Зінаїда Луценко

Необдумана Міловиця

Лауреат ІІ премії конкурсу романів, кіносценаріїв, п’єс та пісенної лірики про кохання «КОРОНАЦІЯ СЛОВА-2012»

«Коронація слова» створює для вас нову хвилю української літератури – яскраву, різножанрову, захоплюючу, – яка є дзеркалом сьогодення іскарбом для майбутніх поколінь.

Тетяна та Юрій Логуш, засновники проекту

Міжнародний літературний конкурс романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «Коронація слова» був заснований за підтримки бренду найпопулярнішого українського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новітньої української культури.

Література, кіно і театр обрані не випадково, адже саме ці жанри є стратегічними жанрами культури, що формують і визначають зрілість нації.

Метою конкурсу та його завданням є пошук нових імен, видання найкращих романів, стимулювання й підтримка сучасного літературного процесу, кіно й театру і як наслідок – наповнення українського ринку повнокровною конкурентоспроможною літературою, а кіно й театру – якісними українськими фільмами й п’єсами.

koronatsiya.com

Передмова

Зінаїда Луценко – переможниця «Коронації слова-2012» – багато в чому подібна до інших лауреатів і водночас відрізняється від них. Учителька з Черкащини, вона не належить до когорти вже розкручених письменників, котрі з подиву гідною регулярністю подають свої твори на «шоколадний» конкурс; власне, якщо говорити про те, що «Коронація» відкриває нові імена, то таким ім’ям якраз і є Зінаїда Луценко.

Роман «Необдумана Міловиця», що приніс перемогу авторці, так само можна розглядати в кількох аспектах: з одного боку, це нібито типова «жіноча» проза, або інакше – роман про тяжку жіночу долю, яких зараз чимало виходить з-під клавіатури вітчизняних письменниць. Цей твір закорінений у цілком пізнавану літературну традицію і нагадає навіть недосвідченому читачеві низку творів українського класичного репертуару: від «Сватання на Гончарівці» (недорікуватий, але багатий парубок Стасько, за якого насильно видають заміж Міловицю, страшенно подібний до Стецька) і «Наталки Полтавки» («Я Вам, мамо, покоряюся») до «Марії» Уласа Самчука (той самий послідовний виклад перипетій страдницького життя героїні, на долю якої випали революція, колективізація, голодомори, війни).

З іншого боку, Зінаїда Луценко пише історію життя своєї бабусі – Пистини Прилуцької, – вочевидь, мало в чому відступаючи від родинних оповідок, не претендуючи на ширші узагальнення, – і, можливо, саме це й підкупає читача. «Необдумана Міловиця» написана дуже емоційно, але поступово налаштовуєшся на цю хвилю і, зрештою, починаєш вірити авторці, бо традиції реалізму й сентименталізму не втрачають своєї актуальності саме тому, що зачіпають звичайні життєві теми й загальнолюдські проблеми.

У романі Зінаїди Луценко немає притягнутих за вуха «містичних збігів», бородатих анекдотів, «масних» еротичних сцен, а головне, тут майже відсутня ідеологічна складова: звертаючись до суперечливих історичних подій першої половини ХХ століття, що нівечили життя персонажів, змальовуючи трагічний вплив бідності і безправності простої людини на її долю, авторка не виносить присуду системі, не закликає до помсти «злим людям». Навпаки, наприкінці повісті причиною нещасть родини називає те, що сама Міловиця скривдила недорікуватого Стаська і цим буцімто наклала прокляття на свій рід. Безмежна українська терплячість, покірливість долі, пошук хоч якогось вияву доброти на тлі загального звиродніння – лейтмотив роману, що викликає співчуття й розчулення.

Важливим також є те, що Зінаїда Луценко – черкащанка, відтак описує події, що відбувалися на Центральній Україні, і так потрапляє до кола сучасних письменників-історіописців: скажімо, Буковина має Марію Матіос, Волинь – Володимира Лиса, тож тепер є кому сказати слово і про непросте минуле самого серця України. До речі, це слово – питомо українське, багате і виважене, і водночас – стилістично економне. Думаю, вам також приємно буде, знаходячи на цих сторінках якісь слова та вирази, вигукувати до себе: «І в нас так казали!»

Прочитавши роман, його вже не назвеш суто жіночим чтивом, адже цей текст завдяки своїй реалістичності може бути цікавим для різного читача, незалежно від вікових відмінностей та уподобань. Твір Зінаїди Луценко зачіпає, пробуджує спогади про власні родинні легенди, драми та трагедії, приховані під порохом часу, лишає трохи гіркий, але водночас теплий посмак.

Тетяна Трофименко

Частина 1

І для кого ж це ти так гарно коси розпустила, необдумана Міловице…

А пам’ятаєш, як колись ти, Міловице, розпачливо кричала до своїх батька й матері: «Не піду я заміж ніколи й ні за кого, як не віддасте мене за Ілька! Буду сидіти в хаті та до сивих кіс виглядатиму у вікна!»

А батько твій, Кіндрат, так тебе тоді благословив: «Ну то й іди ти хоч під три чорти, якщо так! – кричав. – У хаті – рейвах! І то байдуже, що он скільки дівок сидять і разом із матерями виглядають собі у вікна! А вона – заміж?! Та хто таку вбогу й дурну дівку за себе візьме? Розумна людина, як придивиться до наших порядків та до нашого багатства, то тікатиме далі, ніж очі бачать!»

«Що ти верзеш? Що ти кленеш своїй дитині? – всовіщала чоловіка твоя мати Горпина. – Яких таких порядків тобі ще треба в хаті? І багатства тобі нема?! Нема! Бо що заробив, то те й маєш!» – цвікала йому в самі очі.

А батько відгавкувався, як міг: «Разом з тобою й заробив! Штани на матні репнули – зашити нема кому! А тут – весілля робити?!»

«Аби у нас хазяїн був справний, то й штани було б нові з чого шити! – затикала батькові рота твоя мати Горпина. – І дівки б наші не сиділи на печі, а йшли б межи люди!»

Пам’ятаєш, Міловице, як тоді твій батько Кіндрат розвернувся до своєї жінки спиною, побіг із хати та ще й хряснув за собою дверми так, аж посипався на долівку глиняний сволок?

Твоя ж мати, невесело глянувши на зіщулену й перелякану свою дочку, зітхнула й собі подалася вслід за чоловіком, не промовивши до тебе й слова.

А що мала б казати тобі твоя мати, Міловице? Хіба ж вона могла сама думати й рішати твоє заміжжя без чоловіка? І хоч не мала до свого чоловіка великої поваги, але ж батько твій був у дворі господар, такий уже був звичай у селі…

А ти тоді, дорога Міловице, либонь, подумала: хай час перейде, то воно само собою і вляжеться.

Сердиті батьки твої після сварки повиходили на вулицю, а в хаті кругом тебе стало дуже тихо…

До того, Міловице, ви вже рік як таємно з Ільком стрічалися.

Пам’ятаєш, здибалися ви якось у руді, що під Лисою горою, як ти ходила туди, щоби вкосити пахучого зілля на Трійцю? Тоді, Міловице, ти залізла далеко в багнюку, заплуталася в осоці та розсікла серпом ногу й сіла плакати.

А саме на той час Ілько йшов зі свого поля, та й почув, як ти скиглиш. Взяв він тоді, відкраяв шматок від своєї сорочки, та й перев’язав твою вавку.

«Що, дуже пече?» – питав тебе Ілько.

А ти, Міловице, соромилася й крізь сльози казала, що ні. Бо ж ти вже знала: Ілько парубкувати почав недавно й був молодший від тебе на цілих два роки!

І ти, дорога Міловице, була собі бідна.

А Ількові батьки – трохи багатші. Та й не трохи, Чуйки добре собі були багатенькі…

Якраз тоді тобі, Міловице, вже й час прийшов думати про своє заміжжя.

І рішила ти собі, Міловице: то й що, що Ілько молодший?

І назад ви вже йшли попід поле разом, тепла пилюка хмарками бухкала з-під ніг на всі боки в траву. А Ілько ще й ніс у рушнику твоє зілля…

Того дня сонце немилосердно смалило з неба, а з-за гори вже насувалася чорна-пречорна хмара, і вам треба було добре спішити, щоб дощ не застав серед левади. А як же спішити, коли з твоєї, Міловице, розсіченої ноги сочилася кров і червоним вужем текла аж до п’ятки?

Пам’ятаєш, Міловице, ти йшла тоді й нишком подивлялася на широкі Ількові плечі, на надірвану для тебе сорочку.

А тоді ви почали говорити.

Ілько розказав тобі, Міловице, що він тепер уже письменний, бо провчився два роки в лікнепі.

А ще розказував Ілько те, що вичитав був із газети, яку батько привіз йому аж із Києва…

А ти тоді, Міловице, слухала й думала: і який же він, оцей Ілько, та дуже розумний!

«А мій старший брат Тимко навчився гарно грати на гармошці!» – взяла ти та й собі похвалилася.

«Знаю Тимка, – відказав Ілько. – Тільки якийсь він не нашенський, панський! Он і на гармошці… У нас мало хто в селі й уміє. І нащо воно йому? Хіба в музики десь подасться, в город?»

«В город?» – подивувалася ти, Міловице.

А Ілько розказував: «Ну, ваш Тимко якось більше на городського парубка й схожий».

«Він у нас такий…» – загордилася гарним братом ти, Міловице.

А Ілько візьми й почни: «І ти теж… якась така…» – подивився з висоти свого зросту на тебе, маленьку.

«Що… негарна?…» – сполохалася.

«Гарна, – засоромився й собі Ілько, – ще й дуже… Тільки дрібненька… така…»

«А у вас, у Чуйків, увесь рід – велетні… – прохопилася. – А ще у нас є воли!» – перевела ти розмову на господарство, Міловице. Ти вже й не знала, про що друге говорити з парубком, і мовчати не хотіла. Тож розказувала, скільки у вас поля, худоби, що роблять батьки.

Твої, Міловице, батьки Гаврилюки були убогі, але тягнулися за людьми щосили.

Пам’ятаєш, Міловице, як часом ти чула: мати накидалася на батька з докорами за бідність?

«То було не йти за мене, коли я бідний!» – кричав із відчаєм твій батько.

«А я пішла, за дурної голови!» – докоряла йому мати.

«То було не йти!»

«Якби ж мені тоді та мій теперішній розум!»

Часто ти чула такі суперечки, Міловице…

Мати вкінці ще й любила «припекти» батькові, показувала на нього пальцем і кричала до тебе й твоїх сестер: «Ото, дівчата, дивіться добре, щоб не повиходили заміж так, як ваша мати! Треба виходити хоч за дурного, зате за багатого. Бо що та любов – як вітер, швидко й проходить. А тоді гризеш собі лікті, дивлячись на розумніших дівчат, що були проворні й слухали своїх матерів, а тепер хазяйками по великих хатах сидять, а не так мучаться, як я. І казала ж мені моя мама…»

Мати твоя, Міловице, кричала й починала плакати, а батько, грюкнувши дверима, вибігав із хати надвір…

* * *

От, розповідаючи Ількові про ваші городи, ти, бідна Міловице, в той раз наче й оправдувалася за свою бідність.

А пам’ятаєш, як Ілько слухав, – дуже тихо, і не жартував, як це робили парубки, твої ровесники?

За розмовами забувся тобі, Міловице, навіть біль у порізаній нозі, і час тоді збіг для вас дуже швидко.

Як підійшли ж ви з Ільком до самого села, до того горба, що відділяв від поля село, то, згадай, пішли ще повільніше. І так, слово за словом, та й домовилися тоді, що зустрінетеся наступного дня…

«А ти вже маєш парубка чи ще собі дівуєш?» – несміливо питав тебе на прощання, Міловице, Ілько вже біля хати твоїх батьків.

«Я? Дівую…» – дивлячись собі під ноги, відповіла йому ти, щаслива.

