається з тобою тепер, ти вже бачив, чув або переживав раніше. Насправді ж це стається уперше.

«Таке було зі мною, коли я спустився у катакомби», — майнуло в голові Роберта.

— Дежавю — французьке слово й означає «уже бачене», — пояснив Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. — Доволі моторошне відчуття, скажу я тобі. Ото приходиш кудись і раптом відчуваєш, що вже бував тут раніше, що все тут тобі знайоме, хоча чудово знаєш — у цьому місці ти опинився вперше. Фактично, це дуже поширене парапсихологічне відчуття.

— Спричинене часом?

— Така моя теорія. Вчені мають різні версії. Одні кажуть, що мозок помилково тлумачить відчуття і змушує людину повірити, ніби вона з подібним уже стикалася. Як це буває уві сні наяву. Фантазія, яка вплітається у дійсність. Принаймні так це сприймається. А якщо нам буде дозволено зазирнути краєм ока в майбутнє, хай навіть у те майбутнє, від якого нас відділяють лише кілька секунд? І ми побачимо, що на нас чекає ось вже тут, за поворотом? А можливо, в часі є діри…

— Діри?

— …або тунелі, лази, тріщини.

— Мені це важко уявити.

— Мені — також. Навіть після купи років міркувань і глибоких роздумів.

— У який спосіб оті чудасії з часом можуть пояснити появу привидів?

— Залежить, що вважати привидами. Класична примара, загорнена в простирадло, у якої одне на меті: налякати тебе, — то одне. Справжні привиди не полюють за людьми, лиш би нагнати на них страху. Їх ми називаємо з’явами. Це те, що нам з’являється у видимих обрисах. І тоді я собі думаю: може, ми їх бачимо крізь заслону часу? Може, їхній час і наш час переплітається так, що вони бачать нас, а ми бачимо їх?

— Як це?

— Після смерті людини її душа продовжує жити. Не тіло, не фізична оболонка, а душа, наше внутрішнє Я. І ця душа невидима. Можливо, мертві — примари — з’являються нам такими, якими самі себе пам’ятають? Тоді примара постає у тому позачасовому образі, у якому померлий хотів би, щоб його побачили. В образі, збереженому пам’яттю. Вони є десь на зовнішньому боці часу, незалежні від часу. На противагу нам, живим.

— Гм, — пробурмотів Роберт.

— Мертві більше не мають фізичного тіла. Вони просто є. Я уявляю привида як згусток енергії. Усе на світі енергія, Роберте! Усе в усьому Всесвіті! А за законами природи, енергія не може братися нізвідки й не може нікуди зникати. Енергія здатна хіба переходити в іншу форму. Кількість енергії у Всесвіті незмінна. Так, гадаю, відбувається і з нами, людьми, коли ми помираємо. Ми переходимо в іншу форму. Залишаємося енергією. В іншому вигляді. Незалежні від часу.

— Але…

— Я саме до цього й веду!

— До чого?

— Ти питав про Священну Зірку й стража коштовностей… — Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. важко почовгав до книжкового стелажа й повернувся з грубою книжкою — історичним трактатом; гортав сторінку за сторінкою, бурмочучи собі під ніс: — Вони ж із цієї легенди, хіба ні? Заворожлива історія, скажу я вам… Ах! — зрештою, стиха вигукнув він і підсунув грубий фоліант до Роберта.

Легенда про Священну Зірку

Легенда про Священну Зірку — це історія про прикрасу, наділену магічними властивостями. Римська легенда базується на іудейському пророцтві. За одними трактуваннями, Священна Зірка — інструмент, який вбереже землю від загибелі. За іншими, Зірка має привести людство до Судного дня.

І пророцтво, і легенду тлумачили по-різному. Іудеї вірили, що майбутній Месія носитиме прикрасу на шиї, щоб усі могли бачити його святий статус. Багато вважали, що амулет допоможе запобігти кінцю світу; покликаючись на таке тлумачення пророцтва: якщо прикрасу одягне отрок з Ультіма Туле, Священна Зірка знову з’єднається воєдино й порятує світ. Деякі християни воліють тлумачити пророцтво так, ніби Священна Зірка попереджає про настання Судного дня і другого пришестя Ісуса Христа.

У пророцтві сказано, що Священна Зірка засяє на небі, несучи вістку про велич Бога. А якщо Бог створив світ, то може його й знищити. Священна Зірка, мовиться там, здатна погубити й порятувати землю.

Неясно, чи Священна Зірка — це одна чи дві прикраси. У пророцтві йдеться про те, що одного дня Священна Зірка розділиться надвоє, щоб потім знову з'єднатися в одну. Ніхто не може з певністю сказати, що це означає. Дехто висловлює припущення, що Ісус віддав прикрасу Матері своїй перед стратою на хресті.

«Своїй матері! — стрепенувся Роберт. — Хто мати Ісуса? Та ж Діва Марія! Це, ймовірно, пояснює, звідки взялося слово «діва» у настінному написі в катакомбах, який попросила перекласти для нього Інґеборґ Мюкле. Діва розділила Священну Зірку. Так, звучить дуже правдоподібно. Я — страж коштовності. Ісус Христос мій Господь».

«Напевно, це означає, що Діва Марія — страж коштовності», — подумав Роберт.

Він читав далі. За легендою, Священну Зірку приніс до Рима святий Петро.

Хто такий святий Петро? — запитав Роберт.

— Один з учнів Ісуса Христа, — відповів Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. — А ще він був найпершим Папою.

Роберт знову схилився над книжкою. У давньому пророцтві мовилося, що Священну Зірку оберігала одна з наступниць Богородиці за духом — непорочна діва, яка жила у вірі, благочесті та чистоті.

У пророцтві сказано: «Священна Зірка мандруватиме небесним склепінням і вразить Землю,! знищить навіть найвіддаленіші царства». Але також там мовиться про те, що Священна Зірка врятує Землю від загибелі — від кінця світу — якщо отрок з Ультіма Туле «складе дві частини зірки докупи» і передасть її «незайманій, непорочній стражниці коштовності з роду Євиного».

— Що означає отрок? — запитав Роберт.

— Молодий хлопець, юнак.

— А Ультіма Туле?

— Крайня Північ світу.

«Цікаво, де це? — подумав Роберт. — Треба з’ясувати…»

Священну Зірку має оберігати незаймана, непорочна стражниця з роду Євиного. А це що таке? Незаймана й непорочна — те саме, що й діва. З роду Євиного? Тобто, походить від Єви, яку створив Бог у райському саду? Чи мається на увазі будь-яка жінка?

Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. перегорнув сторінку. Роберт помітив, як здригнувся старий і насупив чоло.

— Що там?

— Трясця…

— Що ви знайшли?

— Я ніколи не надавав цьому значення, — пробурмотів сам до себе дідуган.

— Та що там?! — не втерпів Роберт.

Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол. узяв книжку до рук.

— Під час археологічних розкопок руїн жіночого монастиря у Римі в двадцятих роках минулого століття серед рукописних сувоїв було знайдено текст. Аж тепер я збагнув, що він був написаний так званою стражницею коштовності. Науковці датують цей текст третім століттям.

Роберт вражено роззявив рота. Текст, написаний стражницею коштовності? Неймовірно! Він потягнув книжку до себе:

Я чула рик левів і вигуки гладіаторів у Колізеї того ранку, коли батько з матір’ю відвели мене до жіночого монастиря. Вулиці повнилися веселощами; чулися крики захмелілих чоловіків, які пиячили всю ніч, хто влазив у бійку, а хто заманював у милосердну пітьму провулків розпусниць. Мати заслонила завісу на ношах, аби моя душа не стемніла від тих бридких, варварських сцен, що відбувалися довкруги в передсвітанковій імлі.

Багато років тому батька й матір навернув у християнство святий Віктор. Ми більше не вірували в давніх римських богів, натомість присвятили своє життя Спасителеві, Ісусові Христові. Таємно возносили славу Господові Нашому і Його синові, Ісусу.

Монастир, де я мала служити, стояв на високому плато на околиці Рима. Носії сповільнили ходу, коли ми підійшли до обителі. Ігуменя вже чекала на нас разом з кількома вірними черницями. Батько й мати пишалися, що можуть передати мене, наймолодшу доньку, під їхню опіку.

Черниці цього монастиря не лише служили Богові. Найпочеснішою їхньою місією було оберігати священну річ, якій налічувалося вже не одне століття. Священна Зірка була найдорогоціннішою реліквією монастиря. А особлива обраниця з-поміж черниць, яка в побожності й чистоті берегла й доглядала Священну Зірку, називалася стражницею коштовності. І це була я. Священна зірка лежить у касетці, вистеленій найтоншим шовком. Касетка замкнена в позолоченій шафці позаду вівтаря. Лише стражниця має ключ. Кожного сьомого дня я відчиняю шафку й за присутності ігумені та під хвальний спів чернечого хору змащую коштовність пахучим миром.

Два століття тому ця прикраса висіла на шиї жінки на ім’я Марія. То була Марія з Назарета. Для більшості людей відома як Діва Марія. Мати Ісуса. Богородиця.

Яка історія! Роберт кілька разів перечитав текст.

«Але чи можна покладатися на пророцтва й легенди? — думав хлопчина. — Давні релігійні байки… Упродовж століть їх було записано тисячі. Не всі ж вони правдиві?»

А ця оповідь? Наскільки правдива вона?

ФАКТИ ПРО РЕЛІКВІЇ

Реліквія — це частина тіла або якийсь предмет, який колись належав святому (святому чоловікові або жінці). Реліквією може бути кістка скелета або особиста річ. Християни вірять, що реліквія може мати магічний ефект (здійснити диво, як то кажуть).

II

Коли Роберт повертався велосипедом від Ґеорґа Веделя Шєльдерупа-мол., голова його повнилася думками й запитаннями.

Історія про стражницю коштовності справила на нього величезне враження. Ніби вона стосувалася його особисто. Зазвичай прадавні часи уявлялися йому чимось далеким, несправжнім. Та після прочитання оповіді про стражницю коштовності хлопчик усвідомив, що люди анітрохи не змінилися за дві тисячі років.

«Якби можна було подорожувати назад у часі! — думав він. — Пізнати минуле наяву! Якщо вірити Ґеорґу Веделю Шєльдерупу-мол., це не така вже й нездійсненна мрія. Що ж… Більшість тепер відмахнуться, назвуть історію вигадкою і нісенітницею. Але колись, у давні часи, чимало сучасних наукових істин теж піддали б сумніву».

Роберт звернув на подвір’я перед будинком і завів велосипед до комори.

ГОСПОДНІ ПСИ

Проникнення

Осло

Модель військового літака часів минулої війни, месершміта, гойдалася на нейлоновій мотузці, причепленій до стелі. На столі «дрімав» відкритий ноутбук, поряд — старий глобус із давнім поділом світу. На стінах — фотошпалери з зображенням команди «Manchester United», постери відомих футболістів.

Лючіо поволі обводив чорними очима кімнату. Валентино відрапортував, що хлопчисько провідав одного старого чоловіка за кілька кварталів звідси. Мама Роберта затримувалася на роботі, повідомив чернець, який ходив за нею назирці від самого ранку, відколи жінка вийшла з дому.

Двоє ченців саме в цю мить встановлювали в лампочки мікрофони-жучки — у кожній кімнаті помешкання.

Лючіо ковзав поглядом від предмета до предмета. Шукав провідну нитку, яка привела б його до мети. Глянув на Робертів ноутбук. Драґо, професійний комп'ютерний, уже зламав пароль і встановив програму, яка автоматично повідомляла про будь-яку активність користувача і пересилала файли на комп'ютер Лючіо. Вони також підключилися до мобільних телефонів Роберта і його мами. Щоразу, коли хтось з них телефонував чи відсилав есемеску, розмова або текстове повідомлення потрапляли на комутатор, де перекладач зі знанням норвезької мови перекладав їхній зміст.

Досі ні Роберт, ані його мама й словом не згадали про амулет.

«А це свідчить про те, що вони мають що приховувати», — подумав Лючіо.

Коли кардинал доручив йому виконання цієї важливої місії, Лючіо попросив собі на допомогу найдостойніших ченців. Кардинал не заперечував. До чернечого десанту ввійшло дев'ятеро осіб — авангард війська Господніх Псів. Лючіо був командувачем. Брат Драґо — технічний геній, який міг зламати найхитромудріший код у світі, — був експертом з електронного шпигування. Брат Валентино — водій. Лючіо мав також у своєму розпорядженні ще шістьох ченців: Альберто, Тоне, Вітторіо, Ріко, Сільвіо та Д'Анджело. Усі шестеро були володарями «чорних поясів» у різних видах єдиноборств, натреновані на виконання особливо небезпечних завдань.

Ченці обнишпорювали помешкання, кімнату за кімнатою, у пошуках амулета чи хоча б натяку, де його могли заховати.

Сільвіо та Д'Анджело оглядали мамину спальню, перевірили всі шухляди й шафи, касетки з прикрасами й торбинки. Торре й Вітторіо взяли на себе вітальню, кухню та ванну. А сам Лючіо разом з Альберто й Ріко обшукували кімнату Роберта.

Кожну книжку на стелажі виймали й охайно ставили на те саме місце. У шухлядах комода перемацали кожну одежину, а опісля теж охайно поскладали.

Нічого.

Дуже підозріло.

Вони нишпорили в помешканні, доки Валентино повідомив, що Роберт вийшов від дідугана й вирушив додому.

Ченці тихо покинули помешкання, залишивши по собі все, як було. Троє сіли до орендованого автомобіля кольору мокрого асфальту з затемненими вікнами. Інші — до мікроавтобуса з так само затемненими вікнами, якого також винайняли на час.

Отак сиділи вони, принишклі, і спостерігали за Робертом. Хлопець звернув на подвір'я й завів велосипед до комори. Майже відразу за ним з'явилася його мама — поспішала з роботи додому.

Розділ VI

Підозра

Осло

I

Щось було не так.

Роберт не міг зрозуміти, що саме. Озирнувся кімнатою. Ноутбук на столі. Книжки. DVD-диски. Незастелене ліжко. Моделі літаків звично погойдувалися під стелею.

Що ж не так?

У двері постукала мама, стала на порозі.

— Роберте, ти часом не нишпорив у моїй касетці з прикрасами?

— Звісно, ні! Що я там забув?

— Я теж так подумала. Але одна з шухлядок відчинена. Я була певна, що всі позачиняла.

— Прикраси на місці?

— Ніби так… Не міг же хтось вдертися до помешкання? Дивина та й годі!

Коли мама пішла, Роберт відкрив ноутбук і знайшов у Вікіпедїї інформацію про Ультіма Туле:

Thule (θоύλη, Tuli, Tile, Tyle (Туле) — географічна назва в грецькій міфології і (трохи згодом) у римській міфології. Thule — це місцевість на крайній півночі, уперше так названа грецьким географом і першовідкривачем Піфеєм з грецької колонії Масалія (нинішній Марсель). Подорожуючи, він, припускають, дістався на північні терени близько 330 року до P. X. За словами дослідника, Thule лежало за шість днів ходу морем на північ від Англії. Він описував замерзле море, полярне сяйво і неймовірне, незгасне сонце літніх ночей.