«А як я приходитиму до тебе, вийдеш?»

«Вийду…»

«То я прийду?» – питав.

«Приходь…»

А дівувала ти вже років зо три, дорога Міловице. Та чомусь хлопці, незважаючи на твою делікатну красу, сватати тебе не поспішали.

«Багатство до багатства тулиться», – казала твоя мати.

Хоч і був Ілько молодшим за тебе, рідна Міловице, але виглядав дорослішим через велетенський зріст і широкі плечі.

Та й Ількові дуже сподобалася ти, тиха й довірлива Міловице. Твій тоненький стан, малесеньке довгувате личко, сором’язливий рум’янець все не сходили Ількові з-перед очей.

Лягав, либонь, увечері Ілько спати, заплющував очі – а ти, Міловице, мов жива стояла перед ним.

Ти й сама добре бачила, дорога Міловице, як одразу ж другого дня Ілько навмисно пройшовся попід самим тином коло хати твоїх батьків.

І вже ввечері, як і домовлялися, здибалися ви з ним у березі біля осик, недовго про щось поговорили, а тоді й так собі мовчки сиділи, прихилившись головами тісненько докупи, і було вам дуже славно.

Тобі, Міловице, аж дух тоді перехоплювало від невідомих доторків!

А ще ти ж ніколи, Міловице, не ходила до школи і була неграмотна, то й розмова з Ільком здалася тобі дуже розумною.

Пішов того вечора твій Ілько додому, ліг спати й одразу почав чекати ранку, щоб знову хоч близько пройтись біля тебе, Міловице, а тоді чекати весь день вечора.

І що день, то все тяжче Ілько переносив розлуку з тобою, дорога Міловице.

А далі вже й просто не міг заснути, коли перед тим не обіймав тебе.

Ількова мама ще й не натякала синові про одруження, молодий був, але Ілько вже тоді здогадувався, що хотіла б вона собі у невістки якусь кращу дівку, ніж ти, Міловице.

Але ж серцю не накажеш! А Ількове тепер бажало мати поруч одну лиш тебе.

«Моя Міловице, я не знаю, як день перебути без тебе», – пам’ятаєш, говорив Ілько тобі?

«І я…» – несміливо шепотіла ти.

«Я… їсти не можу, як раніше, мати вже турбується, чи, бува, не захворів, хоче відправити мене до баби. І чого б то мені так сталося?» – питався.

«Ото дурненький! Це ж через любов!» – сміялася ти з нього, Міловице.

«Але ж ти теж мене любиш?» – Ілько брав тремтячою рукою твої долоні й заглядав у вічі.

«Люблю…»

«Як же швидко біжить час поряд із тобою!» – майже плакав.

«А я б хотіла, щоб ми були разом завжди».

«Будемо», – обіцяв.

А тоді, пам’ятаєш, Міловице, ви почали зустрічатися щодня й залюбилися так сильно, що не могли б не бути разом вже нізащо?

Ти вже навіть уявляла собі, Міловице, як будеш заміжньою молодицею, як щодня пратимеш Ількову сорочку й подаватимеш йому до столу миску гарячого борщу. А взимку, коли вже зробите всю роботу, будете сидіти з Ільком у своїй теплій хаті разом.

«У Ілька такі великі й грубі руки, він так мене ними міцно обіймає!» – шепотіла ти, Міловице, до молодшої на два роки сестри Ярини.

«І цілує?» – перепитувала Ярина.

«І цілує…»

«То ти вже скоро й заміж підеш?»

«Піду! А потім народжу дитинку!» – мріяла.

«А чи ж дуже багатий Ілько?» – пам’ятаючи материну «науку», перепитувала в тебе Ярина.

«Багатий…» – шепотіла ти Ярині на вухо.

От і мало ж так статися, щоб твоя, Міловице, мрія скоро здійснилася. Бо ви з Ільком були про все вже змовилися!

А весілля? То вже справа ваших батьків була!

Але ж, пам’ятаєш, Міловице, як почули про вашу змову Ількові батьки, то зразу ж вам у щасті й відмовили?

І тоді ви мусили зустрічатися таємно: Ількові батьки не хотіли, щоб син їхній оженився на тобі, Міловице…

Якось почав був Ілько зі своїм батьком розмову про женіння, так, здалеку, і той спочатку слухав уважно. Пригадуєш, як потім переказував тобі Ілько: його батько кахикнув голосно й навіть гукнув був до хати матір? А коли дізнався, кого саме хоче брати син, дуже розлютився. Батько голосно кричав, а Ілько, наслухавшись про «поганий той рід Гаврилюковий», як ошпарений, вискочив надвір і рішив перемовчати й до часу ще перечекати. Бо його батько, всі в селі знали, був дуже впертий.

Але потім таке вийшло, що далі тягти і чекати, що само собою щось переміниться, вже не було як. Бо ж до тебе, дорога Міловице, чомусь почав чіплятися дурник – Стасько, немолодий, але з багатої сім’ї сільський парубок, до того ж у своїх батьків одинак. Тільки ти, Міловице, з двору, а Стасько вже й тут.

«А можна біля тебе трохи пройти?» – заглядаючи в очі, запитував, винувато посміхаючись у жовті вуса.

«Йди собі від мене! Чого причепився?!» – сердилася ти на Стаська.

«А коли ж ти мені сподобалася?» – перепитував.

«То й що?»

«А то, що я прийду до тебе свататися!» – хвалився.

«Хто це тобі таке наказав?» – дивувалася ти з дурня.

«Моя мати! Ти їй, Міловице, сподобалася, і вона казала, аби я до тебе ходив».

Пам’ятаєш, як ти спочатку голосно сміялася зі Стаськових залицянь, Міловице, і не зважала на його слова?

Але коли твоя мати Горпина й собі почала часто говорити про те, які Стаськові батьки багаті і як буде добре їх невістці, ти злякалася…

«Мамо, а Стасько чомусь скрізь за мною волочиться», – необачно пожалілася ти матері.

«То це й добре! Ти придивися-но до нього, дитино, краще», – радила твоя мати.

«Але ж він дуже поганий, та ще й до того ж якийсь чудний», – пробувала ти, Міловице, відхреститися.

«А хіба ж чоловік має бути гарний? – щиро дивувалася твоя мати. – Як чоловік буде гарний, то він не втримається в хаті! Буде про себе бозна-що думати й шлятися по молодицях. А поганенький чоловік жінку шануватиме! До того ж Стасько багатий, він у батьків один син, і все залишиться йому! Я б тільки про такого зятя й мріяла. Добре подумай, Міловице! Бо будеш комизитися, в селі знайдуться дівки, живкіші за тебе. Хапай тепер своє щастя й добре тримай!»

А ти, Міловице, на такі материні слова тільки очі закотила.

Не те тобі було на той час у голові. Не про таке «багатство» ти думала.

Мріяла ти, бідна Міловице, про свого Ілька, бо й він був, хоч і не такий багатий, як Стасько, але й теж не бідний.

Та мати твоя наполягала й сердилася…

Якось увечері на сходинці розповіла ти про свої страхи Ількові, Міловице. А він довго й не думав:

«Давай, – сказав, – тепер і поженимось!»

А ти, Міловице, була б рада й сьогодні, але боялася: а що, як твої батько й мати дізнаються, що Ількові батьки проти такої невістки, та й собі навідріз спротивляться?

Але Ілько тоді наполіг:

«Я буду сьогодні увечері ще раз говорити з батьками, а ти, Міловице, – сказав, – теж кажи батькам, щоб готувалися до сватання».

Отож мусила ти набратися сміливості, дорога Міловице, та й розказати батькам про свою любов.

І пам’ятаєш, була ти в той день чомусь така рада, несамовита й дуже смілива? Певно, загадувала собі: як то гарно до вінця ти вберешся! Дівчата почіпляють тобі на голову квіти, будуть грати музики, всі дивитимуться тільки на тебе, молоду Міловицю! Жінки спечуть високий коровай, дівчата приберуть пишне гільце, і всі будуть виспівувати тобі весільних пісень! А тоді у церкві старенький батюшка Антоній надіне вам із Ільком на голови золоті вінці; скрізь по кутках будуть горіти свічки й співатиме хор на вашу честь…

«Вінчається раба Божа Міловиця рабові Божому Ількові…» – скаже врочисто перед олтарем батюшка.

А потім підеш ти жити до свекрухи та й станеш справжнісінькою господинею! Закрутиш собі на голові високо хустку, закачаєш рукави та й ну хазяйнувати – уже не дівка, а молодиця! Не буде мати тобою більше помикати, не будеш більше слухати батькового невдоволеного крику й буркоту. Бо буде в тебе, Міловице, вінчаний чоловік!

І думала тоді ти, Міловице, що як Ілько тепер тебе так сильно любить, то й після весілля будеш весела. А ще як народиться у вас дитина!..

Отак ти собі мріяла після розмови з Ільком, дорога моя Міловице!

Того вечора ще довго, чи не до світанку, просиділи ви з Ільком під вербами, вже й почувалися собі подруженими!

І вже й за руки пройшлися селом аж до твого обійстя, Міловице, попрощалися біля самих воріт і пообіцяли одне одному, що зранку-рано будете обоє говорити з батьками про своє весілля.

І була там, либонь, якась таємниця, що Ільків батько Ксень нізащо не захотів, щоб у його сина за дружину була саме ти, Міловице. І не так через тебе саму, як через твою матір Горпину.

«Вже нема куди, тату, тягти, – тихим голосом благав свого отця Ілько. – Потрібно мені якнайшвидше оженитися на Міловиці, бо я її дуже люблю і вона мене».

«То й що з того, що ти любиш?! – сердився Ксень. – Люби собі й далі! Але женитися на Міловиці тобі не дозволю. Не буду я для Міловиці весілля справляти!»

«Якщо не хочете, не робіть весілля, – просив за вас Ілько, – але благословити до вінця мусите, бо я вже не передумаю. Я Міловиці пообіцяв, що прийду її сватати, і вона своїй матері про те скаже. А ні, то мати віддасть її заміж за іншого!»

«То нехай віддає! – махав руками у той бік, де була твоя хата, Міловице, Ільків батько Ксень. – Нам яка від того біда? Дивися, чим Горпина здумала нас підманути: інший хтось її дочку перехопить?! Яка крутійка! А яка мама, така й доня, нема що сказати, гарна була б у тебе, сину, жінка! Ще не повінчалися, а вже лякає!»

«Тату, не кажіть так про Міловицю! Я все одно її братиму! Мені з нею жити, не вам!» – вже вголос сварився з батьком Ілько.

Коло батька тихо сиділа й ниділа, боялася щось сказати Ількова мати, Текля.

«Я проти Міловиці не маю нічого, може, вона дівчина й непогана, але я не буду родичатися з Горпиною!» – кричав Ільків батько.

«Але ж мені, тату, не з тіткою Горпиною жити!» – пробував проситися Ілько.

«Знаю, як це не жити! Поселиться у нас Міловиця, то й Горпина буде щодня тут. Це ж її дитина. Почне свої порядки встановлювати, спідницею тут волочити! А я цього не хочу! Міловиця до того ж бідна і на два роки старша за тебе. Вже хоч би брав, то якусь путню дівчину! – казав до Ілька батько. – Я не забороняю тобі женитися, хоч і молодий ти ще, але не дозволяю брати саме Міловицю і ніколи свою думку не зміню! І це вже моє останнє слово!»

Поряд із батьком хлипала Ількова мати Текля, вона, може, щось би й сказала, але боялась… І не мала здоров’я…

І тоді, Міловице, Ільків батько Ксень, почувши жінчине хлипання, грізно стукнув кулаком по столу, аж підстрибнула макітра, аж Текля схопилася на ноги. А Ілько теж збунтувався проти батька і сказав йому так: «Ну, тату, як собі хочете, але ми з Міловицею все ж таки поберемося, хоч би й проти вашої волі!»

«То й беріться собі! – відрізав батько. – Але знай, що весілля робити тобі не буду, в хату такої невістки не пущу і нічого не дам. Як візьмеш Міловицю, то дівай її хоч де хоч, а я знать про неї не знаю!»

Такий грізний був у Ілька батько, Міловице, ти ж пам’ятаєш? Ілько був у нього один син, а крім Ілька підростало в сім’ї Чуйків ще двоє дівчат. Ільків батько хотів, певно, Міловице, щоб його старший син узяв собі жінку з багатшої родини, та й син же у них був красень – високий, широкий у плечах, роботящий, а тут… Не встиг ще й на батьків попрацювати – давай йому своєї сім’ї!

І ти ж знала, Міловице, що казали люди в селі: Чуйки ніколи не були ледачі, в їхньому роду всі чоловіки гарні хазяї.

Ксенів рідний брат Степан навіть їздив в Америку й заробив там грубі гроші. За ті гроші спорудив собі велику хату на два боки, розвів повний двір худоби, накупив землі… А Ільків батько нікуди не їздив, от йому й думалося, що, може, колись його син вибився б у люди і батько тоді ним гордитися міг. А як породичається з твоєю матір’ю, з вашою, Міловице, бідністю…

А ще, знаєш, Міловице, говорили тоді в селі люди, що колись, коли ще був Ільків батько Ксень парубком, то згордувала ним твоя мати Горпина, як прийшов він до неї свататися, та ще й дуже висміяла…

Час минув, але Ксень не забув Горпині насмішок. І тепер не захотів її дочки, тебе, Міловице…

* * *

Тільки ж і твій Ілько був упертий, як і його батько, дорога Міловице, й того, що він був вирішив, теж уже не хотів міняти.

Твого Ілька мати Текля була, Міловице, як ти, маленька й тиха, і своєму чоловікові вона більше змовчувала. Звикла Текля коритися, бо, як би вона й що не зробила, ніколи до кінця не могла вгодити чоловікові. І Ксень більше ходив насуплений та мовчав.

Зате у Ксеня, як у господаря, скрізь і в усьому був порядок, ні в кого він нічого не просив, але й сам нікому не позичав. Відгородився Ільків батько Ксень від сусідів високим тином, затулився від дороги дубовими ворітьми, й у двір не міг ніхто заглянути. Ось такий був відлюдько батько твого Ілька. А те, що син без його дозволу вирішив вибрати собі жінку, та ще й ту, мати якої була йому заклятим ворогом, доводило Ксеня до люті великої й ненависті до тебе, Міловице…

«Ксеню, може, нехай би собі син женився на Міловиці…» – жаліючи Ілька, як і кожна мати, підняла було голос за тебе Текля.

«Що?! Йди он і за дівчатами дивися, маєш дочок, їх повчай! Халавірка! – кричав до своєї жінки осатанілий Ксень. – А йому (це про твого Ілька), як піде свататися до Міловиці, нехай не буде повік ніякої долі!» – сипав прокльонами.

Ілько тоді, Міловице, тяжко встав з-за столу, накинув на плечі стару свитку і, сказавши «добраніч», пішов собі спати в клуню.

«Та краще б ти увесь свій вік парубкував!» – кричав йому навздогінці його батько.

«Не кажи такого! – либонь, пробувала зупинити свого чоловіка Текля. – Не кажи! Бо, буває, що в такий час…»

А пам’ятаєш, рідна Міловице, як уперше прийшов Ілько до вашої хати?

«Тітко Горпино, прийшов я до вас просити, щоб віддали за мене заміж Міловицю», – понуро топчучись біля низенького порога в темних сінях, просився тоді Ілько.

«Як це – віддати?! А де твої батько й мати? А де хліб святий?» – витріщила тоді на таке диво очі твоя мати Горпина.

«Вони не прийдуть».

«Це ж чому? Хворі чи як?…»

«Батько… проти», – необдумано сказав Ілько.

«От тобі й на! Батько проти! То чого ж ти до нас прийшов?! Хіба не знаєш, якщо хлопець хоче женитися і він не ледар, не сирота й не волоцюга, то треба йому спершу в батьків спитатися?»

А ти, Міловице, сиділа тоді біля столу й мовчала, а як почула материн відказ, то почала собі тихо хлипати в рукав сорочки.

«Йди від нас, хлопче, й не сором на все село! – показала Ількові рукою на двері твоя мати. – Бо бачу я, що засидиться наша Міловиця в дівках до старості, як будуть такі, як ти, сватачі приходити! Йди і не кажи нікому, чого входив у нашу хату».

«Не засидиться, тітко Горпино, бо я ось прийшов просити вас віддати Міловицю мені за жінку», – просився й далі твій Ілько.

А батько теж тоді сидів у хаті, але він більше мовчав, ждав, що скаже його жінка. Але як уже почув, що вирішила твоя мати, Міловице, то й своє батьківське слово вставив.

«Ото новина! – підвівся з лави твій батько Кіндрат. – Ти береш нашу Міловицю за жінку, твої батьки її не хочуть! То куди ж поведеш її жити?»

«Може ж, батько одумається», – сказав тоді Ілько.

«Як я почую своїми вухами, що твій батько не проти, то аж тоді буду слухати, Ільку, й тебе. А поки що, парубче, йди собі з нашої хати!» – притиснула на останніх словах мати.

А ти, дорога Міловице, підхопилася на ноги й стала суперечити матері.

«Мамо! Я таки піду за Ілька!» – кричала.

«Куди ти підеш? Куди?! Із одних злиднів у ще більші? – перекривила свої сухі уста твоя мати. – Ти ж чуєш, що Ількові батьки тебе не хочуть приймати?»

«А ми підемо до когось у найми, але одружимося!» – суперечила ти далі.

«У найми?! А чи ж ти знаєш, що таке найми, дурна Міловице? – це вже втрутився в вашу розмову твій батько Кіндрат. – Та вже краще жити у бідності, та в своєму господарстві, ніж наймитувати! Та й Ількові батьки до того не допустять і проклянуть, коли їх син через свою жінку муситиме наймитувати!»

«Нема більше про що говорити! – ляснула рукою об руку твоя мати. – Ти, Ільку, не сердься на нас, але поки не замиришся із своїми батьками й не матимеш від них дозволу, то ні про яке сватання й не говори, щоб і люди з нас не сміялися!»

«Ми хоч і бідні, – відступивсь до порога твій батько, – але гордість теж маємо й не накидаємося дуже собою!»

А ти, Міловице, тоді вже й уголос заплакала.

«А ти – цить мені, не плач і не журися, моя бідна дитино, – підійшла до тебе й погладила по голові мати, – не одні Чуйки на світі, перекажи це своєму батькові, – повернулася в бік Ілька, – віддамо Міловицю заміж до хороших людей, що й вам не рівня!»

«Тітко Горпино, я вас дуже прошу», – почав проситися Ілько.

«Йди! Йди, Ільку, з нашої хати! Не хочуть нас, то й ми не хочемо!»

Тяжко зітхнув тоді Ілько та й вийшов надвір…

Через вікно, либонь, Ілько чув, як у хаті плачеш ти, Міловице.

На вулиці притулився він головою до стіни й ще трохи чекав, що ти вибіжиш за ним услід. Ти й поривалася, Міловице, але мати тебе зупинила: «Ану мені з хати ні руш! Бо прокляну і тебе, і його!»

Пам’ятаєш, як цілий тиждень сиділа ти зачинена в хаті, бідна Міловице, й вислуховувала материні прокльони в бік Чуйків?

Ілько теж чомусь більше не приходив…

«Оце вони всі такі, чоловіки, – товкла одне й те саме твоя мати. – Ти думаєш, Міловице, що у нього будеш одна? Та Ілько вже давно знайшов собі дівку і багатшу, і кращу! Вже Текля з Ксеньом сміються, показуючи пальцями в наш бік. А ти, дурна, плач і дохни! Немає, дитино, щастя без багатства! Плюнь ти на Ілька й забудь його навіки! І поки ще не пізно, поки ще не рознесли по селі чутки про це сватання, схаменись та й приймай хліб від Стаська. Хлопець і багатий, і здоровий. Стаськова мати не гне кирпу від нас, а хоче тебе за невістку! Ти ж, Міловице, будеш у них як сир у маслі кататися! У Стаськових батьків і корови, й воли, і вівці. А хата ж яка, бачила? А садок? Та ще й коло худоби у них наймит робить. Не будеш повік бідувати!» – вмовляла.

«Я, мамо, люблю Ілька і більше ні за кого заміж на піду!» – ти все плакала.

«Любов, дочко, швидко минає! Подивися на мене, на мої чорні руки! – тицяла ще не стара мати покрученими пальцями перед твої очі. – Думаєш, що я не любила твого батька, як ішла за нього заміж? Любила! А де тепер та любов? Якби дівкою мала розум, то не бідувала б тепер так тяжко. Ти ж чуєш, що у нас в хаті від світанку й до поночі одна гризня?! Оце те, що через бідність від любові й осталося. Не хотіла я колись іти за Ксеня, Ількового батька, бо полюбила Кіндрата! То тепер тяжко жалію… Але ж нічого назад не вернеш. І не простить мені Ксень ніколи. А мені й соромно було зразу йому на очі показуватися, така я від роботи тяжкої й від злиднів зробилася. А він свою Теклю на високому возі возив та одягав її в нового кожуха й у хустини червоні… А я стидалася своїх босих ніг і сірої хустки. А як не було у мене гарної одежі, то й сердилася я на чоловіка, і почалася між нами гризня, сама тепер бачиш. Оце тобі, дочко, така любов…»

«Та ж Ілько – то не його батько, й не бідний він», – казала ти матері.

«Вже ж – не його батько! Але не будеш ти, Міловице, гарно жити з Ільком, як не захоче його батько, а він не хоче… А підете по наймах, та по чужих кутках тулитися, то де того багатства візьмеш? Будеш плакати, як я колись, або й ще гірше… А Стасько ж багатий, багато багатший за Ілька! – підіймала вгору порепані пальці твоя мати. – І ти б добре втерла Чуйкам носа, якби вийшла заміж за Стаська, бо стала б і за них багатша! Я б, дитино, хотіла тобі тільки такого чоловіка! Бо ти, Міловице, знай: Ільків батько впертий і не дасть вам із сином добре в мирі жити. Ти тільки сорому наберешся, а щастя й покою ніколи вам не буде…»

Отак повчала тебе твоя мати, Міловице, того тижня від самого ранку й до вечора.

А в неділю, пам’ятаєш, так і не дочекавшись свого Ілька й здавшись на материні докази й грозьбу, мусила прибратися ти, бідна Міловице, в найкращу свою одіж і зустрічати сватів… Ще ждала ти, ще думала, як прочує про сватання Ілько, то по тебе прийде і щось буде робити, але…

Так ні разу й не глянувши на Стаська, перев’язала ти, Міловице, його й дружбу рушниками і прийняла батьківське благословення на шлюб.

А яка ж була рада й привітна до тебе Стаськова мама! Які білі й пухкі були в неї руки! Як тихо сміялися й говорили поміж себе Стаськові батьки, аж твоя мама їм позаздрила…

І хоч сиділа ти за столом сумна, мов із хреста знята, дорога моя Міловице, сватам, було видно, ти дуже сподобалася, й усі бажали тобі тільки щастя…

«Тільки не треба, мамо, весілля! – просилася ти після сватання зі Стаськом, Міловице. – Як уже хочете, щоб так сталося, то я вам, мамо, корюся й вийду заміж за Стаська, тільки не треба весілля… Не треба мені ні музики, ні гільця, бо це не весілля мені буде, а похорон…»

«А Стасько ж у своїх батьків один син, і більше дітей у цих людей нема! – дивувалася на твої слова мати. – Вони багаті, і як я скажу, щоб не робили весілля?»