Та ж Ультіма Туле — це Норвегія! Не інакше, як Норвегія!

Роберт замислено відхилився на спинку стільця. Його погляд упав на книжку поряд з ноутбуком.

І тут він помітив, що було не так: книжка про Рим лежала титульним боком догори. Роберт добре пам’ятав, що залишив її розгорненою перед виходом з дому.

А тепер вона була згорнена.

II

Роберт не міг заснути. Перевертався з боку на бік у ліжку. Запитання роїлися у голові.

Хтось побував у помешканні? Навіщо комусь проникати в оселю і нічого не вкрасти?

Так, ніби йому нема більше над чим ламати собі голову! Роберт глянув на позичені в бібліотеці книжки, які стояли стосиком на підлозі. Який зв’язок між прикрасою та вікінгами? А між вікінгами й пророцтвом? Хто цей отрок? І що сталося зі Священною Зіркою? Не всьому почутому від Ґеорґа Веделя Шєльдерупа-мол. Роберт повірив. Здавалося, старому вже трохи з’їхав дах. Але він, без сумніву, був дуже розумний. Видно, багато думав за своє життя. Багато-багато років. Робертові ж щойно чотирнадцять виповнилося. Він багато думати ще не встиг. Принаймні не про такі складні речі. Думки хлопчика помандрували від Ґеорґа Веделя Шєльдерупа-мол. до проникнення чужих у їхнє помешкання і далі до Анґеліни.

— Анґеліно? — прошепотів він у темряві, ніби сподівався виманити її з минулого, покликавши на ім’я.

* * *

— Щось негаразд? — запитала за сніданком мама отим своїм голосом — мене-турбує-твій-стан-але-я-вдаю-ніби-нічого-не-сталося.

— Ні, усе добре.

— Точно?

— Ага!

— Ти трохи подумав… про розмову з психологом?

Якби ж ти тільки знала, про що я лиш не думав!

Але йому була осоружною думка про мамину стурбованість і нові кола допитів у психолога та лікарів. Тому Роберт пішов шляхом меншого спротиву:

— Мабуть, вона таки має рацію.

Мама аж випросталася на стільці.

— Справді, так думаєш?

— Ну, не знаю, — відповідати в такий спосіб було простіше, ніж відверто брехати. — Можливо, усе розігралося у моїй уяві. Бо навколо було темно, я боявся і все таке… Не знаю. Ти не забула, що ввечері я йду на тренування з футболу?

— Ні-ні, не забула! — голос мами пожвавішав. — Я постараюся скоріше повернутися з роботи.

III

На тренуванні хлопці з’юрмилися навколо Роберта. Хто ще не чув розказаної, мабуть усоте, історії, просив розповісти про катакомби. А потім, коли хлопці розходилися, він чув їхні коментарі.

Каже, що бачив примару. Ченця! Може, його камінь по голові цюкнув…

Сміх.

Перед виходом на поле тренер відкликав Роберта набік.

— Усе гаразд, Роберте?

— Усе чудово!

— Знаєш, я розмовляв з твоєю мамою.

— Про що?

— Ну, що тобі нелегко було… Я розумію… Тож я подумав, тобі треба менше напружуватися, фізично викладатися…

— Про що ви кажете? Я більше не гратиму?

— Та ні, гратимеш, звісно. Але, на мою думку, для команди буде ліпше, якщо Патрік залишиться капітаном…

— Але ж…

— …принаймні ще на кілька тижнів. Доки ти… одужаєш.

— Зі мною все добре!

— Та ніхто й не сумнівається!

— Мені не треба одужувати!

— І все ж поки буде так. А там побачимо…

Після тренування Роберт роззирнувся за автомобілем кольору мокрого асфальту з затемненими шибками. Він помітив його під будинком, коли ще виходив з дому. Потім, коли вийшов з роздягальні, те саме авто стояло припарковане біля футбольного поля. Однак зараз його не було.

Звісно, не було…

«Це ж не фільм, Роберте», — сказав він сам собі.

Хлопчик глибоко зітхнув. Йому в голові не вкладалося, як міг тренер залишити Патріка капітаном команди? Патріка? Тепер, після повернення, він, Роберт, мав стати капітаном. Одужувати? Та не треба йому одужувати! Невже тренер гадає, що всі катакомби завалилися йому на голову, га?

IV

Коли задзвонив мобільний телефон, він, як завжди, спершу глянув, хто телефонує. Дзвонили зі стаціонарного телефону. Хіба він знає когось, хто ще має стаціонарний телефон удома? 2013 рік надворі!

— Роберте? — пропищав у слухавці тоненький голосок.

Роберт відразу впізнав Ґеорґа Веделя Шєльдерупа-мол.

— Я телефоную з приводу символу на каблучці ченця. Хрест в іклі. Може, зайдеш до мене, якщо маєш час? Я тобі дещо показав би.

За п’ятнадцять хвилин Роберт уже сидів у вітальні старого. Груба, стародавня книжка лежала на відполірованому до блиску столі.

Ancient Religious Symbols

— «Стародавні релігійні символи», — переклав Ґеорґ Ведель Шєльдеруп-мол.

Він розгорнув фоліант на 764 сторінці. І там, посередині, поміж усілякими іншими дивними символами, Роберт побачив той самий знак, який він помітив на персні ченця.

Символ християнського

чернечого ордену — Доміні Канес,

Господніх Псів

Доміні Канес? Знайома назва… Так! Це ж назва давнього чернечого ордену. Хіба не так називалися ченці монастиря у Луні, на який напали вікінги, гадаючи, що захопили Рим?

— А ви ще щось знаєте про Доміні Канес? — схвильовано запитав Роберт.

— На жаль, ні. Я відразу зателефонував тобі, щойно побачив символ у книжці. На детальніші пошуки не мав часу.

— Щось є про другий символ? Око з хрестом усередині?

— Я ще до нього не дошукався.

— Перевірмо на вашому комп’ютері!

— На моєму комп’ютері? — оторопів дідуган.

— Так! Пошукаємо в ґуґлі!

— У ґуґлі?. — старий вибухнув сміхом. — Любий мій хлопчику, я не маю комп’ютера! Я маю чудову чорнильну ручку й друкарську машинку Remington, якою користуюся у випадку потреби.

«Ото ніби йому тисячу літ!» — подумав собі Роберт.

Розділ VII

Кривавий Зуб

Осло

I

Роберт поквапився додому, вилетів нагору сходами й відразу сів за ноутбук. Але він майже нічого не знайшов про Доміні Канес. Чернечий орден, заснований ще 743 року, мав свій монастир в Італії… — оце й усе, що повідомлялося.

«Доволі суперечливий орден, — прочитав Роберт за одним з посилань. — Ченці цього ордену вважають, що, діючи в ім’я Бога, не підпорядковуються юридичним законам».

Отже, доки вони працюють для Бога, закони їм не писані…

За іншим посиланням Роберт знайшов статтю про трьох ченців Доміні Канес, засуджених за вбивство священика, який жив у гріху.

«Якщо ченці ордену Доміні Канес щиро вірили, ніби діяли від імені Бога, то в них було не все гаразд з головою, — подумав Роберт. — У такому випадку, вони могли робити все, що їм заманеться».

В ім’я Господа.

II

Роберт сів на ліжку. На підлозі лежали книжки з бібліотеки. Він схопив верхню. «Гьовдінґи норвезьких вікінгів». Роберт не здавався, шукав сліди до протоптаного шляху між Луною та Бурґюнном.

Нарешті знайшов взаємозв’язок.

В розділі «У розбійницькому поході» Роберт прочитав про грізного гьовдінґа, який наганяв жах на все західне узбережжя Норвегії. Звали його Раґнвальд. І мав він прізвисько Кривавий Зуб. 879 року Раґнвальд перебрався з Каупанґера до нового маєтку.

І де ж був новий маєток Раґнвальда?

Ага… Робертові ледь серце не вистрибнуло з грудей. У Лердалі! Неподалік Бурґюнна.

Гьовдінґ Раґнвальд, мовилося у книжці, служив у флоті шведського короля Бйорна Залізного та його брата Галльстейна, які приблизно в 60-х роках IX століття здійснювали грабіжницькі набіги на узбережжя Середземного моря. Під час тих набігів Раґнвальда заслужено назвали Кривавим Зубом.

Неймовірно!

Раґнвальд Кривавий Зуб — саме той, кого він шукає.

Раґнвальд був тим вікінгом, який украв трикутну прикрасу з Луни, коли гадав, ніби грабує Рим. Він привіз коштовність додому, до Норвегії. А нинішнього літа Робертова мама розкопала її в кургані.

III

Роберт безгучно скрикнув: yessss! Нарешті!

Він спробував додзвонитися до Інґеборґ Мюкле, але вона вимкнула мобільний. Напевно, сиділа на якійсь нараді. Роберт написав довгу есемеску, де пояснив, що саме він знайшов і попросив пані Мюкле понишпорити в архівах, може, їй пощастить роздобути більше інформації.

Коли мама повернулася з роботи, Роберт вже наготував для неї купу запитань.

Чи чула вона про гьовдінґа Раґнвальда?

Чи теж вважає, що Раґнвальд якось пов’язаний з коштовністю, знайденою в кургані неподалік Бурґюнна?

Мама розгубилася. Вона припускала, що одним з вікінгів, похованих в Бурґюнні разом зі скринькою, був саме Раґнвальд Кривавий Зуб. Але їй не спадало на думку, що Раґнвальд з Каупанґера міг брати участь у походах до середземноморського узбережжя під проводом Бйорна Залізного.

«Усе пов’язане між собою, — збуджено думав Роберт. — Якщо трикутну прикрасу, знайдену в Бурґюнні, вкрали з лунського монастиря, а ченці знали про римські катакомби, тоді просто пояснити існування карти, яка показувала шлях у підземелля».

Роберт спробував упорядкувати свої думки.

Спершу вікінги вкрали одну прикрасу (і карту!) з монастиря в Луні. Потім гьовдінґ Раґнвальд Кривавий Зуб привіз військову здобич додому, у Норвегію. Коли він помер, деякі його коштовності поклали до мідної скриньки й поховали разом з господарем, як велів звичай.

А за тисячу років скриньку розкопали археологи. Відразу по тому така сама прикраса вигулькнула в Римі — на Робертовій шиї. Мабуть, Анґеліна зуміла непомітно одягнути йому кулон. Іншого пояснення він не мав. Але навіщо? Може, хотіла, щоб він подбав про нього, надійно заховав?

Мав би існувати ще один зв’язок між двома однаковими трикутниками-прикрасами й амулетом на ім’я Священна Зірка. Роберт зітхнув. Важко було звести докупи усі нитки. У книжці Ґеорґа Веделя Шєльдерупа-мол. щось говорилося про те, що отрок з Ультіма Туле з’єднає Священну Зірку в одне ціле. В одне ціле? Який у цьому сенс? І водночас порятує світ від загибелі? Як? Що більше Роберт сушив собі голову, то заплутанішими ставали думки, збившись тугим вузлом у його голові.

Розділ VIII

Царство мертвих

Осло

I

Цього вечора Роберт знову спробував викликати Анґеліну.

В одній з книжок із парапсихології він читав про викликання духів. Фаховою мовою магів це називалося некромантика. Розмови з мертвими. Не існувало жодних приписів, як правильно треба викликати духів людей, яких вже, мабуть, немає серед живих. Однак деяких ідей з цього приводу Роберт таки набрався. Якби Анґеліна знову вийшла на контакт, вона змогла б відповісти хоч на кілька з безлічі запитань, які не давали йому заснути ночами. Лише Анґеліна змогла б пояснити, чому вона опинилася в катакомбах того фатального вечора.

Коли мама замкнулася у своїй спальні, Роберт вичекав кілька хвилин, щоб вона міцно заснула. Потім взяв з кухонної шафки з усіляким побутовим дріб’язком шість стеаринових свічок і рулон пакувального паперу. У кімнаті розгорнув папір на підлозі, намалював гексаграму — велику шестикутну зірку; запалив шість свічок і поставив їх колом навкруги зірки. Вимкнув світло. Сів, схрестивши ноги, на підлогу — у центр гексаграми. Від хвилювання йому наче клубок підкотився до горла.

ФАКТИ ПРО ГЕКСАГРАМИ

Гексаграма — це зірка з шістьма кутами, наділена, як дехто вважає, магічною силою. Тому цю фігуру часто використовують і в релігійних, і в окультних церемоніях. Для іудеїв шість кутів зірки означають шість днів, за які Бог створив Землю. Тому Зірка Давида є гербом на ізраїльському прапорі. Гексаграми займають особливе місце і в інших релігіях. Подібно до пентаграми (п’ятикутної зірки), гексаграма використовується в окультних ритуалах. У тому числі й для викликання душ померлих.

Робертові стало трохи моторошно.

Він підняв угору руки, далі, ніж на ширину пліч, обернувши долоні від себе. Заплющив очі. А тоді почав заклинати. Тихенько, щоб мама не почула, та все ж з притиском.

— Анґеліно!

Роберт судомно ковтнув клубок, що застряг у горлі, розглянувся кімнатою.

— Анґеліно, я викликаю тебе! Чи ти чуєш мене? Це я, Роберт, кличу тебе! Я запрошую тебе до себе в гості! Пройди довгим шляхом з царства мертвих, щоб ми змогли поговорити.

Він знову заплющив очі.

— Анґеліно… Я вже не в катакомбах, а вдома, у своїй кімнаті, у Норвегії. Ти чуєш мене? Анґеліно? Сподіваюся, ти мене чуєш. Я хотів би, щоб ти прийшла сюди, чи хоча б поговорила зі мною.

Роберт сторожко розплющив очі. Вона тут? Сидить на ліжку й дивиться на нього?

Ні.

Він знову стулив повіки.

— Анґеліно, я — Роберт — запрошую тебе! Ти мене пам’ятаєш? Я не чарівник, але так сподіваюся, що ти мене почуєш, де б не була, і не побоїшся вийти на контакт попри те, що я живий хлопець, а ти, вочевидь, дівчинка з царства мертвих.

Роберт, примружившись, удивлявся у сутінь.

Чи не ворухнулось щось отам, біля ліжка? Та ні, це хом’ячок Бюрре визирнув з пластикової трубки в своїй клітці. Певно, йому цікаво стало, що це Роберт витворяє.

— Чуєш мене, Анґеліно? Це Роберт кличе тебе…

Усе надаремно.

Нічого. Ані шепоту. Ані холодного протягу в кімнаті. Свічки горять рівненько.

Анічогісінько.

Що ж, він не спіритуаліст. І аж ніяк не медіум.

«Мені потрібна допомога», — подумав Роберт.

II

Він саме зібрав усі окультні атрибути з підлоги й ліг, коли зателенькав мобільний телефон. Повідомлення від Інґеборґ Мюкле:

Привіт, Роберте. Дякую за твою неймовірну есемеску. Я провела свої пошуки! Колись, коли я вивчала давню нордичну історію, мені часто траплялися згадки про сагу, яка не входила до офіційного списку літературних переказів. Якщо не помиляюся, то була «Сага про Раґнвальда». Я шукала її, але ще не знайшла. Якщо Раґнвальд Кривавий Зуб з Каупанґера справді ходив під проводом короля Бйорна Залізного в похід у Середземномор'я і захоплював Луну, то ми маємо дуже цікаву ниточку! Ще завтра пошукаю. Інґеборґ.