Пам’ятаєш, як надійшов той день, Міловице, коли ви вже мали йти зі Стаськом вінчатися, а ти наче уві сні скрізь никалася й сама не тямила, що робила? Біле плаття, подароване тобі майбутньою свекрухою, не перший день горою лежало на твоїй старій скрині, а ти його ще й не одягала…

«Подивися, дитино, яке гарне! – припрошувала твоя мати, – хоч приклади його до себе, я подивлюся!»

«Завтра прикладу», – зітхала ти сумно.

«То нічого, Міловице, краще наперед виплачся і посумуй, зате потім подякуєш матері, як будеш жити у достатку! Скажеш: спасибі, мамо, що відвернули від мене біду!» – раділа твоя щаслива мати.

Вона була рада-радісінька, ходила ті дні, наче аж на крилах літала по вашій тісній темній хаті. Твоїй матері, либонь, здавалося, Міловице, що раптом повернулися назад її молоді роки, і тепер вона сама йшла заміж за багатого Стаська, а не за свого Кіндрата, наче то корови й свині, і велика Стаськова хата тепер чекали не на тебе, а на твою матір Горпину.

І твій батько в ті дні аж повеселішав, аж вищим став, слухаючи не крики й сльози, а веселе щебетання твоєї матері Горпини.

«Як послухаєш, Міловице, своїх батьків, то й житимеш щасливо. А я тебе благословляю на щасливе життя із Стаськом! Благословляю, моя слухняна дитино! І не пожалієш ти ніколи про те, що послухалась мене, як прийде такий час, коли ти будеш ходити, як та пані прибрана. А так воно, Міловице, і буде тобі за Стаськом, бо я до ворожки ходила… І ти не дивися, що жених твій рудий, що він собі якийсь полохливий. Зате ж буде вірним і покірним чоловіком, та ще й за те вдячним, що ти за нього заміж пішла. Вбере тебе, Міловице, свекруха після весілля у все найкраще, будеш як Стаськова мати, ходити у білих сорочках, й до печі тебе не пустять. Будете ви собі зі Стаськом тільки любитися. От тоді нехай і повилазять Чуйкам від злості очі! А їхній Ілько нехай собі жениться!..» – бігала кругом тебе мати.

Аж у самий день вінчання одягла ти, Міловице, пишне весільне плаття своє і в очах перемінилася. Дивилася на себе в потріскане дзеркало й бачила, що стала кращою! Плаття туго обійняло твій тоненький стан, а довгу косу твою, Міловице, сестри вклали на голові віночком і рясно обплели всю голову парафіновими квітками.

І ти тоді, дорога Міловице, навіть на якийсь час за Ілька й своє горе забула і почала була сміятися весело й навіть пританцьовувати, поки не прийшов Стасько й ти не поглянула на нього. Аж тоді залилася ти гіркими слізьми, бідна Міловице, й виглядала у вікно: а що, як тепер Ілько надійде, та й перемінить щось у твоїй судьбі…

«Що з тобою зробилося, дитино?» – ласкаво перепитувала тебе, Міловице, твоя пухка й добра майбутня свекруха й пригортала ніжно до себе. Не хотіла ти образити доброї жінки, рідна Міловице, і сказати їй правди не насмілилася. Ти думала тоді, що навіки покорилася, рідна Міловице, материним умовлянням – і пішла зі своїми й Стаськовими батьками до церкви…

Пам’ятаєш, дорога Міловице, як горіли тоді в церкві й тихо потріскували тонкі й грубі свічки, опадаючи жовтим воском на долівку? Разом зі свічками, щоб ніхто не бачив, плакала тоді й ти, Міловице…

«Всі молоді на весіллі плачуть, – шепотіла на вухо своїй свасі твоя мати Горпина, щоб оправдатися. – Нехай…»

А ти зрідка дивилася на Стаська, бідна Міловице, й бачила, як він дурнувато посміхається й усе ближче до тебе тулиться. Бемкали дзвони на церкві, і в голові твоїй бемкало й калатало: для чого?!

Як уже виходили ви з церкви зі Стаськом повінчані і матері обсипали вас обох із хусток зерном нелущеним, пам’ятаєш, біля порога стрілася ти очима з блідим Ільком, Міловице?

Одну тільки мить обмінялися ви з Ільком поглядами, а боліло тобі потім аж до самої ночі.

Тільки людям свою біду ти, Міловице, не виказувала, мовчала й думала весь день, а вже тоді, як постелила вам із Стаськом свекруха одну постіль у великій кімнаті й залишила там ночувати удвох, розридалася ти, Міловице, вголос і кричала.

Всю шлюбну ніч ти проплакала у весільному платті біля вікна, Міловице, а Стасько хріп собі спокійно на високому дубовому ліжку серед гори вишитих подушок, у пухкій перині.

А як стало за вікном розвиднятися, розв’язала ти вузлик із новим буденним одягом, Міловице, що дала тобі мати за придане, перебралася у нього з білого плаття свекрушиного й вийшла до сіней. Пам’ятаєш, у хаті ще всі спали й було дуже тихо?

Вийшла ти тоді за ворота й побачила там свого Ілька, Міловице, він собі тихо сидів, притулившись спиною до плоту, і тримав у руках голову.

«Ільку!» – погукала ти.

Й він відразу ж зірвався на ноги й підійшов.

«Ходім, Міловице, зі мною! – прошепотів тобі сумно і з відчаєм. – Тікаймо звідси! А як ні – то мене більше не побачиш живим! Дивись у послідній раз… І я на тебе подивлюся…»

І дивилася ти в Ількові запалені очі, бідна Міловице, й знала, що так воно й буде… Що може так статися – не побачиш ти більше ніколи свого Ілька, бо він впертий був. І ти дуже злякалася.

«Не кажи так, Ільку!» – попросила тихо.

«А підеш тепер, Міловице, зі мною?…» – тремтів Ілько.

«Піду! Бо я й так зібрала ось одіж, що мені мати з собою дала, та й мала йти додому…»

«Але ж ти тепер вінчана зі Стаськом? – простогнав Ілько. – Я це думав тільки дочекатися ранку, щоб востаннє побачити тебе, та й піти топитися! А ти й вийшла… із цим вузликом…»

«Не кажи так, Ільку! Бо й я не хотіла б без тебе жити! Я ще не жінка Стаськові! І не було у нас весілля… справжнього…»

«Але ж ви вінчані з ним у церкві?»

«То байдуже, що вінчані, я все рівно із Стаськом би не жила, і нічого б поміж нами не було. Підемо, Ільку, сьогодні ж до батюшки Антонія, я розкажу йому все, і він розвінчає!»

Пам’ятаєш, Міловице, як, узявшись міцно за руки, ви з Ільком прямо від Стаськової хати відразу ж і рушили до церкви старенької, та не знайшли там батюшки і пішли до його хати й у шибку стукали?

Але старенький батюшка Антоній вас тоді не послухав, і як не просились ви, він тільки головою хитав…

«Не буде того, – сказав на вашу просьбу батюшка, – батьки і Бог благословили тебе, Міловице, на шлюб із Стаськом, і не бачу я ніякої причини, щоб його зараз же відміняти. І не бери гріха на душу, молодице, а повертайся скоро до свого законного чоловіка… – просив. – А ти, Ільку, не спокушай тепер уже заміжню жінку!» – совістив й Ілька.

Але до Стаська ти, Міловице, так більше й не повернулася…

Прийшли ви з Ільком, Міловице, тримаючись удвох за руки у білий день, через усе село здивоване, до батьків твоїх Гаврилюків, Горпини й Кіндрата, й повідомили про своє таке рішення: або ви далі собі житимете як подружжя, вдвох, або ж не будете жити на цім світі зовсім…

І мусили батьки вибирати той гріх, що був менший, та й людського осуду побоялися.

Пам’ятаєш, Міловице, як село вже другого дня після твого вінчання слухало несподівану новину? А Чуйки проклинали навіки свого сина Ілька і тебе, Міловице!

Твої ж батьки не знали, де дівати від сорому очі, та все ж мусили приймати дочку назад до своєї хати, та ще й із чоловіком.

Як на те, втрутилася в вашу з Ільком судьбу нова влада – й вас розписали в сільраді.

«Не треба тепер ніякого вінчання! – сказав твоїй матері й батькові голова. – Тепер не ті часи, щоб церкви боятися, і Бога більше вам не треба! Робіть молодим весілля й нехай живуть собі! Й нікого не стидайтеся, бо це все по закону буде!»

А до вас із Ільком сказав:

«Ви вже тепер жонаті!»

І були б ви так і зійшлися собі тихо, і не було б у вас ніколи того весілля, Міловице, аби не Ксенів брат Степан, а твого Ілька рідний дядько.

Після розпису вашого пішов Ілько не до себе додому, а до свого дядька Степана – товаришував він зі своїми двоюрідними братами, та й пожалівся на батька.

«Що мені робити? – бідкався Ілько, обідаючи у своєї дядини Густі, бо їсти ще в твоїх батьків совістився. – Батько не хочуть приймати у себе мене й Міловицю, ще й тяжко клянуть і проклинають нас обох від ранку й до вечора…»

«А що ж кажуть мати?» – питалася в Ілька дядькова жінка.

«Мати… що мати? Вони, як завжди, зігнуть покірно голову й мовчать. Ви ж, тітко Густе, знаєте: мати будуть робити тільки те, що їм скаже батько».

«То, може, й не треба було спішити тобі із женінням?» – картав твого Ілька, Міловице, дядько.

«А куди ж було тягнути? – казав йому Ілько. – Я Міловицю люблю, і все рівно крім неї нікого б не брав. Та ще й не міг же я допустити, щоб Міловиця жила із Стаськом. Не була ще вона йому за жінку… Ми розписалися, і по новому закону тепер Міловиця моя дружина, а не Стаськова».

«Воно б було краще, аби ви зійшлися із батьківської згоди й благословення, але вже як так сталось, то мусиш, Ільку, довести справу до кінця. Де ж ви будете з Міловицею жити, подумав?» – питав дядько.

«Та залишуся, напевно, в приймах, якщо жінчині батьки будуть згодні», – казав Ілько.

«А чи ж гарно приймають Гаврилюки тебе?»

«А де ж їм дітися?! – сплескувала руками тітка. – Ти б сам, Степане, подумав: вже як не є, то хоч буде зять у хаті! А що ж ти думаєш, чи буде Гаврилюкам вигідно, якщо село густиме про їх дочку? Втекла від вінчаного чоловіка, кому буде тепер треба?!»

«Спочатку поживемо у жінчиних батьків, а далі щось буду думати», – виправдовувався Ілько.

«Ну, якщо вже виходить так, що ти оженився, то зробимо тобі весілля ми! – пообіцяв дядько. – Від нас багато не убуде, але хоч по-людськи почнеш життя. Як батькові не стане стидно, то нехай прийде хоч посидіти, а ні, то й я благословлю. Але думаю, що Ксень отямиться: де ж це видано, щоб отак було! Як уже не є…»

«Дякую вам, дядьку Степане!» – аж трусився твій Ілько з радості.

«Колись віддячиш. Поки що підемо з Густею та й будемо ще говорити з твоїми батьками, може, ще Ксень передумає? А ні, то так воно й буде!» – вирішив дядько.

Пам’ятаєш, як не прийшов Ілько, а прибіг від дядька до тебе, Міловице, радісно? Думав, певно, що як відгуляєте ви своє весілля, то вже й зовсім все буде у вас, як у людей.

Упоравшись увечері з хазяйством, надів дядько Степан празникову одіж, а його жінка пов’язалася квітчастою хусткою, та й вирушили берегом до Ксеня просити за вас. Ілько ж почекав дядька біля воріт батькової хати, відігнав собак до садка й провів гостей своїх у подвір’я.

Увійшли до хати всі втрьох. Дядько Степан роздав племінницям гостинці й притулився в дверях.

«Це ж що сьогодні за празник?» – підозріло спитався у свого брата Ксень.

«Та надіємося, що скоро буде у нас весілля», – прохопилася тітка Густя.

«А кого це ви будете женити?» – насупився Ільків батько.

«А хіба ж це не ваш Ілько збирався женитися?»

«А-а-а! Он воно що! По мені, нехай і жениться собі, тільки до чого ж тут я? Немає у мене сина! Помер!» – відрубав.

«Сідайте з нами до столу…» – попросила гостей Ількова мати.

І тоді тітка Густя сіла скраю на лаві, а дядько Степан так і залишився стояти біля порога; він чекав, що брат його ще буде, либонь, припрошувати. Думав, певно, Міловице, дядько Степан, що за столом, за вечерею й чаркою горілки розм’якшиться серце його впертого брата.

«Чи тобі не стидно, – побачивши, що Ксень мовчить, повчав усовіщати рідного брата Степан. – Як уже не є, але ж Ілько оженився! Вони з Міловицею розписалися по новому закону. І що будуть люди говорити у селі, якщо ти не зробиш своєму синові весілля, не приймеш у своїй хаті? Та він же в прийми до Гаврилюків піде! Отак і випхаєш дитину без хліба із рідної хати?!»

Дядько говорив, а твого Ілька батько Ксень, насупивши брови, все сидів понуро на лаві. Він кинув із рук на стіл ложку і взявся сукати мотузки. Ціла куделя виглядала з-під Ксеньових ніг. Пам’ятаєш, які гарні мотузки робив твій свекор, Міловице?

Ільків батько тяжко дихав: його син пішов за порадою до дядька! Тепер би навіть нехай земля б провалилася, а вже Ксень від свого слова не відступиться!

Потім, Міловице, говорила тітка Густя:

«Діти вже один гріх вчинили, треба чекати, поки батюшка одмінить Міловицине вінчання, а все через те, що не хотів ти, Ксеню, раз сина послухати. І могли б ще більшої біди дурні діти наробити, ти ж чув, що по селі говорили? Як-не-як, Ілько – живий, має тепер жінку, вже назад нічого не вернеш, у людей ще й гірше буває. А ти все клянеш… Треба, Ксеню, позатуляти людям роти й зробити Ількові й Міловиці весілля, нехай молоді живуть, і всі скоро забудуть, як там межи ними сталося…»

«Як ви обоє такі добрі, то й зробіть Ількові весілля самі!» – слова вашої заступниці, Міловице, ще дужче розсердили Ількового батька.

«Буде дуже гарно, як випроводжатимуть Ілька з дядькової хати!» – дорікнула Степанова жінка.

«А ти сиди й помовч! – гарикнув на неї Ксень. – От повиростають ваші діти, то й будете ними командувати. А я ніколи не буду згоден, аби моїми сватами були Гаврилюки! А ви як хочете, то можете хоч би й собі до хати моїх молодят забирати, а я як сказав, що не оженю сина з Горпининою дочкою, то так воно й буде!»

«Але ж вони вже оженилися!» – сплеснула руками Густя.

«Я до себе Ілька з Міловицею брати не буду, нехай, про мене, хоч і в прийми йдуть, але весілля зроблю», – понуро відказав дядько Степан.

«А хто тобі заборонить?! Як такий багатий та добрий, що мій син не питає батька, а біжить за поміччю до тебе, то й роби йому весілля! Я не бороню!»

Ількова мати Текля тільки мовчки дихала від печі. Не бажала й вона тобі, через таку бучу, щастя, Міловице. Не так вона на тебе добре дивилася б, як колись Стаськова мати, аби ти попалася була на її очі тої хвилі.

«А ти ж, Теклю, що?! – дорікнула Ільковій матері тітка Густя. – Все мовчиш собі? Мовчи! От як повипихає твій Ксень усіх своїх дітей по людях, то не буде кому на старість і очей закрити! Гарно, ой гарно ж ви поступаєте зі своїм єдиним сином!»

А тоді накинула на голову тітка хустку, дядько Степан натягнув на очі шапку – і вийшли вони за поріг, гучно причинивши за собою двері.

На подвір’ї дядько Степан оглянув гарну братову хату, велику, під залізною бляхою, найкращу в селі, махнув на вікно рукою і побіг до воріт.

Провести їх вийшла Ількова мати. Низенько опустивши голову, йшла вона вслід пізнім гостям.

«Може, хоч ікону яку дасте на благословення?» – вже в воротах запитала тітка Густя.

Але мати Ількова тільки зітхнула і ще нижче опустила очі.

Ось такого суму й розбрату наробили ви з Ільком своєю любов’ю, необдумана Міловице!

Пам’ятаєш, Міловице, як твої батьки все ж таки мусили готуватися до вашого весілля?

«Ти бач, що надумала собі? – плакалася на тебе вголос мати. – Куди ж ти, дурна Міловице, спішила? А може, й відлягло б тобі, і звиклася б у Стаська? Так гарно було, обвінчалися! А ти – втекла! Куди? З ким? Наробила нам сорому навіки! Заробила прокльонів собі від Чуйків? Думаєш, добро тобі колись з того буде? Не діждеш повік! Замотаєшся тепер у стару хустину, замурзаєшся по самі вуха й світу білого ніколи не побачиш. Будеш плакати увесь свій вік, дурна! Та ще й на мою бідну голову! Бо ж хіба так робиться?! Яка стидоба всесвітня, яке горе! Щоб ви довіку, дурні, спокою не мали, як я оце на старість!»

«І хіба вже не було кращих хлопців у селі, – глухо казав і собі твій батько, Міловице. – Якби ж хоч вибрала що путнє, а то… Всі ж у селі знають того Ксеня. До чого ж скупа людина! Заробив собі багатство на биках, і сам, і жінка його ні дня, ні ночі не знали! І що з того? А бодай йому та бляха на хаті позакручувалась, бо у мене хоч хата і стара, і в сніпках, але я мушу тепер його сина сюди приймати! А син їх, Міловице, думаєш, кращий за батька свого буде? Їх у сім’ї три брати, всі живуть гарно, нема що сказати, але ж цей Ксень – то якийсь вовкулака!»

«І то недаремно моя мама колись випхали Ксеня з двору! – аж кричала тоді до тебе твоя мати, Міловице. – І правильно була зробила! Але ж бач, далеко вітром його не віднесло від мене, знайшли дитину мою! І тепер ще й носа від нас вернуть! Та що той Ксень із себе має?! І не стидно йому тепер не зробити синові весілля! Як ото сироту, як старця якогось Ілька із дому виганяють. Де ж це видано, щоб при живих батьках рідня робила в своїй хаті весілля!»

«Якби не оте вінчання, то я б їх і знати не хотів. А так…» – сердився батько.

Твоїх батьків можна було зрозуміти, бідна Міловице: це ж свати навідріз відмовлялися приймати їх дочку за невістку, а вони мусять брати їх сина собі в прийми!

Бо куди б ви, Міловице, пішли жити? А нікуди! Бо не було тоді вам сил будуватися, щоб ішли ви десь окремо. Не було лишніх грошей у твоїх батьків, а Ількові б нізащо не поділилися, хоч і син їх ростив ті бички, на яких збагатився батько.

«Як захотіли женитися, то вчіться тепер коритися! – прикро казала до тебе твоя мати, Міловице. – Але ти, дочко, й утнула! Не хотіла йти за Стаська, треба було ще почекати! Знайшлися б і кращі люди!»

Але що з того, чи хотіла тепер уже ти, Міловице, чи не хотіла, вибирати тобі вже не було як…

«То було б ще гірше, якби Міловиця втекла, а Ілько б послухав свого батька й теж би кинув її, – казала до батьків твоя хрещена мати, Міловице. – Отоді було б уже геть зовсім погано. А після весілля, може, й одумаються Чуйки, та й будуть дітям допомагати. Бо де це в селі хто й коли чув, щоб таке було, аби рідного сина батьки вигонили з дому, щоб не зробили весілля, щоб не прийняли невістки до хати!»

«Все може бути, якщо ті батьки – Чуйки!» – відповіла їй твоя мати.

У твоїх батьків ще й до твого заміжжя, дорога Міловице, не було великих статків, а тепер у тісній хаті треба було якось уживатися аж двом сім’ям.

Крім тебе, Міловице, тулилися в тісній глинянці ще чотири твої сестри й дорослий брат Тимко!

І те, що хата була вже геть затісна, то те нікого не обходило. Старенька, похилена, під соломою. Сіни, кухонька й велика кімната – ото й усе.

«А тепер дай сюди межи нас ще одного чоловіка, та потім ще малих дітей, то не буде де й розвернутися!» – жалілася твоя мати Горпина жінкам на вулиці.

«Діждала ти, Горпино, щастя, нема що казати!» – підкидала якась із них жару.

«Не про таке я думала. Але вже що…» – зітхала твоя мати, Міловице.

І до твого женіння, дорога Міловице, того баняка борщу, що приставляла твоя мати вранці до печі, ледь вистачало, аби всім позатуляти роти. А що буде тепер… Аж пекло з досади твоїй матері в грудях. Була вона зла і на тебе, Міловице, і на Чуйків, а найбільше – сама на себе.

«Аби ж було знаття, що вона таке утне, та такої прикрості нам наробить! Хоч бери й кусай тепер лікті», – жалілася мати до батька.

«Як усі наші дочки так будуть заміж виходити, як оце Міловиця, то нам в хаті й стіни полопають, – докидав свого твій батько Кіндрат, махаючи до заплаканої матері рукою. – Добре, що маємо сина, ото й буде наша надія, бо більше ні на кого, бачу, й нема… Зять – то не син».

«А ще таких хазяїв, як ті Чуйки, – дорікала мати. – Як вдасться Ілько в свого батька, то ще, може, ми в своїй хаті й не втримаємось, борони Боже».

«Вони-то й хазяї, але якісь безлюдьки».

«А ще стидно перед людьми, – казала про Стаськових батьків твоя, Міловице, мати, – тепер боюся й попід їх хату ходити».

Пам’ятаєш той день, бідна Міловице, як заходилися ви вдвох із матір’ю вимащувати в хаті стіни зсередини та знадвору – готувалися до весілля твого прикрого?

Бо що б там Чуйки собі не думали, але ж Ільків дядько Степан на своєму обійсті для вас весілля робив, то й мусили вже й твої батьки готуватися за звичаєм, та ще й дуже дякувати.

Витягнула твоя мати Горпина з клуні великі ночви на холодець, видерла піском чорні баняки, перетрусила подушки й грубі рядна, заставила батька твого Кіндрата справити старого тинка, та й чекали неділі.

А ти ж, Міловице, мов дурна була, й від щастя аж світилася. Оббігала ти півсела дівчат, і все з новиною, що ти заміж ідеш! І дівчата кругом хати вашої крутилися, весілля чекали, сміялися.

«Ой, їм є чого сміятися, – тяжко дихала над зарізаним кабаном твоя мати Горпина, – а тобі, Міловице? От вже як будеш молодицею без своєї хати, й смійся, тільки не знаю, чи захочеш тоді».

А ти, Міловице, своєї матері не слухала, і хотілося тобі сміятися на всю хату.

Пам’ятаєш, як скрізь за тобою, мов тінь, вештався Ілько й допомагав, чим міг.

Твоя мати Горпина приказувала до тебе, своєї дочки, Міловице, але так, щоб і зять почув: «Геть і є з чого радіти – не за господаря йдеш заміж, а за безхатченка! Щоб вам повік добра не діждати з таким-от женінням!»

А чи пам’ятаєш, рідна Міловице, вже після того, як ти вийшла заміж за Ілька й почали ви жити вкупі всі, як чогось ураз дуже посмутнів був і став увесь час ходити задуманий твій брат Тимко?

Якось одного дня зайшов він в обід до хати, сів на покуті, склав докупи грубі короткі пальці свої й тяжко зітхнув. А твоя мати, Міловице, з чимось саме бабралася біля припічка.