«Сага про Раґнвальда»! Роберт аж пашів від збудження. Хоч би Інґеборґ пощастило розшукати ту сагу з часів вікінгів!

Розділ IX

Судний день

Осло

I

Роберт тинявся шкільним подвір’ям сам. Йому нестерпно було спілкуватися з приятелями, які жваво сперечалися, хто ж виграє серію матчів. Він щойно отримав ще одне повідомлення від Інґеборґ, яка спустилася в глибочезний льох музейного архіву в пошуках саги про Раґнвальда Кривавого Зуба. Десь там, серед сотень стародавніх пергаментів, вона сподівалася її віднайти.

Думки в голові збивалися докупи, наче клубок змій. Ніхто не вірив його розповіді про ченця. Чи про Анґеліну… Наскільки він бачив це з реакції слухачів. Але ж ніхто з них не бував там, унизу. У катакомбах…

І все ж… Роберт і сам розумів, що при денному світлі його історія не видавалася правдивою. В одній історичній книжці він прочитав про Дельфійського оракула, яка понад тисячу років провіщала майбутнє багатим грекам. Так ось, на момент виголошення своїх пророцтв віщунка перебувала під впливом особливих газів, які просочувалися з підземних надр.

Може, подібні гази були й в катакомбах?

Гази, які викликали галюцинації?

Коли подзвонив дзвоник на урок, Роберт почувався ще розгубленішим і безпораднішим, аніж до перерви.

ФАКТИ ПРО ДЕЛЬФІЙСЬКОГО ОРАКУЛА

Здається, ніби Дельфійський оракул — це одна особа, але впродовж 1200 років тисячі оракулів, жриць храму Аполлона, провіщали майбутнє за добру плату.

Усі — від королів, генералів, полководців до звичайного люду — приходили в Грецію до оракула запитати поради, чого їм сподіватися у майбутньому. За однією з теорій, жриці виголошували свої пророцтва, перебуваючи в трансі, викликаному випарами газів, які здіймалися з тріщин у землі під храмом. Інші вважали, що оракули все вигадували.

II

Після уроків Роберт зі Свейном пішли до ятки купити газету. Роберт знав, що в одній із газет публікують оголошення людей, які стверджують, ніби можуть вступати в контакт з душами померлих. Вони називали себе спіритуалістами. Роберт зателефонував до першої-ліпшої, яка назвалася Сибіллою, і домовився про зустріч.

— Ти зовсім здурів?! — вигукнув Свейн.

Роберт не знав, що на це відповісти. Бо саме так і почувався. Ніби зовсім здурів…

— Спіритуалісти розмовляють з духами, — сказав Свейн. — Вони викликають мертвих! Я бачив по телевізору. То справжнє жахіття!

— Чому всі вважають покійників небезпечними?

— Роберте, — мовив Свейн голосом старшого брата, який ліпше знає. — Вони небезпечні вже тому, що мертві!

— Он як!

— Мертві, чуєш?

Свейн підняв угору руки, зателепав долонями, загуготів тремтячим голосом — усе це мало б вказувати на мертвяка, нарешті здогадався Роберт.

— Не думаю, що покійники отак трусять руками, — холодно відрізав Роберт.

Тоді Свейн відстовбурчив скрючені пальці — наче кігті.

— І так вони теж не роблять… Не думаю, що мертві видають якісь моторошні звуки.

— Зате зомбі так точно роблять! — наполягав Свейн.

— Зомбі — то щось зовсім інше, вони не є представниками померлих, — заперечив Роберт, відчуваючи свою перевагу в знаннях про надприродні явища. — Зомбі — це живі мертвяки, які підкоряються волі того, хто їх розбудив. Звичайний привид нікому не підкоряється, лише сам собі.

Свейн судомно гикнув.

— Я сподіваюся, ти підеш зі мною? запитав Роберт.

— Куди?

— До медіума. На сеанс.

— Ага, вже розігнався…

Але після кількох хвилин умовлянь Свейн, хай неохоче, та все ж погодився піти на сеанс удвох із Робертом.

«Ну, хоч не сам…» — подумав Роберт.

III

Попрощавшись зі Свейном, який мав заняття з шахів, Роберт подався до бібліотеки.

Там йому прийшла до голови цікава думка. Проходячи повз виставлені в скляних вітринах давні світлини з ритуалами конфірмації, Роберт раптом подумав, що священики мали б знати, що означає око з хрестом усередині. Чи знайомий йому хоч один священик? Та, власне кажучи, ні. Щоправда, колись він брав інтерв’ю в місцевого пароха для шкільної газети. Жінка-священиця називалася Вібека Віллюм і колекціонувала давні книжки про всі релігії на світі.

Роберт передумав і вийшов з бібліотеки. Знайшов телефон Вібеки Віллюм, набрав номер.

— Роберт?! — вигукнула вона, коли він відрекомендувався. — Звісно, я тебе пам’ятаю! Гарне вийшло інтерв’ю у шкільній газеті. А тепер усі газети пишуть про тебе!

Роберт пояснив, що розшукує інформацію про символ: око з хрестом усередині. Вібека Віллюм ніколи не чула про таке, але пообіцяла пошукати в своїх книжках і зателефонувати, якщо знайде щось цікаве.

Роберт повернувся до бібліотеки. Бібліотекар підкликав його до себе.

— Прийшли книжки, які ти замовляв з головної філії, — жінка простягнула йому два грубі фоліанти з купою ілюстрацій. «Міфи й легенди» — називалася одна книжка. «Служителі Бога: секти, конфесії та чернечі ордени» — називалася друга.

Роберт сів у кутку читальної зали й почав гортати сторінки. Гортав і гортав. Іноді щось вичитував. А коли дійшов до сторінки 243, так здригнувся, що ледь не впустив книжку на підлогу.

Цілий розділ про Доміні Канес!

«Господні Пси, — було там написано, — суперечливий у своїй суті чернечий орден; ченці цього ордену присвячують своє життя приготуванням до Судного дня, коли Ісус Христос удруге прийде на землю і покарає мертвих та живих».

Роберт читав про Судний день у шкільному підручнику «Релігія, світогляд, етика». Ісус був певний, що Судний день близько, ще коли сам жив. Дві тисячі років тому. Ранні християни так само вірили, що Судний день може настати будь-якої миті. Скажімо, завтра. Можливо, наступного року. Отак прочекали вони його аж дві тисячі літ.

Орден Доміні Канес був заснований ченцями, які вважали себе покликаними допомогти Господу й Ісусові Христу прискорити настання Судного дня.

Для досягнення мети — загибелі світу — годилися усі засоби.

Мета виправдовує засоби, як то кажуть.

Якщо мета поставлена висока, то байдуже, як її досягнути.

Орден Доміні Канес колись давно володів старовинною прикрасою. Вона була схована в тріщині з тильного боку хреста, який дістався їм у спадок від жіночого монастиря в Римі.

«Кулон-трикутник!» — здогадався Роберт.

Ченці Доміні Канес поклали коштовність у скриньку з найшляхетнішого золота, оздоблену пурпуром та шовком, і зберігали як святиню. А за кілька століть монастир захопили вікінги — бородаті варвари з засніженої країни на півночі. Вікінги пограбували монастир, забрали всі коштовності й украли скриньку з найдорожчою реліквією.

Yesssss!

Вікінги! А якщо бути точнішим: Бйорн Залізний, Галльстейн і Раґнвальд Кривавий Зуб.

Роберт втупився поперед себе невидючим поглядом. Раґнвальд Кривавий Зуб забрав прикрасу з собою; спершу до Норвегії, а потім — у могилу. А інша така сама прикраса залишилася у закинутих катакомбах…

Анґеліна одягнула йому ту прикрасу на шию.

Невже він справді наткнувся у підземеллі на ченця ордену Господніх Псів? І не просто на ченця, а на ченця, котрий вважав, що має право вбити, якщо це необхідно задля Бога… Вочевидь, за кулоном-трикутником, який опинився в нього на шиї, і полювали ченці. Мабуть, гадали, що це така сама коштовність, яку поцупили в них вікінги!

«Ще добре, що вони в Римі за нею полювали, а не тут», — подумав Роберт.

ГОСПОДНІ ПСИ

Ніч

Осло

Бліда важка повня висіла в небі.

Вони запаркувалися між невеликою вантажівкою і скутером на вулиці перед багатоповерхівкою, де мешкав Роберт. Вони змінили авто. Лючіо був певний, що Роберт щось запідозрив.

Інші ченці вважали Лючіо аж надміру обережним. Те, що Роберт кілька разів приглядався до авта з затемненими вікнами, зовсім не мало б означати, що він відчував за собою стеження. Жодних підстав для Робертових підозр наче б не було. Але Лючіо наполіг на своєму. Треба змінити автомобіль. Блакитний цього разу. З затемненими вікнами.

Лючіо сидів на пасажирському місці. Валентино — за кермом. Решта спали хто де: одні — в готелі, інші — в кам'яних келіях, які їм виділили на час деякі норвезькі монахи. Лючіо сподівався спокійної ночі, але пильності не втрачав: не можна дати малому жодного шансу вислизнути з їхніх рук під покровом темряви. Роберт розумний хлопець. Тут і сумніву немає. Справжній приватний детектив. Дані з Робертового комп'ютера й прослуховування його телефону свідчили, як багато хлопчисько вже довідався. Ультіма Туле. Доміні Канес. Напад вікінгів на місто Луну. А яку мережу контактів він створив! Священики, парапсихологи, професори… Іноді Лючіо думалося, що Роберт знає про амулет більше, ніж він сам.

Лючіо знав, що стане ченцем, ще як був малим хлопчиком. Він любив монастирську атмосферу, йому подобалась цілеспрямованість монастирського життя. До того ж орден Доміні Канес не був схожий на всі інші чернечі ордени. Доміні Канес були обрані для священної місії. Господь потребував помічників на землі. Помічників, які в разі потреби радо пожертвували б своїм життям заради Бога. Лючіо, немов мурашка, працював на благо спільноти. Можливо, він не завжди розумів велич, задля якої докладав стільки зусиль, але хто її, зрештою, розумів? Хіба розуміє мураха, де найпотрібніша в мурашнику саме її ялинова хвоїнка? Відповіді на деякі запитання варто залишити тим, хто має ширше видноколо і глибше розуміння світу.

Ще новіцієм, — коли проходив випробувальний термін перед складанням чернечої обітниці, — Лючіо засвідчив свою ретельність та відданість справі. Абат і кардинал дуже швидко оцінили надзвичайні чесноти молодого Лючіо. Тому його рано залучили до спеціально тренованого таємного загону, який орден за потреби висилав для виконання особливих завдань. Піхотинці Господа. Господні Пси. Вони сумирно виконували свою місію — наближали Судний день.

Лючіо та Валентино спали по черзі. Година сну — година стеження. Вулиця тиха й безлюдна. У багатоповерхівці майже всі вікна темні. Лючіо точно знав, за яким вікном спав Роберт. У лівому навушнику він чув важке, розмірене дихання хлопчика. У правому — тихе посопування Робертової мами. Темрява й монотонні звуки заколисували. Однак Лючіо не мав права задрімати.

Близько п'ятої ранку з'явився поштар. Лючіо провів його поглядом. Він під'їжджав на велосипеді до під'їздів, на кілька хвилин зникав у будинку і їхав далі. Десь перед восьмою з під'їзду підстрибом вибіг Роберт. Лючіо розбудив Валентино. Судячи з ранця на спині, Роберт поспішав До школи. Вони об'їхали школу й стали на протилежному боці вулиці. Шкільне подвір'я лежало перед ними, як на долоні.

Лючіо не розумів логіки в поведінці Роберта. Що він надумав? Де заховав амулет? Навіщо відвідує усіх цих людей? Роберт немов провадив власне, дуже приватне, законспіроване слідство. Але ж це неможливо! Що він може вистежувати? Він уже ж має амулет! Лючіо нічого не розумів.

І це його сердило.

Розділ X

Смерть

Осло

I

«Дивно!» — подумав Роберт.

Учора був автомобіль кольору мокрого асфальту з затемненими вікнами, який впав йому в око. Сьогодні — блакитний. Теж з затемненими вікнами. Він помітив його, коли вибігав з дому, кваплячись до школи. Авто стояло трохи віддалік на вулиці — між вантажівкою та скутером. А тепер онде видніється за шкільним подвір’ям.

Навряд чи те саме авто.

Роберт спробував зазирнути досередини, коли проходив повз нього, але побачив лише власне відображення. І все ж йому здалося, ніби в салоні хтось сидів. Він не міг цього знати. Просто вчував якимось шостим відчуттям.

Дурниці, дурниці, дурниці.

Насправді ж, усе дуже просто. Якщо налаштувався помічати червоні автомобілі, то всюди ввижатимуться самі лиш червоні авта.

II

Після останнього уроку Роберт і Свейн разом подалися додому, продовжуючи вчорашню дискусію про спіритизм.

Свейн вважав смерть кінцевою станцією. Коли людина вмирає, то вже вмирає, назовсім. Якою та смерть не була б. Тіло помирає. Думки — теж.

— А якщо це не так, — заперечив Роберт. — Уяви, ніби душа живе далі після смерті тіла.

— У який спосіб? — запитав Свейн.

— У будь-який!.. Незалежно від тіла.

— Пхе!

— Може, примара — це образ, який зуміла колись створити душа, щоб ми, живі, могли її побачити. Можливо, душа намагається показатися нам такою, якою сама себе запам’ятала, коли ще жила в тілі?

— У такому випадку мільйони душ весь час літають навколо нас.

— Або ж тільки деякі з них… Ті, що чомусь залишилися тут.

— Чому?

— Хіба я знаю? Бо не змогли потрапити до царства мертвих? Може, не здогадуються, що вже померли і просто… чекають.

— Чекають? На що чекають? Чи на кого?

— Кажу ж, не знаю! — роздратовано вигукнув Роберт.

Далі друзі йшли мовчки.

— Як тоді бути з твоєю бабусею? — раптом озвався Роберт.

— А що таке з моєю бабусею?

— Ти ж казав, що бачив її. Уже після її смерті… Як ти міг її бачити, якщо не віриш у таке?

Свейн зупинився, мов укопаний. Він довго мовчав, аж, зрештою, сказав:

— З бабусею — то інакше… Я не знаю, що саме бачив. Може, то було бабусине відображення, яке дивним чином зависло в нашій гірській хатині.

— Відображення?

— Ну, як картинка на диску — записав і можеш переглядати. То була не бабуся, а лише її зображення.

Роберт замислився. До такого він не додумався. А якщо Анґеліна була відображенням дівчинки, яка жила сотні років тому?

Але ж вони розмовляли! Як картинка може відповідати за запитання?

III

Мама приготувала на обід рибні фрикадельки в білій підливці. З креветками. І карі. Робертові смакували рибні фрикадельки в білій підливці з креветками й карі.

Раптом мама, з повним ротом, почала сміятися.

— Ото вже я! Безнадійна!

— Я знаю, — усміхнувся Роберт.

— Не повіриш, я забула повернути позичений телефон, коли забирала свій з ремонту!