«Де батько?» – спитався її син, а твій брат Тимко, наче й сам не знав, що батько в хліві біля своїх двох волів був.

«Як це – де? Надворі. Пораються із Ільком. А ти чого увесь час такий замислений?» – дивлячись з-під ліктя на Тимка, дивувалася твоя мати Горпина.

«Маю я, мамо, одну думку, – сказав тоді Тимко. – Якби батько й ви не були проти, хотів би я поїхати в Америку. Кажуть он люди, що за океаном можна швидко заробити гроші. А тоді б я повернувся, та й жив би по-людськи, ще й вам би чимось допоміг. А то ж самі бачите, яка в нас тіснота! Хата стара, сніпками покрита, вдягнутись у що путнє нема. А так – поїду… Та й не сам же, із хлопцями. І то треба мені збиратися, бо їдуть скоро…»

На ці Тимкові слова твоя мати, Міловице, кинула на стіл ганчірку та й сіла собі і задумалася, бо вона вже не раз чула, як говорили люди в селі про Америку, та й багато хто там побував із сільських. А ще – з тих, що назад у село поверталися, й справді деякі господарями поставали!

Але ніколи й не думала твоя мати Горпина, Міловице, щоб син її теж наважився так далеко з дому їхати. Хоча… Хто-хто, але ваш Тимко кращого життя таки вартий був: і розумний, і до роботи всякої брався, а що вже вмів співати гарно! Не раз ти, Міловице, підслуховувала, як на вулиці затягували дівки й хлопці пісень. І тоді твого брата Тимка було чути з-поміж усіх найкраще.

Сам же Тимко й вивчився був грати на чужій гармошці, бо своєї купити не мав за що.

З якогось часу почали ви помічати, Міловице, що вчащає Тимко на посиденьки до дядька Олекси, той жив на самім краю села.

А в того Олекси, пам’ятаєш, Міловице, було два хлопці, й батько їм якось привіз із базару того дурного гостинця. Ох і кричала тоді на все село дядькова жінка Наталка! Але де вже вона могла дітися, коли гроші були витрачені і ніхто гармошки назад не візьме? От і почали Олексині хлопці вчитися грати.

Знайшовся для них і вчитель – кривий Микитка, він за навчання плати не брав. Бувало, наллє тітка Наталка коли дідові Микиті чарку, як попросить його до хати. А то – грають собі хлопці з дідом десь під вишнями чи на колодках. От біля хлопців, у Микитки того кривого, й Тимко ваш собі на гармошці грати вивчився.

Пам’ятаєш, Міловице, що відтоді, як де тільки збиралися хлопці й дівчата вкупі, то найчастіше на гармошці грали не хлопці Олексині, а твій брат Тимко?

Через це твоя мати й надіялася, що колись її син повинен буде вибитися в люди, бо ще й до того ж і письменний був! І чому б йому було й не поїхати в Америку? Другі ж їздили. І всі поверталися з грішми. І от би й ваш Тимко…

«Он повернувся Порфира. Привіз гроші, та ще й золотом! Купив поле і вже почав ставити нову хату! Я б теж хотів поїхати», – казав другим разом, пізно ввечері, як просився в Америку, Тимко про сусіда.

«Але ж, сину, це так дуже далеко, та Америка! Гляди, що з тобою в дорозі станеться, як же ми тут усі будемо? – більше журилася для того, аби впевнитися, що син не пусто так казав, твоя мати, Міловице. – Ти, сину, в мене їден, як палець… Я ж хочу, аби ти став господарем тут, у селі, щоб і я колись пораділа».

«Не буду ж я, мамо, увесь вік сидіти у вашій тісній хаті! – аж кричав на материні бідкання твій брат Тимко. – Де я тут між вами всіма дінуся?! Чи, може, у вас із батьком є такі гроші, щоб мене окремо відділити?! Чи мені, як Ількові, треба буде йти кудись у прийми?!»

Низько зігнувшись під одвірком, до хати увійшов тоді твій батько Кіндрат, обтрусився від соломи й від порання і спитав втомлено: «А чого це ти, сину, розваріювався так?»

«Хочу, тату, їхати до Америки, на заробітки», – сказав Тимко.

«А де ж грошей візьмеш на дорогу?»

«От бачите, у нас немає грошей ні на що! А як доведеться дівчат заміж віддавати, а мені женитися?! Підем старцювати? – казав твій розумний брат Тимко, Міловице, і він уже тоді твердо був рішив до Америки їхати й із хлопцями зговорився. – Мені й так уже стидно на вулицю виходити. Бачив, у що ви вбрали нашого Ілька на весілля! – кричав. – А я хочу сам убратися! Тісно мені тут межи всіх сидіти! Поля в нас мало, товару – дві вівці й воли! А ви, мамо, надієтеся, що я стану господарем? Коли ж це воно буде?!»

Сестри твої, Міловице, повиходили на той крик і слухали, їм було дуже цікаво: про що їхній брат так голосно кричить.

«А я хочу нову спідницю», – тихенько сказала намовлена Тимком маленька Тетяна.

Твоя мати, Міловице, втерла носа краєм хустини, а батько тяжко зітхнув, перехрестився до ікон і сказав: «Давай, сину, рано поговоримо, ти добре подумай».

«А відколи це ти став такий богомільний?» – здивувалася на побожність батька твоя мати, Міловице.

«Ет! Відійдіть!» – тільки й сказав.

«І де це до цих пір Міловиця з Ільком? Не намилуються ніяк!» – згадала про вас невесело мати. Бо пора була вже спати вкладатися, а в хаті дуже тісно було, й не мали всі свого місця.

«Ці не думають, щоб багатіти, цим одна любов у голові!» – дорікнув вам ваш батько, Міловице.

«Нехай-нехай, он як підуть у них свої діти, то буде їм любов!» – Не рада була вашому щастю й журилася твоя мати, стріпуючи з лави рядно.

«А в Міловиці скоро буде дитина?» – дивувалася твоя маленька сестричка Явдоха, бо тоді у вас все на видноті було.

«А то хіба не видно!» – пхикала трохи старша, Ярина.

«Ну-ну мені!» – зацитькувала дітей мати.

«Наче живота й не видно, – шепотіла голосно Тетяна до Явдохи. – Он як мама мала народити Катерину, то я ж бачила, що в неї ріс живіт, точно так, як тепер у Міловиці. Я б теж хотіла собі дитинку…»

«Я тобі зараз дам дитинку! – прикрикнула на дітей твоя мати, Міловице. – Лягай вже, батьку, спати, бо вранці у нас повно роботи буде!»

Десь за вікном гавкотіли собаки, але вони не заважали нікому спати, Міловице.

«О! То ж Міловиця з Ільком сватаються», – шепотіла до сестер Тетяна.

«Спіть мені!» – втихомирювала дітей мати.

«От бачте, мамо, – обзивався й собі Тимко, – як у нас дуже тісно, а я б привіз грошей з Америки, й ми поставили б через сіни ще одну хату».

Либонь, твоя мати Горпина слухала свого сина й думала: як то поїде її Тимко в Америку й заробить там гроші, та побудує хату з великими вікнами… Тоді вже й вибере він собі якусь хазяйську дитину за жінку і будуть вони хазяйнувати. А твоя мати буде приходити до них, і не буде їй так соромно, як за тобою, бідна Міловице. Мабуть, засинаючи, твоя мати думала: «Буду і я, може, ходити колись у чоботях із високими халявами! У новій рясній спідниці…» Певно, цілу ту ніч міцно спала твоя мати, Міловице, і цілу ніч їй снилася нова велика хата під бляхою, теплий кожух і квітчаста хустка.

А коли ви в ту ніч до хати з Ільком повернулися, то Бог його знає…

Не спав цілу ніч твій батько Кіндрат, він крутився на своїй лавці на всі боки, Міловице, бо обдумував синові слова й боявся…

І боявся твій батько, Міловице, либонь, через таку причину: в селі ще не забули тої історії, як Атаманчуків старший син Остап украв у свого батька коні, продав їх на базарі та й утік із тими грішми до Канади. Уже й минуло років зо п’ять відтоді, а ні про коней, ні про Остапа не було ніякої чутки.

От і мусив боятися батько, щоб не вийшло й із вашим Тимком чогось такого. Син він є син, але ж…

І не було в батька вашого великого багатства ніколи. А та пара волів, що стояли у клуні, коштувала хоч і не дорого, але ж і просто за так позбуватися худоби було б шкода. З другого боку, де б це Тимко й справді брав би гроші на поїздку? А коли він уже так собі надумав… «Прийдеться продати», – зважився батько, либонь, щоб не пішли ті воли якоїсь ночі в безвість.

Але ж і твій брат Тимко, Міловице, не був схожим на звичайних сільських парубків. Щодня Тимко гарно зачісувався, хоч і в старе вбирався, але якось воно на ньому сиділо й рівнесенько, і як на нього шите й підібране було – такий гарний твій брат!

«Це добре, – думав, либонь, засинаючи аж під ранок, батько, – що син рішився їхати, не буду його збивати, а гроші мені потім віддасть; може, ще й сам в люди виб’ється».

І аж тоді вже провалився в сон батько твій, Міловице, як почув, що до хати рипнули двері – повернулися ви з Ільком.

Тимко ж, твій брат, заснув міцно відразу. Він для себе вже все був вирішив. І, певно, коли б твій батько і був проти, то знайшов би Тимко можливість добратися за океан, бо дуже хотів вилізти зі злиднів і жити по-людськи.

Твоєму братові, Міловице, давно вже було затісно в батьковій хаті, а ще стало гірше йому після того, як із вами став жити Ілько. Тимкові здавалося, що він став у рідній хаті зайвий, хоча це було й не так…

Тимко вже починав парубкування, пам’ятаєш, Міловице? А те, що мав твій брат гордий характер, то й хотілося йому гарно вбратися на вулицю; але у батьків ваших, у Гаврилюків, на одяг новий грошей не було. Хазяйські сини хвалилися перед дівчатами то новими штанами, то чобітьми, купували цукерки. І Тимко хотів би так само… І соромився дуже твій брат своїх нестатків.

Знаєш, Міловице, твій брат і вдома, в селі, працював би, не боявся ніякої роботи Тимко. І роботи ж тої було! Але що з того?… Поля свого у вашого батька було мало, вистачало тільки на їдло й худобу. Багатіти твої батьки, Міловице, не мали з чого, та й не вміли вони багатіти.

А твоєму братові Тимку, моя Міловице, крім батьківського хазяйства, заробити в селі більше ніде було! Якби і найнявся твій брат Тимко до когось батраком, то які там заробітки б мав? І Тимко не раз із заздрістю поглядав на своїх двоюрідних братів, у яких батько був багатий, бо побував колись у Канаді. Коли приїхав дядько назад додому з грішми, то купив собі коня, поставив хату на дві половини, купив землі й розбив садок. У дядьковій хаті, бачив Тимко, вікна скляні були! А у вас, бідна Міловице, із пухиря свинячого… Ото твоєму братові Тимкові було, мабуть, і заздрісно, й дуже гірко.

Дивився увечері Тимко на свої босі ноги й порепані, і мріяв, певно, про те, що колись він і собі матиме високі ялові чоботи. Але коли? Й усе частіше задумувався твій брат про те, де ж дістати грошей йому й куди йти на заробітки.

А це якось прочув, Міловице, твій брат Тимко, що його друзі Сергій та Гордій збираються за океан їхати, і вирішив проситися разом із ними за компанію.

«Хлопці, я б теж поїхав із вами», – сказав якось Тимко.

«Поїхали! А що? – прийняв твого брата до компанії Сергій. – Гуртом веселіше буде».

«Що, допекло вже бідування?» – гірко сміявся Гордій.

«Та допекло…» – зітхнув Тимко.

«То просись у батьків, та й рушаймо!»

«Тільки треба роздобути гроші, – нагадав Гордій, – щоб заплатити за дорогу. Треба ж добратися до Одеси, а там уже далі пливти пароплавом. Я знаю, як їхати, розпитав у дядьків. Казали люди, що наших заробітчан там скрізь беруть із охотою, бо наші люди ні від якої роботи не відказуються! Поїдемо, хлопці, в Америку, та й заробимо там гарні гроші, бо у нас таких ніде не платять».

«Знаєте, хлопці, хіба люди брешуть, але чув я, що в Америці можна за місяць заробити грошей стільки, що нам тут і не снилося! – казав Сергій. – Америка – це дуже багата страна. Там всі жінки ходять у шляпках й у туфлях, а не так, як у нас – босі чи в чоботях, а по дорогах в Америці скрізь їздять машини, і люди такі багаті, що вже й лінуються самі робити! Американці, кажуть, позвикали до розкошів та й розледачіли. От наші люди й беруться за них робити! Зате ж і платять українцям дуже добре. Кажуть, що багато наших людей там назавжди жити лишаються. А тоді ще й стають багатими, женяться на американках, бризкаються одеколонами! А тут – що? На вікнах – пухир свинячий? Там, кажуть, вже давно у всіх людей у вікнах скло стоїть, хліб не печуть, а купляють у лавках, і багато всякого такого є, про що у нас і не чули…»

«Ви собі, хлопці, як хочете, а я, мабуть, як доберуся до Америки, то там і залишуся», – відказав на такі слова твій брат Тимко, Міловице.

«Ти тільки знайди грошей на дорогу, а тоді вже назад приїдеш, як пан, якщо захочеш їхати…»

«Буду просити грошей у батька, я знаю, що дасть, а ні, то…» – тільки й сказав Тимко.

«То візьмемо самі!» – зареготався тоді Гордій.

Бо ж, ти знаєш, дорога Міловице, між собою Сергій із Гордієм вже були й вирішили, що гроші візьмуть там, де й Атаманчуків Остап. Так що твій батько Кіндрат недалеко ходив, коли боявся, що і його син Тимко може взяти гроші, де їх не клав. Ти ж знаєш, дорога Міловице, що відчай і не на таке людей штовхає…

А ваше з Ільком весілля, пам’ятаєш, Міловице, лише один день гуляли?

Перше – не було дуже за що, а друге – з чужої хати йшов твій молодий за жінкою – батьки його від тебе, Міловице, відмовилися.

Пам’ятаєш, дядько Степан вирядив свого племінника з хати, як у селі годилося: дядина Густя дала Ількові твоєму в руки два образи та й благословила вас замість матері.

І на вашому весіллі були гості, рідна Міловице: люди зі сторони Чуйків зранку посиділи в дядька Ількового Степана в хаті.

Перед тим зі світлої хати повиносила дядина Густя геть усе чисто в комору надвір, поприймала з землі картаті рядюжки, а хлопці повносили в хату дві довгі лавки й ослін, на якому в другий раз ставлять ночовки (як ганчірки перуть), та й порозставляли столи попід вікнами вздовж стін.

Ількова тітка Густя не хотіла, либонь, але мусила зносити згори миски на борщ, позичати по сусідах ложки й розкочувати рулони грубих сірих рушників по столах.

А тоді, рідна Міловице, нечисленні гості від Чуйків вирушили гуртом до твоїх батьків.

На весіллі вашому, дорога Міловице, теж грали сільські музики. А після музик тих замотала тобі мати на голові квітчасту хустку, і розійшлися весільні гості по селі спати.

І ти плакала після гостей, бідна Міловице, бо за звичаєм сільським молоді теж повинні були йти на ніч від хати батьків молодої до хати чоловікової, щоб там і зостатися ночувати й назавжди. Але ж Чуйки не хотіли тебе за невістку, Міловице, то й залишилася ти цієї ночі у своїх батьків, а з тобою й Ілько заночував…

Але втішав і казав тобі Ілько, Міловице, що низька й тісна, а ще до того ж і неприбрана від весілля, ваша хата старенька сподобалася йому дуже, бо тут він житиме тепер разом зі своєю жінкою, із тобою, Міловице.

Важко, либонь, було на серці твоєму Ількові від того, що ні батько, ні мати його не одумалися й не прийшли, щоб хоч поблагословити сина на одруження. Бідний, він цілий день, ти бачила, крутив на всі боки головою, але…

І даремно, Міловице, Ілько на другий день після весілля ходив до своїх батьків додому.

«Приходити – приходь! – казав Ількові батько його Ксень. – Але приходь сам! Хоч, то й ночуй коли або й так живи, я тебе від себе не вигонив. Але жінки твоєї, Міловиці, я не знаю!»

А Ількова мати, безмовна й тиха Текля, тільки хлипала.

«Ану мені вмовкни! – кричав на неї батько Ільків. – Маєш других дітей, то вже хоч за ними вслідкуй! А сюди більш не вмішуйся! Треба було плакати багато раніше!»

«То хіба ж ти ніколи й не змилостивишся? – либонь, просила мати. – Уже ж і весілля в Ілька було».

«То тобі у хаті Горпини треба?! – кричав до своєї жінки Ксень Чуйко. – Тобі треба тут її дочки Міловиці, через яку в нас тепер сина нема?! Нехай по селі люди собі що хочуть, те й говорять, а я в своїй хаті хазяїн і моє слово тверде! А ти будь проклятий, як житимеш і далі з Гаврилюками! І діти твої…» – прощався на порозі з твоїм Ільком його батько Ксень, Міловице.

Ось так говорив із своїми батьком і матір’ю і йшов назад додому Ілько, тяжко почепивши на плечі голову, і щастя його від одруження з тобою, кохана Міловице, затягувалося хмарами. Але що вже мав робити твій Ілько, Міловице?

Не солодко, ой не солодко давалася вам ваша любов…

А тут, пам’ятаєш, Міловице, якраз почалася гризня й колотнеча між тобою і твоєю матір’ю.

Не знати й від чого, з якої причини і з якого дива, але люто зненавиділа тебе, Міловице, відразу ж після весілля твоя мати. Перемінилася геть і стала гірше чужої, як вернулася ти з молодим чоловіком назад до своєї хати, але вже не дівкою, а заміжньою молодицею.

Може, через те, що Ілько прийшов до вас із порожніми руками, ще й себе приніс? А в його батьків були вгодовані бики на продаж і багато всякого другого багатства. А може, через те сердилася мати, що навіки втратила надію бачити свою доньку, тебе, Міловице, заможною господинею…

«Ходив же той (не хотіла твоя мати спочатку Ілька і на ім’я називати) до батька свого впертого, але що толку з того? – казала вона жінкам на вулиці. – Не дав Ксень синові ні курки! Мало того, що зіпхнув свою дитину на мою голову, то він тепер ще й кирпу гне! А той таки все ходе до Чуйків! Ви таке бачили?! Я думаю, що він там ще й робити буде, а тут – тільки спати, може? От уже нещастя й горе на мою бідну голову впали! А Міловиця моя й не журиться! Їй на все байдуже! Та я як взяла б того нахлібника (Ілька) в оборот, то він би у мене не такої б ще заспівав! Підманув дівку, закрутив її голову дурощами! Хто більше в позорі цьому винен? Але як уже сам ходиш, то хоч думай: Міловиця ж тепер Чуйкам – законна невістка! Має по закону на все право! А то… Це ж не заміжжя, це ж стид і страм якийсь! І що я вже тій дурній Міловиці не кажу, що я вже не торую, повчаю її, а вона одне: я його люблю, мамо! Побачимо, як ця любов боком вилізе! Але воно, дурне, матері не слухає!» – оправдувала так, либонь, твоя мати Горпина свій сором перед людьми в селі. Спочатку ж вона ще якось терпіти старалася, тільки губи стискала дужче й сердито сопіла. Але що далі, то все дужче їй не подобалося, що ви з Ільком прийшли жити до неї в хату.

«Мамо, щось мені млоїть», – якось пожалілася ти матері, Міловице, встаючи вдосвіта та ще й поночі з постелі.

«То, Міловице, тра було, щоб млоїло тебе трохи раніше, та й не в тому місці!» – сердито відказувала твоя мати, гаркаючи баняками попід припік. І сама, певно, дивувалася від тої люті скаженої до рідної дочки.

А ти, бідна Міловице моя, уся никла й низенько хилила голову, твоє щастя і свято несподівано закінчувалися.

Пам’ятаєш, дорога Міловице, як твоя мати Горпина щодень робилася настирливіша у своїх зачіпках? Ставала злою та кричала на все. А Ілько твій все рідше усміхався, Міловице, він біг із хати надвір і там брався до всякої роботи. І все рідше залишалися ви з ним удвох, бідна Міловице, хіба вночі… Та й то, де серед такого кагалу могли б бути ви тільки удвох?

«Як це ти метеш? – заходжувалася дорікати щоразу, тільки ти бралася за віник, твоя мати, Міловице. – От я як повимітаю скрізь, то піл чистий, а після тебе, як кури подерлися! Ти, Міловице, таким прибиранням у хаті павуків тільки розводиш. Теж мені господиня!»

І ти, Міловице, крізь сльози пригадувала, що мати твоя ніколи до того такого не казала; але це було тоді, як ти ще була неодруженою, Міловице.

Або: «Що ж це робиться у нас у хліві! Батько на вас усіх не роздереться!» – дорікала голосно за Ілька твоя мати сердита. Хоч саме Ілько найбільше тепер і порався.

А Тимко ваш, як поселився в хаті Ілько, все частіше тікав від роботи. Твій брат мав більше вільного часу тепер і ходив вечорами на вулицю, а повертався пізно. І ти, Міловице, думала собі, що хоч брат твій Тимко, може, коли заступатиметься за Ілька, може, потоваришує з ним. Але й Тимко зробився для вас наче чужий. Другими очима тепер дивилася на тебе, Міловице, рідня, і тобі боліло…

А діватися вам із Ільком було нікуди…

«Батько мій чути не хоче!» – гірко зітхав Ілько, коли ти, Міловице, несміливо його запитувала: що, може, одумався свекор? Материні дорікання й причіпки тобі все дужче боліли.

«Нехай би вже чужі люди з’їдалися, а то ж – свої, і поплакатися нема кому…» – бувало, мучилася тяжкими думками ти, бідна Міловице.

А тут якраз почалися колгоспи…

Побачивши, що в світі твориться щось непевне, продав одного дня батько свої воли та й дав гроші у руки синові своєму Тимкові.

На дорогу. До Америки.

Пам’ятаєш, Міловице, як замотав батько папірці в полотно та й простягнув твоєму братові Тимку?

«Їдь, – сказав, – може, сину, чогось і доб’єшся в світі. Тільки ж гляди мені… Ти ж сам бачиш, як нам тут…»

«Тату, я обіцяю, що гроші поверну зразу ж, як тільки зароблю», – запевняв твого батька щасливий Тимко, Міловице.

А твій батько Кіндрат стояв, як стовп, добре видивляючись на свої покручені пальці, й думав, либонь: «Поверне чи не поверне мені гроші Тимко?»

Бо ж уранці, після того, як просив гроші на Америку, встав Тимко вдосвіта й знов своєї завів: «Не дасте мені, тату, гроші, то мушу іти і десь красти. А в Америку з хлопцями я все одно поїду», – пригрозив.

Ви всі нишком слухали, а твоя мати Горпина в сльози:

«Ой господи! – кричала вона. – Та хіба ж таке може бути, сину мій? Де ж це й коли видано, щоб у нашій сім’ї хто був злодієм?!»

А батько сів, повернувся до образів і почав ворушити губами – молитися. І молився батько, і плакала мати, аж поки в хаті зовсім не розвиднилося.

А тоді встала ти, Міловице, і мати на тебе накинулася, щоб учити хазяювати тебе. Пам’ятаєш, як здійнявся в хаті страшний галас, Міловице, і як дуже заплакала перелякана маленька Катерина, сестра твоя?