— Ну то можеш тепер телефонувати сама собі…

— Заїду в майстерню завтра.

— Мамо? — озвався Роберт, коли вже наївся по саму зав’язку.

— Мгм?

— Ти щось чула про Доміні Канес?

— Доміні-хто? Книжка? Фільм?

— Чернечий орден.

— Ти маєш на увазі домініканців?

— Ні! Доміні Канес. Це означає Господні Пси.

— Уперше чую.

— Саме ченця того ордену я зустрів у катакомбах.

Мама перестала жувати.

— Він мав перстень з символом — хрест та ікло. Тому я знаю, що він з того ордену.

— Роберте…

— Це правда! Можеш сама перевірити в інтернеті!

— В інтернеті багато чудасій віднайдеться. Не все там є правдою.

— Це давній-предавній орден, мамо. Справжній. Знаєш, яке їхнє призначення. Вони…

— Більше про це ані слова!

— Гаразд, але їхнє покликання — допомогти Богові прискорити Судний день. Загибель світу.

— Досить!

— Але…

— Не хочу нічого й чути! Гадаю, це не пов’язано з отою Анґеліною?

IV

Священиця Вібека Віллюм була присадкуватою, повнотілою жінкою, з надто великими окулярами й вогненно-рудим волоссям. Вона відчинила Робертові двері, весело сміючись.

— Як приємно! — вигукнула вона.

Ще в передпокої Роберт здогадався, що Вібека Віллюм пекла булочки.

Вони ввійшли до вітальні.

Вібеці було дуже цікаво почути про Робертові пригоди. Хлопчик розповів про подорож до Рима й про те, що трапилося у катакомбах. Про Анґеліну не обмовився і словом. Не мав жодного бажання заводити ще одну дискусію, була вона насправді чи ні.

— І там ти знайшов малюнок на стіні? Око з хрестом усередині?

— Так. А ще рибу. Тобто зображення риби, видряпане в камені.

— Символ ранніх християн. Але ти це, мабуть, і сам знаєш.

— Знаю… То ви знайшли щось про той символ? Око з хрестом?

Вібека Віллюм вийняла зі стелажа книжку й розгорнула її на закладці.

— Цей символ ти мав на увазі? — запитала вона.

Роберт ледь не скрикнув, вражений.

— Той самий знак! — вигукнув він і показав фото в своєму мобільному телефоні.

— Око святого Горація, — кивнула Вібека.

Роберт здригнувся. І сам не знав, з чого б це.

Око святого Горація…

Горацій? Де він вже чув це?

— Що таке око святого Горація?

— Горацій був римлянином і жив у III столітті. Мав фах чинбаря, вичиняв шкіри тварин. Молодим брав участь у переслідуванні християн. Але згодом, у зрілому віці, навернувся у християнство, став побожним і вченим чоловіком, а кілька століть по тому його проголосили святим.

ФАКТИ ПРО СВЯТИХ

Святий — це людина, яка не лише жила смиренним і благочестивим життям, але й яку за її віру та вчинки вважали святою і більше наближеною до Боґа, ніж решта людей. Після смерті така побожна людина ставала святим. Проголошення святих — звична процедура в католицькій церкві, яка налічує понад десять тисяч святих. Деяких святих вважають покровителями окремих професій, інших — покровителями тварин або хворих. В образотворчому мистецтві святих часто зображають з німбом навколо голови.

— За які заслуги?

— Вважалося, що він був своєрідною з’єднувальною ланкою між звичайними людьми та Ісусом Христом.

— Хоч сам колись переслідував християн?

— В усіх нас закладена можливість до навернення в істинну віру, можливість залишити свої гріхи в минулому й віддатися служінню Отцю небесному…

— Розкажіть про символ! — урвав тираду Роберт, побоюючись, що Вібека Віллюм надто захопиться і виголосить цілу недільну проповідь.

— Ага, символ… Око святого Горація. Хрест в оці. Гербом чинбаря Горація (сьогодні це назвали б логотипом) було око. Цей знак він ставив на усіх вичинених шкірах. Згодом хтось додав до ока ще й хрест. Цей символ церква перестала використовувати ще 600–700 років тому. Але тривалий час в епоху Середньовіччя око святого Горація символізувало навернення грішників у християнську віру, бо ж і сам Горацій з грішника став віруючим. Ось, можна побачити…

Вібека Віллюм знову підійшла до книжкових полиць і вийняла стару книжку в шкіряній палітурці.

— Цій книзі вже сто років. Давня грецька версія старовинного трактату «De fide ad Gratianum Augustum», написаного ще в IV столітті отцем церкви Амвросієм Міланським. Тут він розповідає історію Горація (до речі, ще задовго до проголошення його святим), подаючи її як повчальну спонуку до наслідування.

— Що там написано?

Вібека Віллюм прокашлялася.

— Мені доведеться на ходу перекладати норвезькою, то вже потерпи трохи мою повільність:

У Римі в той час жив чинбар на ім’я Горацій. У юності він був запеклим ворогом християнського вчення і разом з іншими собі подібними регулярно переслідував та вбивав римлян-християн. Про раніше життя Горація ми знаємо з листа, якого він написав у старості:

Коли ми напали на монастир, черниці розбіглися хто куди. Немов миші й щурі! З гуртом роз’юшених люттю чоловіків я погнався за ще зовсім молоденькою черницею, яка намагалася порятуватись утечею. З криками, гиканням, улюлюканням ми гнали вулицями Рима. Для нас вона була не вартнішою за пацюка. Ми не знали жалю. Зрештою, вона сховалася в катакомбах. Там черниця, певно, почувалася у безпеці — захищена мороком, у смороді гниючих трупів, під опікою своїх мертвих одновірців. Але наше безумство не мало меж. Ми замурували її усередині. Завалили вхід важким каміняччям. Замкнули її у вічній пітьмі підземелля. Кажуть, вона там і померла. Не минає і дня, щоб я з соромом, глибоко в своїй потьмареній душі, не згадував той жахливий гріх, який вчинили римські молодики і я з ними. Кілька років по тому я повернувся до катакомб і спустився у підземелля. І видряпав на стіні свій цеховий чинбарський знак — око — як марнотне вітання тій, яку ми залишили помирати в катакомбах. Згодом я побачив світло, і Божою ласкою дав себе навернути до християнства; нема такого покарання, яким я міг би спокутувати непоправну шкоду, завдану…

— … у бездумному юнацькому віці, — закінчив фразу Роберт.

— Так, правильно, — пробурмотіла Вібека Віллюм, глянула на текст, тоді знову на Роберта. — То ти вже читав цього листа раніше?

— Мабуть… Тільки де? І коли? Не пам’ятаю. Але ця історія мені знайома. Я її знав… А потім забув…

— Як вже мовилося, Горацій став благочестивим і побожним чоловіком, який виправив помилки молодості. А за багато сотень років католицька церква оголосила його святим. Він — живе свідчення того, що людині все під силу, треба тільки обрати правильний шлях.

— Але Горацій видряпав на стіні саме лиш око…

— І що?

— Звідки в оці з’явився хрест?

— Ти дуже уважний, Роберте. Хрест, мабуть, пізніше додав якийсь християнин. А може, й сам Горацій прийшов до катакомб уже в похилому віці?

Дві думки застрягли в Робертовій голові, змушуючи серце гупати й тріпотіти. Він втупився непорушним поглядом поперед себе.

— Щось сталося? — стривожено запитала Вібека Віллюм.

— Ні-ні, — пробурмотів Роберт. — Просто мені здається, що все було трохи не так.

Думки шалено крутилися в голові, ніби в центрифузі пральної машинки.

Юна черниця, замурована в катакомбах… Та це, напевно, Анґеліна!

Друга думка була ще більш хвилюючою:

«Я норвег, — думав Роберт. — Юнак, тобто отрок. А Норвегія — це Ультіма Туле. Якщо прадавнє пророцтво правдиве, то, мабуть, я і є тим отроком з Ультіма Туле!»

ГОСПОДНІ ПСИ

Наказ

Осло

— Ми тупцюємо на місці, — пригнічено сказав Лючіо.

Він розмовляв по телефону з кардиналом. Послідовно, пункт за пунктом, викладав усе, що трапилося останніми днями. Ходіння назирці за Робертом і його мамою. Проникнення до помешкання. Стеження.

Кардинал говорив м'яко, однак вчувалося його нетерпіння.

— Ви повинні знайти амулет, — раз по раз повторював він.

— Ми робимо все можливе, отче.

— Замало робите, Лючіо!

Гострі, погрозливі нотки закралися у голос кардинала.

— Мені шкода!

— Бог розгнівається, якщо ви не знайдете коштовність, — вів далі кардинал. — Бог покладається на тебе. Як і я покладаюся…

Лючіо заплющив очі.

«Я ось-ось зраджу сподівання Господа, — подумав він. — Не лише кардинала… Не лише ордену… Але й самого Бога…

Він не мав на це права.

— Іноді… — мовив кардинал, і голос його знову пом'якшав і потеплів, став таким, яким його знав Лючіо. — Іноді ми повинні зробити те, що вкрай необхідно. Навіть якщо це нам не подобається.

— Необхідно, отче? — розгублено перепитав Лючіо.

— Так, необхідно! В ім'я Бога! — рішуче сказав кардинал і поклав слухавку.

Іноді ми повинні зробити те, що вкрай необхідно.

«Я не підведу, — подумав Лючіо. — Зроблю усе, щоб знайти амулет. Абсолютно все!»

Розділ XI

Сеанс

Осло

I

— Більшого безглуздя я ще в житті не чув! — сказав Свейн, щиро регочучи.

Роберт мовчав. Він щойно довірив другові свою теорію.

Вони прямували до медіума, яка мала допомогти налагодити контакт Роберта з Анґеліною.

— Якщо я правильно тебе зрозумів, — знову озвався Свейн, трохи вгамувавши свій сміх, — ти вважаєш, що тебе — Роберта! — згадали в давньому пророцтві? Ти отой оброк з Ультіма Туле? Ти?

— Не оброк, а отрок! Так… я… Але я не казав, що так вважаю. Я сказав: а якщо це правда… можливо… це… правда…

— Якого дідька саме ти — з-поміж усіх людей на світі — мав стати героєм тисячолітнього пророцтва?

— Ну, не знаю.

— Послухай себе! Хіба не чуєш, як по-дурному це звучить?

— Та…

— Де ця Ультіма Туле, до речі?

— Тут. На півночі. Це — Норвегія.

— Ага! Хто б сумнівався… Оце збіг! — Свейн знову засміявся. — Оброк з Ультіма Туле.

— Але якщо Анґеліна — справді ота черниця, яку святий Горацій загнав до смерті й замурував у катакомбах, то…

— …то ти і є той оброк — перепрошую, отрок! — урвав друга на півслові Свейн. — Роберте! Отямся!

Роберт зітхнув. Важко. Свейн мав рацію. Усе це скидалося на справжню маячню.

II

— Щось ви надто юні для спіритичних сеансів!

Медіумом була жінка маминого віку. І не дуже схожа на свою світлину в газетному оголошенні. На фото вона більше скидалася на циганську королеву. А насправді мала вигляд анемічної вуличної торговки з розпатланим волоссям та бляклими очима. Вона скептично міряла поглядом хлопчаків у щілину прочинених дверей.

— Надто юні? Це добре! — полегшено зітхнув Свейн. — Тоді побачимося… За кілька років!

Роберт схопив його за рукав.

— Я не знав, що існує вікове обмеження у спілкуванні з душами померлих, — сказав він до жінки, витягаючи з кишені кілька банкнот.

Медіум відчинила двері, висмикнула гроші з Робертової долоні й завела хлопців до помешкання.

— Тільки ж нікому ні слова про те, що були тут! — застерегла жінка.

У вітальні сиділи ще дві жінки, пили червоне вино й дивилися телевізор. Вони солодко заусміхалися до Роберта й Свейна.

— Я читала про тебе в газеті. Яка ж це була газета? Здається, «Дагбладет»? — сказала медіум. — Коли ти зателефонував, я відразу згадала. Це ж тебе засипало в катакомбах?

— Так.

— Тому ви прийшли до мене?

— Я… — Роберт зам’явся.

— Не бійся нам зізнатися, — заспокоїла медіум. — Ми знаємо, не все є таким, як вважають інші.

— Я декого зустрів там, у підземеллі.

— У катакомбах?

Роберт кивнув.

— Її звуть Анґеліна.

— Анґеліна… Гарне ім’я.

— Я гадаю, вона примара…

Навіть у сутінках Роберт помітив, як три жінки перезирнулися.

— І тепер ти хочеш увійти в контакт з Анґеліною? — запитала медіум.

— Якщо це можливо. Я ж не знаю, чи вона мертва.

— Усе можливо. Але чи ти певен, що насправді цього хочеш?

— Якби не хотів, не прийшов би.

— Знаєш, що таке спіритичний сеанс?

— Розмова з мертвими.

— Правильно. Ми, що маємо такі здібності, уміємо відкривати канали до царства мертвих. Там запитуємо в мертвих і передаємо відповіді їхнім коханим та рідним, які залишилися жити на землі.

— Покійники, сподіваюсь, сюди не приходять? Ну… у тілі? — поцікавився Свейн. — Лише розмовляють?

— Не хвилюйся, — усміхнулася медіум. — Вони розмовляють через мене…

III

Одна з жінок вимкнула телевізор. Друга почала запалювати цілий ліс свічок. Вимкнула верхнє освітлення. Вітальня миготіла відсвітами вогників. Медіум пов’язала на голову хустку. Вона сіла за круглий стіл, і всі взялися за руки.

— Тепер заплющмо очі, — звеліла медіум тихим голосом, — і відкриймося для мертвих!

Так вони сиділи довгий час. Роберт відчував, як долоні жінок по обидва боки ритмічно стискали його руки. Хлопець не знав, як це воно — відкритися для мертвих, але старався. Йому було моторошно на душі, він глянув на Свейна, який мружився і почувався дуже некомфортно.

У глибині кімнати почувся низький, незрозумілий звук. Немов дзвін далеких-далеких церковних дзвонів.

Медіум щось тихо бурмотіла. Нерозбірливі слова. То скидалося на черевомовлення. Вона гойдала головою, вимальовуючи нею кола. Раптом відкинула голову назад.

ФАКТИ ПРО ЧЕРЕВОМОВЛЕННЯ

Деякі християни, такі як, скажімо, п'ятидесятники, вірили у дар «мовлення мовами» — глоссолалію. Це незрозуміла мова, що складається з дивних звуків, яких не існує у природі. Дехто вірить, що цією мовою, як священним даром, наділив їх Бог. Інші члени релігійної громади можуть перекладати «черевомовлення» звичайною мовою.

— Ppppppppppppґґгггг! — пророкотала вона.

Принаймні Робертові так почулося.

Ррррррррррррґґгггг!

Майже… нелюдським голосом.

Свейн широко розплющив очі. Налякано подивився на Роберта. Самими лиш губами безгучно щось запитав, але Роберт його не зрозумів, лише здогадався, що мала б означати Свейнова міміка: «Утікаємо?»

— Кханді цтхулгу зхач харелун! — вигукнула медіум.

Гучно, пронизливо.

— Це — мова мертвих, — прошепотіла жінка, що сиділа ліворуч від Роберта.

Мова мертвих? Хіба покійники мають свою мову?

Роберт відчув, як йому пересохло в роті.

— Акх аллам гахл хтоу альх зюллох!

— Вона в трансі, — пояснила жінка ліворуч.

— Ааааанґеліноооо! — заволала медіум. — Ти тут, Анґеліно? Анґеліно, згах магль акчі аллам!

Холодний повів протяв кімнату. Заблимали свічки.

— Анґеліно — мазх вагль зхач! — мовила медіум.

— Вона умовляє Анґеліну прийти до нас, — пошепки пояснила жінка ліворуч.

— Анґеліно, душе у царстві мертвих! Зваахз кегль зух, я кличу тебе, Анґеліно, альх зюллох цтгулгу зхач харегм, тут є хтось, хто хоче поговорити з тобою, згач магль акчі, подай нам знак, Анґеліно!

Тепер Роберт відчув повів теплого вітерцю.

— Вона тут, — мовила медіум.

Роберт роззирнувся навколо, але нікого не побачив. Відчував лише дивний, теплий подув вітру.

— Тепер можеш з нею говорити, — прошепотіла жінка ліворуч.

— З Анґеліною?

— Так. Вона тут.

— Але я її не бачу.

— Вона невидима. Однак може розмовляти через свого медіума.

Роберт глянув на медіума, яка сиділа з напіврозтуленим ротом. Очі їй закотилися, видно було тільки білки.

— Анґеліно? — запитав Роберт.

Медіум смикнулася на стільці.

— Слухаю… — озвалася вона раптом тоненьким дитячим голоском.

— Це ти, Анґеліно?

— Звісно, я.

— Де ти?

— У царстві мертвих.

— Що ти там робиш?

— Чекаю… Щоб іти далі.

— Я маю запитання. Це я отрок з Ультіма Туле?

Пауза. Свейн тихо захихотів.

— Ти тут, Анґеліно?

— Звісно. Я тут!

— Це я отрок з Ультіма Туле?

— Гм… Звідки? Імовірно, наскільки мені відомо. Еге ж… Цілком можливо. Так… Мабуть, так і є.

— Анґеліно?

— Що?

— Як нам вдається розмовляти з тобою?

— Про що ти?

— Ми ж говоримо норвезькою?

Пауза.

— Коли ти встигла вивчити норвезьку мову, Анґеліно?

— Я не розмовляю норвезькою.

— Але ж зараз ми говоримо саме норвезькою!

— Ну так… бо медіум…. Перекладає… мої думки…

— Пригадуєш нашу останню розмову?

— Звичайно.

— Як вона відбувалася?

— Не чіпляйся до слів, Роберте!

IV

— То була не Анґеліна!

Роберт зі Свейном поверталися додому. З сеансу від медіума.

— Хто ж тоді? — запитав Свейн.

— Та дама все вигадала! Хтозна, чи й сама вірила в свою балаканину. Мабуть, просто хотіла заграбастати мої грошики.

— Звідки ти знаєш?

— Я здогадався, коли вона заговорила норвезькою. Уявляєш — норвезькою! Анґеліна ніколи не знала норвезької мови. Ми не розмовляли з нею жодною мовою.

— Як же тоді спілкувалися, смію запитати?

— Обмінювалися думками.

— Думками? У який спосіб?

— О, мені не під силу пояснити. Просто знаю, що та медіум усе вигадала про Анґеліну. Придумала всю розмову. Коли я запитав, чи я є тим отроком з Ультіма Туле, вона не зрозуміла, про що йдеться. Справжня Анґеліна зрозуміла б. Медіум нас обдурила.

— Майстерно принаймні. Ти чув дивні звуки? А холодний і теплий протяг відчув?

— Аякже. Але подумай сам, як важко зорієнтуватися у темряві. Звуки — очевидно, запис. Холодного й теплого вітру надмухало вентилятором.

— Ну так, — пробурмотів Свейн.

— Дивина в іншому, — тихо сказав Роберт. — Я майже фізично її там відчував.

— Кого? Анґеліну?

— Так. Але не тоді, коли медіум промовляла. Вона блефувала… І все ж я відчував її… присутність. Відчував, що вона там була разом з нами.

Свейн приречено зітхнув.

— Роберте! Trust mе! Її там не було!

Розділ XII

Сага про Раґнвальда

Осло

I

Роберт саме попрощався зі Свейном і підходив до свого під’їзду, коли задзвонив мобільний телефон. Телефонувала Інґеборґ Мюкле. Голос мала дуже збуджений.

— Роберте! Я знайшла її!

— Кого знайшли?

— Вона лежала в підвалі, у запаснику Фонду старожитностей, — Інґеборґ навіть не слухала хлопця. — Сага, Роберте! Сага! Стародавній пергамент! Дослідники ніколи не сприймали всерйоз існування «Саги Раґнвальда». Вважали її вигадкою, такою собі казкою. Але ось я знайшла давній пергамент! Оригінал! Текст Саги!

Якусь мить Роберт вражено мовчав.

— І про що там ідеться?

— Я ще не встигла багато прочитати. Письмо нерозбірливе, та й написано давньонорвезькою мовою. Прочитання забирає купу часу. На першій сторінці намальовані такі самі символи, що й на скриньці, яку знайшла твоя мама у Бурґюнні: анкх, ty і хрест!

Роберт відразу згадав ті символи:

— А ще гьовдінґ Раґнвальд Кривавий Зуб щось написав про прикрасу, власницею якої монахи називали святу діву, і що там чогось бракує…

— Кулон-трикутник! — вигукнув Роберт.

— Власне! Він, щоправда, ні словом не згадує про Луну. Певно, вважав захоплене місто Римом. З того, що я поки зуміла розшифрувати, можна зрозуміти, що Раґнвальд і вікінги знали про особливість прикраси.

— Я вже майже вдома. Чи могли б ми з мамою навідатися до вас?

— Звичайно! Приходьте! Буду рада вас бачити! Мені потрібна допомога твоєї мами в перекладі тексту. Я у своєму кабінеті в Фонді.

— Ми скоро будемо!

II

Роберт хутко вибіг нагору сходами. Знахідка Інґеборґ Мюкле була справжнім проривом у розслідуванні! Прикраса, яка належала святій діві…

Хлопчик нараз зупинився, мов укопаний.

Свята діва…

Йому аж морозом сипонуло поза шкіру.

Чому він не здогадався про це раніше? Чому був таким дурним? Якщо він є тим отроком з Ультіма Туле… Як би неймовірно це не звучало…

Якщо він дійсно юнак із давнього пророцтва…

Якщо прикраса в нього на шиї є частиною Священної Зірки…

Якщо Анґеліна є тією загнаною у катакомби черницею…

То все це означає…

Звісно ж!

Анґеліна!

Анґеліна не випадково з’явилася у катакомбах! Не випадково опинилася там разом з Робертом. І аж ніяк не випадково одягнула йому на шию прикрасу.

Анґеліна була не просто юною черницею, яку Горацій і осатаніла юрба загнали в катакомби й замурували там. Замурували, щоб заморити до смерті.

Анґеліна була ще й незайманою, непорочною представницею Євиного роду. Святою дівою…

Анґеліна була стражем прикраси.

У давньому пророцтві мовилося про неї і про Роберта!

Роберт насилу ковтнув клубок, який підкотився йому до горла. Якщо пророцтво правдиве, то Анґеліні потрібні обидва кулони-трикутники. Потрібні для того, щоб врятувати світ від погибелі…

ВИКРАДЕННЯ

~~~

Головний астроном Сюзі Лі підняла голову від комп’ютера й нервово провела пальцями по волоссю.

— Уже готові нові обчислення? занепокоєно запитав колега.

Вона кивнула.

— Усе підтверджується?

Сюзі знову кивнула.

— Наскільки все серйозно?

Сюзі Лі мусила прокашлятися, перш ніж відповісти хрипким голосом.

— Обчислення показують, що комета з вірогідністю 99,9 відсотків зіткнеться із Землею. Розмір комети і її швидкість, — вона затнулася на мить. — Усе свідчить, що зіткнення матиме катастрофічні наслідки. Життя на Землі зникне. Коли 65 мільйонів років тому велетенський астероїд упав на нашу планету, вимерли динозаври. Зіткнення з цією кометою набагато загрозливіше. Ніхто не виживе. Ні люди, ні тварини. Не знайдеться жодного місця на Землі, де можна було б заховатися. Комета просто знищить земну кулю.

Голос їй зірвався. Вона глибоко вдихнула і мовила:

— Це кінець світу. Судний день.

Розділ I

Ченці

Осло

I

— Мамо!

Роберт на ходу скинув з себе черевики й кинувся у вітальню.

— Мам, я зрозумів…

І раптом… побачив маму, прив’язану до стільця.

Він став, наче вкопаний.

Мама? З неприродно розширеними очима. Прив’язана до стільця. З тугим кляпом у роті.

Очі бачили картину, але мозок відмовлявся її сприйняти.

Немов у фільмі. Не зовсім по-справжньому.

— Мамо? — затинаючись, пробелькотів хлопчик.

Її очі. Сповнені жахом. Вона затрусила головою. Ніби хотіла щось йому сказати.

Застерегти його.

Біжи! — волав її погляд. Біжи, Роберте! Утікай!

А тоді Роберт помітив їх.

Їх не видно було за дверима. Вони були вдягнені в звичайний одяг, але Роберт миттю збагнув, хто це.

Ченці.

Доміні Канес!

Господні Пси!

Роберт різко обернувся. Треба тільки вибігти в передпокій, звідти — у міжквартирний коридор і покликати на допомогу. Сусіди відразу повідчиняють двері. Поліція прибуде за кілька хвилин.

Але він не встиг.

Один з ченців стояв просто за його спиною. Мабуть, ховався у Робертовій кімнаті.

Обличчя холодне. Застигла маска без жодних емоцій.

II

Ченці вивели їх із будинку й посадили до мікроавтобуса з тонованими вікнами.

І мама, і Роберт мали кляпи в роті. Заведені за спину руки обмотали клейкою стрічкою.

Маму посадили в самому кінці автобуса, Роберта — перед нею. По обидва боки від них сіли ченці.

На очі пов’язали шарфи.

«Щоб ми не бачили, куди нас везуть», — подумав Роберт.

Мікроавтобус рушив з місця.

* * *

Роберт не знав, скільки часу вони їхали. Він сидів, стиснений з обох боків ченцями. Ним мотляло вперед і назад від руху авта. Їхали вони в місто чи з міста? У перші хвилини Роберт намагався пильнувати за кожним поворотом, уявляючи вулиці й квартали. Але майже відразу втратив орієнтацію.

Дуже швидко його загойдало. Він спробував думати про щось відсторонене. Марно. Слина наповнила рот.

«Тільки б не виблювати, тільки б не виблювати», — промовляв він про себе, як заклинання.

Роберт жував кляп, щосили боровся зі спазмами в шлунку.

Ченці глухо мовчали.

Від них віяло дивним запахом. Не бридким. Але якимось незвичним. Солодкавим. Схожим на запах ладану.

Тільки б не виблювати, тільки б не виблювати.

* * *

Нарешті авто зупинилося. Скільки часу вони їхали? Довго. Важко сказати точно.

Роберт почув, як відсунулися бокові двері. Повів свіжого повітря. Один із ченців схопив його й виволік назовні. Він чув мамин схлип.

Їх вели подвір’ям. Під ногами хрумтів гравій. Скрипнули, відчиняючись, двері. Ченці заштовхнули їх у якесь приміщення з застояним повітрям. Тхнуло старою, вогкою пліснявою. Далі — униз довгими сходами. В обличчя війнуло холодом. Відчинилися важкі двері.

Аж тоді вони зупинилися.

Прийшли.

Хтось розрізав стрічку на руках, вийняв кляпи й зняв пов’язки з очей.

III

Роберт з мамою опинилися у старовинному льосі. Кам’яні колони підпирали стелю. У підземеллі панувала сутінь. Пітьму освітлювали тільки миготливі факели на стінах.

— Роберте, — прошепотіла мама. — З тобою усе гаразд?

Роберт не відповів. А що казати?

Він роззирнувся. Ченці відступили крок назад, стояли з похиленими головами.

Один чоловік вийшов з тіні колони.

Роберт здригнувся.

— Роберте? — стривожено мовила мама. — Що таке, Роберте?

Хлопець не зміг видушити з себе відповідь. Слова застрягли в горлі.

То був він.

Чернець.

Чернець з катакомб.

Тепер він не мав на собі чернечої ряси з каптуром. Але Роберт упізнав його. Палаючі очі. Перстень.

Той самий чоловік! Роберт не мав ані крихти сумніву.

Як і тоді в катакомбах, чернець повів рукою від чола до живота, а тоді — від плеча до плеча.

Перехрестився.

— Christi crux est mеа lux, — тихо проказав чернець. — Ad mаіоrеm Dei gloriam.

— Амінь, — хором відгукнулася решта.

ФАКТИ ПРО ЛАТИНУ

Латина (латинська мова) була мовою, якою розмовляли в Римській імперії. Хоч мова вже давно стала мертвою, нею досі користується католицька церква, її знають науковці. «Christi crux est mеа lux» означає: «Хрест Христа — моє світло». «Ad mаіоrеm Dei glоrіаm» означає: «Слава великому Богові».

Чернець ступив крок до Роберта.

— Що ж, Роберто… Ось ми й знову зустрілися.

Він говорив ламаною англійською, але Роберт чудово його розумів.

— Who are you? — скрикнула мама. — Хто ви? Чого вам від нас треба?

— Мовчи, жінко! — суворо відрізав чернець, але потім голос його пом’якшав: — Ми вас забрали до себе в гості, бо потребуємо вашої допомоги.

— У гості? Та ви нас викрали! — гнівно вигукнула мама. — Вивезли силою! Ви…

— Тихо! — владно урвав її чернець.

— Хто ви?

— Це ченці ордену Доміні Канес, мамо, — озвався Роберт. — Господні Пси…

Лючіо кивнув.

— Нам відомо, що ти шукав інформацію про нас у інтернеті. Але як ти довідався, до якого ордену ми належимо?

Роберт кивнув на каблучку ченця. З хрестом та іклом.

— Моє шанування! — мовив чернець. — Я — Лючіо. Я смиренний служитель Бога Отця, всемогутнього Творця неба й землі. Я — його знаряддя, його раб.

Роберт і мама мовчали.

— Нам потрібна ваша допомога, — повторив чернець. — Напевно, ви не розумієте, чим можете допомогти.

— Ні, не розуміємо, — погодилася мама.

«Вони шукають прикрасу», — подумав Роберт.

— У вас є те, що належить нам, — сказав чернець.

— Що такого ми можемо мати, що належить вам? — здивовано запитала мама.

— Не роби з нас дурнів, жінко! Ти чудово знаєш, що ми шукаємо!

— Ні… І Роберт не знає.

— Можеш і далі вдавати невідання. Але ми, зрештою, добудемо те, що шукаємо. Зажди так було!

— Що ви маєте на увазі?

— Ми знаємо методи добування правди, які не хотіли б тут застосовувати. Методи, які упродовж століть допомагали нам досягнути мети.

Роберт і мама переглянулися.

— Ти знаєш, про що вони говорять? — запитала мама.

— Прикраса… — прошепотів Роберт.

— Амулет?

Чернець зрозумів.

— Амулет! Де амулет?

— Це про них мовиться? Про амулети? — мама похитала головою. — Чому було відразу так не сказати? Ні я, ні Роберт не збираємося вдавати з себе героїв… Ми не маємо амулетів.

— Амулетів? — вражено перепитав чернець, а в льоху стало зовсім тихо.

— Ну так… Це ж за ними ви полюєте?

— Зажди! Ти сказала — амулети?

— Так.

— У множині? Ти кажеш про два амулети?

— Так… Дві трикутні прикраси…

Ошелешений чернець аж відступив крок назад.

— Де вони?! — рявкнув він. — Де зараз ці амулети?

ГОСПОДНІ ПСИ

Розкриття таємниці

Осло

Два амулети.

Два!

Слава Господові!

Обидва амулети? Лючіо ледве вірив своїм вухам.

Отче небесний! Неймовірно!

Якщо мама хлопчика каже правду, то вони мають не лише прикрасу з катакомб, але й другу половину амулета, втрачену понад тисячу років тому в Луні — украдену вікінгами. Невже це справді він, Лючіо, є знаряддям Господа для здійснення стародавнього пророцтва? Невже він повернеться до монастиря не з одним, а з двома амулетами? І своїми руками наблизить Судний день — останній день світу, коли Ісус повернеться на землю, щоб вершити суд над живими й мертвими?

Лючіо перехрестився.

Він щораз більше впевнювався, що грає у команді, де суддею є ніхто інший, як Всевишній Господь. Що Бог веде його шляхом істинним. Бо чого ж його тоді послали на далеку Північ? До Ультіма Туле…

Кардинал — і сам Отець небесний — мали його в своїх планах.

Обидва амулети!

Тепер лише треба видобути правду з хлопчиська та його матері…

— Де амулети? — Лючіо вп'явся поглядом у Роберта. — Де ви заховали прикраси?

— Ми їх не ховали, — вперто торочив Роберт. — А передали далі.

— Брешеш!

— Гадаєте, я дурний? Навіщо мені брехати? У нас амулетів немає!

— Він каже правду, — втрутилася мама.

— То де вони?

— У Фонді старожитностей, — назву закладу Роберт назвав рідною мовою.

— Фонд… старих… житностей?

— Фонд старожитностей — це Collection of National Antiquities, відділення Історичного музею Норвегії, — пояснила мама. — Саме туди ми передаємо знайдені давні речі.

Лючіо доклав неймовірних зусиль, щоб не видати своєї розгубленості.

— Прикраси вже виставили для огляду в музеї?

— Ні. Спершу їх мають дослідити. Гадаю, до їхнього вивчення ще й не бралися.

— То ми вже можемо піти собі? — запитав Роберт.

— Піти?

— Амулетів ми не маємо, то навіщо нас тримати.

— Ні, ви не можете нікуди піти.

— Чому?

— З вами ще не закінчено…

Роберта з мамою знову завели до мікроавтобуса й посадили на заднє сидіння. Валентино рушив у напрямку центру Осло.

— Куди ми ідемо? — без угаву допитувалися Роберт і мама майже хором.

— А як ви гадаєте? — гаркнув Валентино; допитування діяли йому на нерви.

Чи вони геть дурні? Невже справді не розуміють, куди їх везуть?

Брат Драґо сидів позаду з ноутбуком. На сайті комуни міста Осло він знайшов кілька старих малюнків музею.

— Вхід для персоналу з тильного боку, — сказав він. — Там само — паркінг для автомобілів музейних співробітників. Це нам підходить, можна спокійно працювати.

— Сигналізація?

— Звісно. Але вона старого типу. Мабуть, музей не має коштів для модернізації. Відімкнемо її завиграшки.

Історичний музей був розташований у величезній жовтій кам'яниці, недалеко від Королівського замку.

«Та й сам музей схожий на замок, — подумав Лючіо. — Справжній палац. Розкішний фасад, ряди арочних вікон. Величава краса».

Вони припаркувалися упритул до одного зі шлагбаумів позаду музею. Двоє ченців, Альберто й Торре, вибігли східцями до службового входу, повитягали інструменти зі своїх спеціальних валізок, зламали замок на дверях. Один кивнув братові Драґо, щоб той від'єднав сигналізацію.

А тоді вивели з автобуса Роберта з мамою.

Розділ II

Амулет

Осло

Ченці завели Роберта з мамою до темного музею.

«Нема чого бавитися у героя, — подумав Роберт. — Навіть заради стародавньої прикраси!»

Роберт не сумнівався, що вони з мамою правильно вчинили, зізнавшись, де перебуває коштовність. Якби змовчали, хтозна, що заподіяли б їм ченці.

Попри все йшлося ж тільки про якісь стародавні цяцьки…

Ченці веліли мамі провести їх коридорами. Вони зупинилися перед дверима з табличкою:

Майстерня консервації артефактів

Тут фахівці піклувалися про збереження старовинних знахідок: спершу чистили, а тоді обробляли спеціальними засобами, щоб якнайдовше зберегти їх для нащадків.

— Де амулети? — прошепотів чернець, який називав себе Лючіо.

— Я не знаю, — відповіла мама. — Я не працюю у цьому відділенні, тому не знаю, де і що зберігається.

Ченці хутко розсіялися приміщенням і заходилися шукати. Відчиняли шафки, витягали шухляди, заглядали в касетки й скриньки.

Однак прикраси ніде не було.

Раптом почувся якийсь звук!

Усі заціпеніли.

Охорона? Поліція?

Десь недалеко зачинилися двері.

Кроки відлунювали коридором.

Стихли. Перед дверима майстерні.

— Агов? — почувся жіночий голос.

Хтось обережно поторгав клямку. Прочинив двері на шпарку.

— Агов? Хтось ще тут працює?

Головний консерватор Інґеборґ Мюкле розгублено застигла на порозі.

— Що… тут… трясця… відбувається?

— Інґеборґ! — вигукнула мама Роберта. — Що ти тут робиш о цій порі?

Минуло кілька секунд, перш ніж Інґеборґ Мюкле впізнала Роберта і його маму.

— Я вивчала деякі давні манускрипти. Ми з Робертом виявили причетність гьовдінґа Раґнвальда до нападу на римське місто Луну. Але що ви робите тут? Тепер? Що трапилося? Хто ці люди?

— Вони полюють на прикраси, — пояснив Роберт.

— Тихо! — гаркнув Лючіо. — Де амулети?

— Амулети? — здивовано перепитала Інґеборґ. — Ах! Ви кажете про кулони-трикутники?

— Де?! — ще грізніше рявкнув Лючіо.

Інґеборґ Мюкле зрозуміла, що вибору немає. Вона повела їх довгими коридорами з консерваційної майстерні, де вони вже все перевернули догори дриґом, до дверей з табличкою:

Склад IX

Пані Мюкле відчинила двері своєю службовою карткою й увімкнула світло.

— Тут, — мовила вона, підходячи до широкої шухляди.

Витягла шухляду, вийняла звідти коробочку й поклала на столі посередині кімнати.

— Ось тут, — повторила вона й зняла накривку.

У коробці лежала прикраса, дбайливо загорнена в обгортковий папір.

Лючіо схопив коштовність, підняв до світла.

— Gratias tibi, Deus! — прошепотів він. — А де другий амулет? Де він?

— Другий? — затинаючись, запитала Інґеборґ. — Тут його немає.

— Де він? — рикнув Лючіо.

— Його відіслали назад, до Бурґюнна, де він був знайдений. Там відкрили місцеву історичну виставку в інформаційному центрі поряд зі ставкіркою. Кулон-трикутник — одна з виставкових атракцій.

ГОСПОДНІ ПСИ

Плани

Осло

Бурґюннська ставкірка…

Лючіо не любив ставкірки. Хоч і будувалися вони як християнські храми для поклоніння Богові, але в них ще досі витав єретичний дух вікінгів. Немовби Одін та сонм прадавніх скандинавських богів ставав на перешкоді вірі в Ісуса Христа.

«Є щось у тих ставкірках дике й неприємне, — думав Лючіо. — Щось містичне й грізне. Вони нагадують сатанинські капища».

Удвох із братом Драґо вони знайшли в мережі карту, а на карті — Бурґюнн. Ставкірку треба було шукати на заході країни, у Вестланні. Чотири-п'ять годин їзди від Осло. Лючіо зиркнув на годинник.

— Будемо там уранці, коли відкриється виставка, — сказав він.

— А що з… — брат Драґо кивнув головою у бік трьох заручників.

— Хлопця візьмемо з собою. Він може стати в пригоді.

— Як скажеш…

— А ви з братом Торре облаштуйте нашу штаб-квартиру в готелі. Мусимо мати негайний доступ одне до одного, на випадок непередбачених ускладнень.

— Гаразд. Як бути з двома дамами?

— Пильнуй їх, доки не закінчимо операцію.

— А тоді?

— Гм… Потім подумаємо, що з ними робити…

Розділ III

Ставкірка

Бурґюнн — Осло

I

Могутнім, темним силуетом здіймалася старовинна церква на тлі сонця, що сходило. Роберт, засліплений сонячним сяйвом, закліпав очима, глянув у вікно. Валентино саме підкотив мікроавтобус до церкви й зупинився. Десь неподалік гавкав собака.

Вони їхали всю ніч. І ось, нарешті, дісталися до місця призначення. Робертові стерпло все тіло. Він був наляканий і втомлений. Болів живіт. Що ті ченці, власне, намислили? Украсти коштовність з виставки посеред білого дня? Невже ніколи не чули про сьому заповідь Божу? Не вкради. Схоже, не надто вони переймаються заповідями… Не лише цією, іншими — теж.

Роберт ще раз глянув на ставкірку. Голови драконів на вершечку даху, немов хижі звірі з запіненими писками, шкірилися у криваво-багряне небо.

Мама й Інґеборґ Мюкле залишилися в Осло під наглядом двох ченців. Роберт нічого не знав про їхню долю. Вони ж не заподіють лиха мамі? Чи заподіють?

II

Я мушу повідомити поліцію!

Робертова мама важко дихала. Разом з Інґеборґ Мюкле їх ув’язнили в готельній кімнаті в Осло. Прив’язали до стільців. Литки туго примотали клейкою стрічкою до ніжок. Навколо талії — зав’язані вузлом грубі мотузки. На щастя, хоч руки залишили вільними.

Їх стерегли двоє ченців. Один скоцюрбився над ноутбуком. Другий дивився у вікно — стояв на чатах.

Решта ченців поїхало з Робертом до Бурґюнна, щоб викрасти другу прикрасу.

Господи, не дай їм скривдити мого хлопчика!

Схованими під одягом пістолетами ченці змусили жінок пройти повз рецепцію готелю. Ніхто не звернув на них ніякої уваги. Вони піднялися ліфтом на четвертий поверх, увійшли до номера, більше схожого на командний штаб. Комп’ютери, комутатори, карти, довідники. Робертову маму й Інґеборґ ретельно обшукали. Невже ченці підозрювали, що норвезькі жінки зазвичай ходять озброєні? Вони знайшли в Робертової мами один мобільний телефон, а другий — позичений у майстерні, який вона забула повернути, — не помітили. Мабуть, не сподівалися, що хтось може носити з собою два телефони одночасно.

Якби вона зуміла до нього дістатися, зателефонувала б у поліцію!

III

Історична виставка розташовувалася у сучасному інформаційному центрі, зовсім поряд зі ставкіркою, і відкривалася о десятій ранку. Було вже кілька хвилин по десятій. Четверо ченців разом з Робертом вийшли з мікроавтобуса й попрямували до інфоцентру. Ченці підштовхували Роберта перед собою.

— Туристи? Так рано? — защебетала дама за стійкою. Вона глянула на ченців, одягнених у джинси й футболки. Несміливо всміхнулася, ніби відчула щось непевне, але не могла второпати, що саме.

Кулон-трикутник та багато інших археологічних знахідок лежали в скляних вітринах. Місцеве історичне товариство зібрало на виставці знаряддя і зброю, брошки й гребінці, римські монети й прикраси.

Усі артефакти були підписані норвезькою, англійською, німецькою та французькою мовами.

— Лючіо! — вигукнув один з ченців, киваючи головою на узвишшя посеред зали.

Кулон-трикутник лежав на похилій фетровій підставці. Під прикрасою було написано:

Кулон-трикутник

(ВІК НЕВІДОМИЙ — ЙМОВІРНО 1800–2200 РОКІВ)

ЗНАЙДЕНИЙ НЕЩОДАВНО ПІД ЧАС АРХЕОЛОГІЧНИХ РОЗКОПОК ПОБЛИЗУ БУРҐЮННСЬКОЇ СТАВКІРКИ. ТАМ САМО БУЛО РОЗКОПАНО РИМСЬКІ МОНЕТИ III СТОЛІТТЯ І КАРТУ. ПРИПУСКАЄТЬСЯ, ЩО ПРИКРАСА СТАЛА ЗДОБИЧЧЮ ВІКІНГІВ І ПОХОДИТЬ З РИМСЬКОЇ ІМПЕРІЇ (27 р. до P. X. — 476 р. після P. X.)

Лючіо рішуче підійшов до вітрини й спробував підняти кришку. Але вона не піддалася.

— Перепрошую! — вигукнула дама за стійкою. — Заборонено…

І раптом вона замовкла. Ніби збагнула: все, що б вона казала чи робила, не має жодного сенсу.

Лючіо нетерпляче пошарпав скляною вітриною.

Роберт і дама за стійкою перезирнулися.

Обоє заціпеніли.

Один із ченців підійшов до жінки, став перед нею, широко розставивши ноги й схрестивши на грудях руки, щоб миттю відбити її атаку, якби вона на таке відважилася. Але жінка стояла непорушно, мов громом прибита.

— Chiave! — крикнув один з ченців італійською. — Key! — відразу переклав він англійською. — Now!

— Вони вимагають ключ! — сказав Роберт.

— Ключ? — не відразу збагнула дама за стійкою.

— До вітрини…

— Вони його не дістануть!

— Ліпше віддати їм ключ.

— Key! Now! — гаркнув чернець.

Жінка відчинила шухляду, понишпорила якусь мить під стійкою, вийняла в’язку ключів і тремтячою рукою простягла крайньому ченцеві. Той перекинув ключі Лючіо. Лючіо швидко відшукав потрібний і відімкнув вітрину.

IV

Ленсман[3] саме зручно вмостився з першою ранковою філіжанкою кави, коли задзвонив телефон. Місцеве управління поліції щойно одержало потайний тривожний сигнал з інформаційного центру біля Бурґюннської ставкірки. Потайний тривожний сигнал — це сигнал, який подається непомітно, щоб ніхто не побачив і не почув.

Ленсман наморщив чоло. Інформаційний центр біля ставкірки? Що ж там красти? О десятій годині ранку? Грошей вони не тримають, а археологічні експонати не мають аж надто високої цінності на ринку. Сигналізацію встановили більше з огляду на можливі бешкети.

Ленсман глянув на годинник. Вісім хвилин на одинадцяту. Їхати до церкви двадцять пять-тридцять хвилин. Мінімум чверть години, якщо ввімкнути сирени й мигалки. З іншого боку, потайний тривожний сигнал хтось міг натиснути помилково. Буває ж таке. Не зриватись же отак відразу… Спершу ленсман вирішив зателефонувати до інфоцентру й про всяк випадок перевірити ситуацію.

V

Повільно, дуже повільно Робертова мама піднімала руку до внутрішньої кишеньки куртки. Там лежав мобільник, якого не завважили ченці. Рука ковзнула всередину. Пальці обхопили телефон. Тоненький iPhone.

Звісно, для розблокування треба набирати код. Але телефон мав ще окремий «ґудзик» для екстреного дзвінка — у самому низу екрану, ліворуч. У критичних випадках мобільник не конче було розблоковувати.

Не зводячи погляду з ченців, мама вийняла телефон з кишені. Один чернець усе ще сидів, схилившись над ноутбуком. Другий читав Біблію.

Робертова мама крадькома глянула на екран. Увімкнула телефон. Вимкнула звук.

ВІДКРИТИ.

Великим пальцем перевела стрілку на екрані праворуч.

НАБРАТИ КОД.

Але ж код не треба набирати. Вона натиснула «ґудзик» екстреного дзвінка.

На екрані з’явилася клавіатура.

Мама ковзнула очима від ченця за ноутбуком до ченця з Біблією. Той начеб відчув її погляд, раптом підвів голову від Біблії. Мама завмерла. Але чернець не помітив телефону в її долоні, схованій за литкою, і знову заглибився у читання.

Мама скосувала очі вниз. Провела великим пальцем по екрану ліворуч.

1

Секунду почекала, знову торкнулася «клавіші».

1

Затамувала подих. Ченці нічого не помічали. Палець ковзнув далі праворуч.

2

Ось так:

112

Виклик поліції.

Тепер питання, як повідомити про біду. Вона ж не могла піднести телефон до вуха. Залишалось хіба сподіватися, що на іншому боці слухавку взяв поліцейський.

— Please! — гукнула мама Роберта. — Будь ласка!

Обидва ченці глянули на неї. Здивовано.

— Why are you holding us hostage? — запитала мама. — Навіщо ви взяли нас заручниками?

Звісно ж, вона зверталася не до ченців, а до поліції. Однак змушена була висловлюватися так, щоб ченці ні про що не здогадалися.

Чоловіки мовчали. Лише непорозуміло витріщалися на неї.

— Why? — майже закричала жінка. Вона грала розпач. Та, зрештою, і була в розпачі.

— Quiet! — гостро сказав один з ченців. — Мовчати!

— I don't understand why are we here… — Робертова мама проказала назву готелю й номер кімнати… — Why have you kidnapped us?

— Be quiet! — гаркнув чернець.

— Роберт! Мій син! — мама виразно вимовляла кожне слово. — Нащо ви повезли мого сина до Бурґюннської ставкірки?

— SHUT UP!

VI

Інфоцентр не відповідав. Ленсман зітхнув. Він не мав вибору. Треба брати ноги в руки й їхати в Бурґюнн, перевірити, чи все там гаразд. Він мав купу значно важливіших справ, аніж прогулянка до Бурґюнна. Однак тривожний виклик — це тривожний виклик. Він знав, що десь там, поблизу, чергував поліцейський патруль, але не хотів зривати їх з місця через якесь, вочевидь, помилкове спрацювання сигналізації.

Ленсман вже виходив з кабінету, коли задзвонив телефон.

День заповідався нівроку…

Телефонували з центрального оперативного пульта поліції в Осло. Загін спеціального призначення саме прямував до одного з готелів столиці, де, імовірно, утримували заручників. Одна з заручниць повідомила також про факт викрадення свого сина, якого повезли до Бурґюннської ставкірки. Усі сили з навколишніх відділень поліції у Вестланні просять про допомогу. Ленсманові доручають взяти поліцейських, які перебувають у його розпорядженні, прибути на місце і з’ясувати ситуацію.

VII

Лючіо благоговійно підняв прикрасу до світла.

Інші ченці щось тихо бурмотіли, хрестячись.

— Ave Maria! — вигукнув Лючіо.

— Алілуя!— відповіли хором ченці.

«Тепер вони мають обидві прикраси», — подумав Роберт.

Він не до кінця усвідомлював, чим це може загрожувати. У кожному разі, не помічав ніяких ознак наближення Судного дня.

Принаймні поки що.

Лючіо заховав фетрову підкладку з прикрасою на грудях і кивнув решті забиратися геть. Вони вибігли з інформаційного центру, ледь не розкидавши на всі боки розгублених японських туристів, які саме заходили. Двоє ченців буквально волочили Роберта за собою.

Вони застрибнули в мікроавтобус і рвонули з місця, вихопилися на головне шосе й помчали в керунку Осло.

* * *

«Цікаво, куди далі покотиться світ, якщо його кінець так і не настане?» — подумав Роберт.

Вони проминули автобусну зупинку і розвалену молочну рампу, де колись виставляли бідони з молоком, за якими приїжджали цистерни-молочарні. На одному хутірському подвір’ї завівся трактор, дав задній хід і під’їхав до причепа, навантаженого землею. Віддалік, за парканом, паслися кілька корів.

«Для усіх навколо день триває, як завжди, — думав Роберт. — Їм не треба нічого боятися. Вони роблять справи, які треба зробити, — нині те саме, що й учора».

Мікроавтобус обігнав автофургон-кемпінг.

«Ми їдемо надто швидко, — майнуло в голові Роберта. — Щонайменше 150 кілометрів на годину».

Трохи далі, на пологому підйомі, мікроавтобус, додавши газу, почав обганяти фуру. Назустріч з-за повороту вигулькнув поштовий фургон, заблимав фарами. Валентино перемкнув передачу, рвонув уперед і ледве встиг ускочити на свою смугу перед фурою. Поштовий автомобіль люто засигналив.

В автобусі ніхто не зронив ні слова.

Роберт так боявся, що страх перемінився у занімілу апатію.

«Хай би ми розбилися і загинули, — подумав Роберт. — Принаймні все скінчилось би».

Валентино занепокоєно глянув в дзеркало огляду. Перемкнув передачу. Ще більше додав газу. Роберт оглянувся.

За кілька сотень метрів позаду блимали сині мигалки.

Поліція!

VIII

Ув’язнена в готельному номері в Осло Робертова мама потроху втрачала надію.

Нічого не відбувалося.

Можливо, дзвінок на номер 112 зірвався. Можливо, там не почули її, коли вона почала кричати на ченців.

Можливо, подумали, що хтось так хуліганить.

IX

Серце Роберта голосно гупало в грудях.

Мікроавтобус на шаленій швидкості обігнав два легкові автомобілі й одну вантажівку. Потім — мотоцикл з коляскою.

Поліцейське авто позаду запалило в Робертові надію. А з надією повернувся страх.

Десь за кілометр чи два поліція почала їх наздоганяти. Роберт уже розрізняв обличчя полісменів. Сині мигалки блимали, як спалахи. Сирена завивала.

Валентино проскочив повз автофургон перед черговим закрутом. Водій фургону не завважив поліцейське авто й не пропустив його. Мікроавтобус відірвався від переслідування на кілька сотень метрів. Наприкінці затяжного, пологого повороту вони звернули з шосе на майже зарослу деревами вузьку ґрунтову дорогу.

Зі звуку сирени Роберт збагнув, що поліція їх не помітила й помчала далі по шосе.

Розділ IV

Утеча

Бурґюнн — Осло

I

Вони стояли хвилину або дві, доки Лючіо розмовляв з кимось по мобільному телефону. Потім він переказав інструкції водієві. Валентино розвернувся і з’їхав на шосе. Повернув праворуч — через міст. Поліція могла чекати на них десь далі на головній дорозі.

Вони довго їхали паралельним до шосе вузьким путівцем у південному керунку. А може, у східному. Роберт не вмів точно визначити напрям. Іноді траплялися назустріч інші автомобілі, один чи два. Поліції ніде не було видно. Навколо мирні, зелені ландшафти. Клаптики нив та ріденькі гайки. Хутори й пасовиська. Вони вже не гнали так швидко, як перше. Ченці пильно видивлялися за поліцією. Але переслідувачі зникли.

За десять-п’ятнадцять хвилин путівець знову вивів їх на шосе. GPS показував, що іншого шляху на цьому відтинку просто не було. Ще за кілька миль треба було б визначатися — їхати далі на південь, до Осло, через гори чи обрати маленькі села на сході. Валентино обережно з’їхав на шосе. Поліції ніде ані сліду. Він натиснув на газ. Неможливо вгадати, чи поліцейське авто прямує далі, а чи повернуло назад — їм назустріч. Однак ченці не мали вибору. Роберт це зрозумів. Якщо їхня мета — Осло, то доведеться прямувати на схід саме цим шляхом. Рух тепер був не такий шалений, тож Валентино додав газу. Роберт глянув на спідометр. Той показував швидкість 140 км/год.

II

У готельному номері в Осло хтось несміливо постукав у двері. Досередини зазирнула покоївка.

— Excuse me, you asked for fresh tovels? — запитала вона. — Вибачте, ви просили чисті рушники?

Обидва ченці підвелися. Один уже розтулив рота, щоб відповісти, але тієї миті щось влетіло в кімнату через прочинені двері. Робертова мама не роздивилася, що саме. А тоді пролунав голосний виляск. Щось сліпучо спалахнуло. Шокова граната! Двері розчахнулися, до кімнати ввірвалися поліцейські. Вони накинулися на ченців і вклали їх на підлогу.

Лише вдягнувши на ченців кайданки, поліція перемкнула свою увагу на двох заручниць.

— Вони викрали мого сина! — вигукнула Робертова мама. — Поїхали з ним до Бурґюннської ставкірки за старовинним амулетом.

— Ми попередили тамтешнього ленсмана. Наш поліцейський гвинтокрил теж уже вилетів з Осло, — заспокоїв її один з рятівників.

— Робертові лише чотирнадцять років…

— Усе буде добре.

III

Водій раптом різко загальмував. Роберта аж жбурнуло вперед. Пасок безпеки боляче вп’явся у груди й стегна.

Хлопчик розгублено роззирнувся. Далеко попереду, на шосе, виднілося поліцейське загородження. Два автомобілі з синіми мигалками перегородили дорогу, утворивши вузький проїзд. Люди в поліцейській уніформі перевіряли кожне авто.

Ченці схвильовано загомоніли. Мікроавтобус зупинився. Валентино вивернув кермо на зустрічну смугу, щоб, здаючи назад, не впертися в автомобільну чергу позаду, а тоді розвернув бусик у «кишеньці» для зупинки рейсового автобуса у протилежному напрямку й щодуху помчав геть від загородження.

Роберт озирнувся. Два поліцейські автомобілі рвонули їм навздогін. Наче знавіснілі вовки.

Спідометр показував 180 км/год. Більше мікроавтобус витиснути не міг. Але й це була шалена швидкість. На вузькій, звивистій дорозі здавалося, що авто ось-ось злетить у повітря, мов реактивний літак. Праворуч від дороги — бетонний бордюр над прірвою, ліворуч — прямовисна скеля.

Розділ V

Автокатастрофа

Бурґюнн — Осло

I

Ще задовго до того, як вони звернули з шосе, Роберт передчував біду. Велику біду.

Через два кілометри Валентино на повному ходу різко звернув на бічну дорогу, що вела уздовж річки. Може, він сподівався, що йому вдруге пощастить втекти від поліції. Путівець був значно вужчий за головну дорогу. Швидкість надто висока. Повороти надто стрімкі.

Нещастя сталося при заході в правий закрут. Переднє колесо потрапило на рінь узбіччя. Валентино не зумів відновити контроль над мікроавтобусом. Роберт вчепився за єдине, що трапилося під руку — пасок безпеки.

«Ми розіб’ємося», — промайнуло в його голові.

Колесо черкнуло камінь. Бусик підстрибнув угору. Дуже перехилився, і його понесло донизу трав’яним схилом. Просто до річки. До бурхливого русла.

Валентино спробував втримати авто й повернути його на дорогу. Він несамовито крутив кермо, та від цього стало тільки гірше. Роберт затамував подих. Мікроавтобус ударився до дерева, відбився від стовбура й боком посунув униз схилом.

Роберт мав відчуття, ніби сидів на каруселі, а та карусель дуже швидко крутилася. Надто швидко.

Вони врізалися у велетенський валун. Авто перевернулося. Роберта сильно замлоїло. Усе пішло догори дриґом. Бусик ще раз перевернувся. І ще раз. Скотився униз. Розбилися шибки. Обшивка зіжмакалася. Роберт гупнувся об стелю. Болю не відчув. Принаймні ніде конкретно. Навіть не відчув, як тече з голови кров. Їх затиснуло в салоні.

А бусик котився…

…котився…

…котився…

…донизу схилом.

Понівечений до невпізнання. Клубок погнутого металу й битого скла. А тоді звалився з берега в бурхливий потік.

II

Тим часом, в Осло поліція звільнила прив’язаних до стільців обох жінок. Ченців уже вивели з кімнати й посадили в поліцейські авта.

Керівник групи слухав у навушниках повідомлення.

— Поліція встановила місцезнаходження мікроавтобуса, — сказав він Робертовій мамі. — Цієї миті вони намагаються його зупинити.

— О Господи! — зойкнула мама, схопила мобільний телефон і тремтячими пальцями набрала Робертів номер.

Озвався автовідповідач.

— Роберте! — розпачливо скрикнула вона.

III

Де я?

Вода…

Вода?

Вода!

Усюди! Вода! Крижана вода!

Робертові перехопило подих, він широко розплющив очі. Пінисті води студеної річки, що витікала з-під льодовика, плинули через розбитий салон бусика. Роберт задихався. Хапнув повітря, натомість наковтався води. Закашлявся. Замолотив руками. Він вхопився за пасок безпеки, трохи підтягнувся, щоб втримати голову над водою.

Мікроавтобус лежав на даху посеред гірського потоку. Неймовірним зусиллям Роберт знову випірнув, ковтаючи навпереміну повітря й воду.

Раптом просто перед собою хлопчик побачив прикраси.

Ту, що зі скрині, знайденої біля Бурґюннської ставкірки, і ту, яка ще недавно висіла в нього на шиї.

Роберт схопив обидві.

Навколо нього борсалися, захлинались водою і репетували ченці. Кожен дбав лише про власний порятунок.

Треба звільнитися від паска безпеки!

Але де замок? Щоб знайти замок, довелося попустити пасок і пірнути під воду.

Він набрав повні легені повітря, пірнув, намацав замок паска. Це ж так просто. Червоний ґудзик. Великий палець. Клац! Доведений до автоматизму рух, сотні разів повторений. Але ж ніколи під водою! Ніколи занімілими від холоду пальцями. Ніколи з затисненими в долоні коштовностями. Ніколи під крижаною водою…

Нагору! Негайно нагору!

Зрештою, Роберт здався. Підтягнувся на паску, вистромив з-над води голову. Судомно хлепнув повітря. Закашлявся. Змерзлі руки тремтіли. Він майже не відчував пальців.

Геть з авта! Треба вибратися назовні!

Роберт знову глибоко вдихнув і пірнув, шукаючи замок паска. Червоний ґудзик. Ґудзик, на який варто лиш натиснути… легким зусиллям… і звільнитися. Та де ж він?

ДЕ ВІН?

IV

Роберте!

Шепіт…

Він розплющив під водою очі. Нікого, лише стрімко плине вода.

???де???

???я???

???є???

Роберте!

Голос. Голос у його голові.

Він уже колись чув цей голос.

Ти мусиш дихати, Роберте! Тримай голову над водою!

Мама?

Хлопчик схопився за пасок і випірнув. Кашляв і захлинався.

— Мамо?! — заволав він.

На мить йому почорніло в очах. Стало темно. Роберта огорнуло блаженне відчуття супокою. Коли ж раптом отямився, упізнав голос. То не мама кликала його.

То була Анґеліна.

Анґеліно?

Він невиразно бачив перед собою власні руки.

Прикраси зникли!

Куди вони поділися?

Він щойно ж тримав їх у долоні.

А тепер вони пропали.

Він загубив їх.

— Анґеліно! — крикнув він з повним ротом води.

* * *

І раптом щось трапилося. Роберт не збагнув, що саме. Його огорнув неймовірний спокій. Він більше не боявся. Нестерпний холод відпустив. Йому стало тепло. Тепло й приємно. Він відчув себе в безпеці. І миттю усе зрозумів.

«Ось воно, — подумав він. — Так умирають…»

Але це же страшно, Зовсім не страшно. Тепер він це збагнув. Смерть — це спокій, умиротворення, темрява. Вічність.

Очі йому знову заплющилися.

V

Він у якомусь місті, не знає, у якому, не знає, коли саме усе відбувається, але здогадується, що в дуже давно минулих часах. Обважніле сонце висить на небі, палюча спека, і він ховається у затінку підворітні. Довкола чутно голоси чоловіків, які розмовляють чужинецькою мовою, але дивина в тому, що він усе розуміє. Нараз до підворітні вдираються два молодики, два грабіжники, вимагають у нього грошей, один вимахує кинджалом, я не маю грошей, кричить він, але вони кажуть, що він бреше, він справді бреше, вони кажуть, мовляв, бачили його в купця, але він далі бреше, не хоче віддавати їм гроші, якими мусить годувати свою родину весь рік, і раптом відчуває, як один з чоловіків вганяє йому в живіт ножа, він не відчуває болю, зате відчуває, як промок одяг, дивиться униз, одежа забарвилася кров’ю, другий чоловік хапається за шкірний гаман на поясі під плащем, шарпає до себе. Коліна підгинаються. Залитий кров’ю, він уклякає, а двоє молодиків вискакують з підворітні на сонце. Я помираю, думає він, а вже

наступної

миті

стоїть на полі битви,

він воїн, на ньому важкі лати. Гримлять барабани, він заносить меч на ворога, якого не бачить, та ще заносячи вгору меч, розуміє марність своїх зусиль, бо ззаду налітає рицар, вимахуючи бойовою сокирою, він ледь встигає обернутися, як сокира розкроює йому череп, і враз

він опиняється

у човні

у лодії вікінгів, яка носом розрізає штормові хвилі, він кричить, слова тонуть у завиванні вітру, а вже за мить велетенська хвиля захлюпує палубу, зриває щоглу, лодія лягає на бік, він опиняється у крижаному, розбурханому морі й поволі йде на дно,

глибше,

ще глибше

у тишу, тишу, яка триває вічно — це тиша Всесвіту, тиша поміж зорями; він стає єдиним цілим з зоряним пилом і всесвітньою німотою, світлом і мороком, та раптом німота вибухає гамором, ґвалтом, гармидером,

десь кричать,

галайкають,

і він знову в якомусь місті, стародавньому місті, і все відбувається дуже-дуже давно; він Горацій, він римлянин Горацій, чинбар за фахом, і ось він біжить, він біжить у юрбі знавіснілих чоловіків вулицями міста, вони заганяють відступницю, відьму, черницю-християнку, нечестивицю. Він проминає Колізей, де так часто сидів на трибунах, насолоджуючись видовищами, та зараз він тут не затримується. Де вона? Він відчуває присмак крові в роті, усе його єство жадає крові. Якась частка свідомості опирається хижій гонитві, бо ж вона ще зовсім юна дівчинка, та гнів за богів, мов очманіння, не відпускає, і він женеться за нею далі… далі… Де та щуриця? Вони мчать містом.

— У катакомбах! — гукає один з проводирів. — Вона спустилася у катакомби!

І вони всією юрбою вриваються до темного лабіринту, у підземелля, де християни-відступники вкладають гнити своїх покійників на поталу пацюкам, комахам і нестерпному смороду! Вона потанула в пітьмі, сховалася у надрах, але вони регочуть, бо добре знають, що перехитрували її. Ось він підважує валун, передає далі; вони закладають камінням лаз, ставлячи камінь на камінь, і регочуть ще дужче: тепер вона гнитиме там разом з мертвяками; закінчивши роботу, заваливши вхід до тунелю каміняччям, вони, похитуючись, виходять на денне світло, на свіже повітря, і зловтішно регочуть — має те, на що заслужила, хвала Юпітерові, верховному богові,

хвала Плутонові,

богові пітьми,

повелителеві царства мертвих…

VI

А тоді: пустка.

Лише темрява.

Розділ VI

Лікарня

Осло

I

Але Роберт не помер. Він лежав у лікарняній палаті.

Поволі, немилосердно поволі, кліпнув повіками, розплющуючи очі.

Де…

Він наче зринав на поверхню з глибин баговиння, виборсувався з чіпкої, паркої глини.

Де… я…

Кадри автокатастрофи нараз зблиснули в голові. Короткими, яскравими спалахами…

Бурхлива вода. Крижана. Смертельна. Голос: «Ти мусиш дихати, Роберте!» Очі знову склепляються. І він відчуває… Долоньку. М’яку долоньку, яка веде його руку до замка, що замикає пасок безпеки.

Роберт широко розплющив очі.

Де… я… є?

Хлопчик розглянувся навколо. Помітив маму. Мама? Що вона тут робить? Він силкувався прокинутися, зрозуміти… Де я?

— Роберте! — вигукнула мама і пересіла зі стільця на край ліжка; погладила по щоці. — Як ти почуваєшся?

— Д… добре?..

— Ти щось пам’ятаєш?

— Аварію… — пробурмотів він. — Де я?

— У лікарні. Тебе доставили в Осло гелікоптером. Ти зазнав сильного переохолодження. Але все минеться… Поклали до лікарні про всяк випадок.

— А ченці?

— З ними розберуться. Їх арештувала поліція. Усіх до єдиного. За свої вчинки відповідатимуть за законом.

— А прикраси?

Мама зітхнула.

— Не хвилюйся за них!

— Де вони?

— У потрощеному авті їх не знайшли. Жоден з ченців не ховав їх на собі. Поліція всіх ретельно обшукала. Обнишпорила і берег, і навіть русло річки.

— Але ж…

— Коштовності зникли, Роберте. Може, їх віднесло течією. Головне, що з тобою усе гаразд!

II

Ніч. Лікарняні звуки ледь вчувалися, далекі й приглушені.

Роберт лежав без сну, вдивляючись у темряву. Крізь щілинку в гардинах заглядав місяць. Мама поїхала додому. Медсестра уже провідала його перед сном.

Роберт задрімав. І раптом різко прокинувся. Йому наснилася Анґеліна. Чи вона тільки сон? Хлопчик довго перевертався у ліжку. Сон не йшов. Перед очима промайнули картини катастрофи. Вода. Холод. Страх. Яскраві кадри немов спалахували в пам’яті. Роберт тремтів. Намагався відігнати від себе моторошні думки: Я ж міг тепер бути мертвий, міг захлинутися в крижаній воді, замерзнути до смерті, і ось цієї миті лежати на ношах у холодильнику в лікарняному морзі, де лежать усі покійники, чекаючи відходу на вічний спочинок…

Роберте…

III

Він здригнувся.

Роберте?… Хтось покликав його на ім’я? Він сів на ліжку. Може, причулося? Хто б це міг бути? Мама? Медсестра?

Анґеліна?

Роберт завмер, дослухаючись, чи не почує знову своє ім’я.

— Анґеліно! — покликав він.

Покликав уголос. Але ж вони не вголос спілкувалися… Вони інакше розмовляли. Він та Анґеліна. Роберт заплющив очі й зосередився. Якщо це була Анґеліна, то говорити з нею треба подумки.

Анґеліно? Ти тут?

Він розплющив очі, пошукав її поглядом.

Спершу — нічого.

Раптом здалося, ніби повітря у лікарняній палаті ледь сколихнулося, змістилося на пару міліметрів. Наче все навколо трохи зсунулося з місця.

Роберте…

Тихий шепіт. У його голові.

Війнув теплий вітерець. Ніби повітря і темрява збіглися в розмірах, а тоді розширилися в одному поруху. Сполохи розкішних барв заквітчали стіни палати. Немов веселка. Кольори пульсували. Він завважив обриси Анґеліни. Її постать була невиразна й далека. Прозора.

Поволі, поступово обриси ставали чіткішими.

Анґеліно? Це справді ти?

Вони довго мовчки дивилися одне на одного. Роберт усміхався. І сам не знав, чому. Йому стало так радісно.

Анґеліно… Маю тобі щось сказати…

Він підшукував слова й нарешті мовив подумки:

Мені здається, я уже жив колись… раніше…

Усі ми вже колись жили на світі, Роберте. І згодом знову житимемо.

Вони зустрілися поглядами. Роберт опустив очі. Не знав, про що говорити далі.

Мушу щось тобі розповісти, — він знову натужно підбирав слова. — В одному з життів я був Горацієм, чинбарем. Він належав до банди розбійників, які гналися за тобою. Горацій хотів тебе вбити, Анґеліно. Тобто я хотів тебе вбити!

Зараз ти Роберт. Ти не відповідаєш за вчинки Горація.

Роберт заплющив очі.

Пробач!

Тиша.

Роберт зітхнув.

Це ще не все… — очі Роберта блищали. — Я все зруйнував… Я не припильнував коштовності. Обидва амулети. Вони зникли. Прикраси потонули в річці після аварії. Я ж мав їх берегти… І ось загубив!

Анґеліна усміхнулася. Похитала головою.

І тут раптом Роберт побачив їх. Дві прикраси. Анґеліна тримала кулони-трикутники в обох долонях. Вони полискували неземним сяйвом у місячному світлі, котре пробивалося у шпаринку між гардинами.

Амулети?

Хіба не пригадуєш, Роберте? Я допомогла тобі дихати. І відімкнути замок паска безпеки. А потім — ще до появи поліції — винесла тебе з води, і ти віддав мені коштовності.

Справді?

Обидві…

Чому їх дві, Анґеліно?

Дві тисячі років тому Ісус Христос подарував одну з прикрас своїй матері, Марії. Священну Зірку. Коли Ісуса розіп'яли, Марія розламала Зірку надвоє. Одну половинку залишила собі:

А другу віддала Марії Магдалині, Ісусовій послідовниці й близькій Синові жінці.

Так, любий Роберте, Священна Зірка стала двома прикрасами. Два з’єднані трикутники мають ось такий вигляд:

Роберт аж рота розтулив від зачудування. Через дві тисячі років коштовні трикутники, нарешті, знову з’єдналися і стали одним цілим — зіркою.

Священною Зіркою.

Стародавнє пророцтво здійснилося. Отрокові з Ультіма Туле пощастило. Він знайшов обидві половинки й склав докупи Зірку. Він передав амулет стражниці коштовності. Місія стража виконана. Саме так передбачили пророцтво й легенда. Чому так? Навіть пророки не знають відповідей на всі загадки Всесвіту. Якщо пророцтво справді має силу, то загибель Землі — Судний день — настане ще дуже нескоро.

Ти знову зникнеш тепер? — Роберт закліпав очима, проганяючи сльозу.

Анґеліна кивнула.

Може, ми ще побачимося? Колись? У вічності?

Дівоча постать почала поволі танути. Стала невиразною. Нереальною.

Роберт простягнув до неї руку.

Анґеліна поцілувала пучки своїх пальців і торкнулася ними Робертових губ.

Проживи гарне життя, Роберте! — мовила вона…

… і зникла.

~~~

Комета-вбивця виднілася крихітною цяткою на велетенському екрані в обсерваторії Мауна-Кеа.

Хаотично миготіли смуги й геометричні фігури. Астрономи, затамувавши від хвилювання подих, з’юрмилися навколо Сюзі Лі.

— Як таке можливо? — мовила Сюзі, ні до кого не звертаючись.

Ніхто не відповів. Ніхто не знав відповіді на її запитання.

— Ніякого сумніву! — вела вона далі. — Комета змінила курс!

— Неймовірно! — вигукнув один з її колег. — Комети не можуть отак собі просто міняти курс.

— Ні, не можуть! — пробурмотіла Сюзі.

— Наскільки точні нові обчислення?

— На сто відсотків!

Сюзі набрала на клавіатурі кілька команд. На екрані з’явилася зелена лінія, показуючи новий курс комети.

— Щось вплинуло на її орбіту…

— Що?!

Сюзі безпомічно розвела руками.

— Найменшого уявлення не маю. На шляху комети не було жодних планет чи зірок, які могли б змінити її курс. Жодних! Незбагненно! Однак обчислення не залишають ніяких сумнівів: комета відвернула вбік. Вона не зіткнеться із Землею, — астроном відвела очі від екрана й усміхнулася. — Судний день відміняється! Земля врятована!

Примітки

1

Гьовдінґ — вождь, полководець.

2

Дякую тобі, Боже! (лат.)

3

Керівник поліції у сільській місцевості.

Content

Том Еґеланн Таємниця катакомб

~~~

УСИПАЛЬНЯ

Розділ I Скринька

Розділ II Катакомби

Розділ III У темряві

Розділ IV Чернець

Розділ V Голос

Розділ VI Страх

Розділ VII Анґеліна

Розділ VIII Безнадія

Розділ IX Обвал

Розділ X Землетрус

Розділ XI Прикраса

ГОСПОДНІ ПСИ

~~~

…НАЧЕ УВІ СНІ

~~~

Розділ I Загадковий хлопчик

Розділ II Удома

ГОСПОДНІ ПСИ Пес Бога

Розділ III Шепоти ночі

Розділ IV Невідоме

Розділ V Дідуган

ГОСПОДНІ ПСИ Проникнення

Розділ VI Підозра

Розділ VII Кривавий Зуб

Розділ VIII Царство мертвих

Розділ IX Судний день

ГОСПОДНІ ПСИ Ніч

Розділ X Смерть

ГОСПОДНІ ПСИ Наказ

Розділ XI Сеанс

Розділ XII Сага про Раґнвальда

ВИКРАДЕННЯ

~~~

Розділ I Ченці

ГОСПОДНІ ПСИ Розкриття таємниці

Розділ II Амулет

ГОСПОДНІ ПСИ Плани

Розділ III Ставкірка

Розділ IV Утеча

Розділ V Автокатастрофа

Розділ VI Лікарня

~~~

Примітки