«То що, тату?» – спитав, як востаннє, твій брат Тимко.

«Треба ще, сину, подумати. Бо хіба ж ти хочеш, щоб я отак згарячу збував наші воли? Та й, може, не штука то, щоб їхати світ за очі! Куди ти поїдеш, Тимку? Ти ж хоч щось межи чужими людьми втямиш робити?» – взявся ще відговорювати твого брата Тимка батько, бо сам був несміливий зроду.

«Тату, мені треба гроші», – дивлячись під ноги, твердо стояв на своєму Тимко.

«Всім треба гроші! То йди й зароби десь!»

«Я вас прошу, тату, продайте воли, бо…»

А тоді, пам’ятаєш, Міловице, як Тимко взяв шапку і, кинувши: «Дивіться!» – вискочив у двері?

«Тобі не жаль для чужої людини хати, – мала на увазі Ілька твоя мати, – а для свого сина шкода волів?!»

Тоді ж то твій батько Кіндрат і вирішив: як Тимко додому повернеться, йти з ним на базар та й збувати воли; на дорогу грошей повинно вистачити.

До базару того залишалося ще два дні, і твій батько Кіндрат, Міловице, старався все вдома поробити: позвозив до двору сіно, повичищав у клуні, повишкрібав волам спини – і чекав.

А Тимко то й геть був відбився від дому перед дорогою. Вечорами пропадав твій брат десь із хлопцями і приходив аж під самий ранок, а тоді спав до полудня.

«І не трогай мені дитини! – сичала до батька твоя мати, Міловице. – Син поїде від нас далеко, може, й з рік його вдома не буде. А яка там, в тій Америці, робота? Певно ж, дуже тяжка! Задурно ніхто грошей платити не буде. То нехай Тимко наш хоч відпочине. Бо ми, крім Тимка, вже он маємо собі іншого помічника», – про Ілька думала.

«Та хто ж його зачіпає, – казав батько, – нехай спить… Та й чи ж багато отак зважаться їхати аж за океан…»

«Як подумаю, що це ж Тимко буде пливти морем, а тоді житиме між чужими людьми, – жалкувала за сином твоя мати Горпина, – а ще ж мови американської тої не знає… І так мені тривожно…»

«То заховай його під спідницю!»

І мати хрестилася до темного дерев’яного образа: «Слава ж Тобі, Боже, за сина!»

А сестри твої, Міловице, вже швидко й рознесли були по селу чутку, що ваш Тимко скоро вирушатиме в Америку.

Через те й поїхали батько з Тимком у неділю в сусіднє велике село Цибулів, спродали там воли, і поклав батько гроші за пазуху. Назад вони вже йшли пішки. А коли в обід сіли ви всі гуртом за стіл полуднувати, вийняв батько гроші та й віддав у руки Тимкові.

«На, сину, та й не кажи, що батько тобі волів жаліє. Ти ж у нас один син…»

«Дякую вам, тату, я віддам», – пообіцяв Тимко.

«Віддаси…»

«Що ти таке кажеш?! – сварилася твоя мати, Міловице, бо їй здавалося, що батько думає на щось погане для сина в дорозі. – Наш Тимко – не гірший за других! Аби благополучно переплив океан, аби здоровий добрався, а вже там заробить…»

«Тату, будьте певні…» – насупився Тимко, певно, пригадавши, що йому тепер лежить довга дорога.

Пам’ятаєш, Міловице, як після Тимкових слів настала тиша в хаті й було таке чуття, що це поминки.

Бо ж тоді ви прощалися назавжди з Тимком…

А Тимко, пам’ятаєш, Міловице, як узяв із батькових рук гроші, так відразу ж і веселий став, бо він уже давно чекав на той день, коли разом із хлопцями за границю з села рушатиме.

Вже, мабуть, бачив себе твій брат Тимко в білій сорочці, а поряд із собою – по-модному вдягнуту дівчину, як він хотів; і була та дівчина у туфлях із підборами, з червоними у помаді губами. Про таке вже, либонь, думав твій брат Тимко.

І здавалася йому, Міловице, ваша хата тісною й убогою, а сільські дівчата – якимись грубими й некрасивими. У грудях Тимкових запалювалася нетерплячка, він уже надіявся на нове життя… Аж гордився сам за себе твій брат Тимко, радів зі своєї рішучості.

Пам’ятаєш, Міловице, як той день настав?

Востаннє взяв твій брат Тимко до рук гармошку та й заграв.

«Не переживаймо, хлопці! – весело сміявся Сергій, Тимка, твого брата, товариш, – і в Америці будемо співати! Там наших людей багацько! Кажуть, що по вечорах збираються усі, як є, гуртом та й гуляють, співають пісень, ще й танцюють! Як будуть у нас, хлопці, гроші, то й в Америці співати будемо!»

В дорогу синові поклала твоя мати Горпина два десятки варених яєць, замотала в ганчірку шматок жовтого сала, вклала півбуханки хліба, дала чисту сорочку на зміну, з тим і провела його за село.

Довго ще стояла твоя мати, Міловице, й дивилася вслід хлопцям, як вони йшли за Лису гору. Чи ж здогадувалася вона, що бачила сина свого Тимка востаннє?…

За горою оглянувся твій брат Тимко на своє село, перехрестився у той бік, де стояла церква, та й покинув Україну назавжди…

Частина 2

І для кого це ти так низько квітчасту хустку на голові пов’язала, необдумана Міловице?

Важко було вам після всього зживатися з батьками, моя Міловице, але і ти, й Ілько були собі дуже тихі. Та ще й знали ви, що батькам треба коритися, бо жили ж ви разом із їх ласки тепер, хоч і трудилися нарівні зо всіма. Мали ви, Міловице, надію, що пізніше колись окремо жити відділитесь.

Пам’ятаєш, Міловице, як гарно навчилася ти в своєї матері полотно ткати?

«Трудитимемось, ночей недоспимо, як буде треба, та й якось і собі на хазяйство розживемося!» – вспокоювала ти Ілька.

А скрізь у вас по селу, рідна Міловице, пам’ятаєш, тримали вівці.

Як обростали ті вівці густим руном, то люди стригли їх, а тоді пряли на веретенах: намотували із вовни грубі клубки й розсотували на козельці нитку. «Вкладай пряжу на верстат і вправляйся із нитками!» – вчила так тебе прясти твоя мати, Міловице. Із конопель тіпали повісмо й теж робили прядиво. А вже тоді із грубого сукна шили ви собі свити й теплі валянки.

У жнива ж ти, бідна Міловице, тепер вставала ранесенько, і від самого ранку йшла в поле, поки роса ще лежала і стерня м’якенька в босі ноги не колола. А сонце теж вставало разом із тобою, Міловице, та й собі слідком бігло… Тобі ж треба було на полі разом із другими жінками швидко жати і викладати разом із усіма високі копи, щоб повезли їх потім чоловіки волами на молотарку.

А перед тим треба було ще й накрутити в руді перевесел із сирої осоки – мотузків трав’яних грубих, щоб сніпки було чим ув’язувати.

Зерно із сніпків змолочували люди гуртом у коморах та на токах і зсипали у засіки, а з соломи, що оставалася, дорога Міловице, закручувала ти крутіні і в піч встромляла – для палива. От на таких крутінях після жнив і варили ви з матір’ю перед роботою чи пізно вночі борщ із кашею.

Хати на той час у селі, пам’ятаєш, Міловице, робили з рудої глини. І треба було тільки діждати осені, щоб була свіжа полова, щоб була солома на сніпки. А тоді треба було нав’язати з жита кулів, щоб ними хату вшивати, аби тепла була й вітри не продували.

Пшеничну соломку, пам’ятаєш, Міловице, брали хазяї на підстилку коровам і собі на господарство.

А вам у хаті, Міловице, треба було щось і на піл постелити, бо на чому ж тоді усім спати? Спали у вашій хаті на долівці всі покотом, накривши сіно ряднами, свитками та кожухами.

І роботи в тебе було, роботи багато, бідна Міловице!

«Діждемо осені, а там толокою всі разом, дасть Бог, зліпимо вам із Ільком невеличку хатину свою», – пообіцяв тобі в жнива твій батько Кіндрат.

А ти, радісна Міловице, вже й місце собі пригляділа – в кінці села, на високому горбі біля берега, там ще не було жодної хати.

Високий горб той був порослий увесь чисто акаціями, а понад самий берег іще й вербами та вільхами обтиканий.

Це попід той горб ви йшли колись удвох із Ільком, як ти була на Трійцю ногу порізала…

«Ти спочатку розродись, – казала на твоє щастя твоя мати, Міловице, – окріпнеш від родів трохи, а тоді вже й візьметеся з Ільком за свою хату».

«А поки що складайте гроші, бо ж ти вийшла заміж не за багача й на поміч від свекра нема вам чого чекати. А ми… Ми хіба поможемо роботою», – казав батько.

Пам’ятаєш, Міловице, як уперше зазнала ти радощів материнства? Не минуло й двох тижнів від того, як народився твій первісток Макар, а ти вже мусила на роботу йти, в колгосп. І мріяти про власну хату вже й не мала коли, така ти була змучена й заклопотана…

Один тиждень тільки й полежала ти спокійно в убогій хаті батьківській, Міловице, а тоді прийшли до вас із контори сільрадівці й почали «сватати» до роботи.

«У вас у хаті багато людей, – казав місцевий активіст тобі, Міловице, – а нам на нове спільне хазяйство треба робочих рук. Як будете з Ільком ходити на роботу в колгосп, то швидко получите землі під свою хату!»

«Та ж я тільки-но розродилася», – показувала на дерев’яну колиску на гачку під низьким сволоком ти, Міловице.

«Ніхто ж тебе не заставляє йти на роботу сьогодні. Як підкріпнеш, тоді й вийдеш, а чоловік твій нехай уже зараз іде, все рівно сидить у чужій хаті… І як швидше почнете робити, то більше й заробите!» – манив активіст.

А ти, пам’ятаєш, Міловице, спочатку й зраділа, почувши про свою хату. Але…

Почалося з тими колгоспами у вашому селі щось непевне робитися. Чи не щодня збирало начальство людей серед села на степку й виголошувало, що конче й неодмінно всім треба йти в колгосп. А для цього треба було ще й віддати всю землю, худобу й інвентар у спілку.

«Ви ж чули?! – репетувала крива й запатлана Улька, близька від вас сусідка, на всю вулицю, – кажуть, що, либонь, ще й жити всіх разом заставлять, і спати усіх під одним рядном, усі покотом – і жінки, і чоловіки, і діти! Оце вам і совєцька власть, оце вам і колгоспи! У-ха-ха-ха!»

«Хай Бог милує!» – хрестилися другі жінки.

«Та що ти оце верзеш! – спиняла крикуху Катерина, жінка дуже вбога й слаба. Чоловік у неї був п’яницею та ще й ледащем. Катерині не було чого віддавати до спілки, бо нічого вона й не мала, от жінка й раділа. – Не буде в селі тепер багачів і бідних, чуєте? В гурті ж нам, жіночки, буде легше робити, і врожай буде всім порівну!»

«О! Якщо в колгоспі будуть такі роботяги, як ти або твій чоловік, – не змовчала Улька, – то гарно там наробите!»

«Це ж треба буде свою корову до гурту віддавати! – стогнала якась, либонь, Варка. – А я тільки-тільки діждала молока».

«А тепер пити його буде Катерина», – сміялися жінки.

«І буду пити! От побачите, що буду!» – плювалася та й ішла геть.

Пам’ятаєш, Міловице, як тоді в селі сумно стало? Бо ж ніхто не хотів віддавати з двору господарство за просто так, ніхто не хотів збувати свого поля та й залишатися старцем…

Не хотіли, але мусили тоді здавати у колгосп одну корову й твої батьки, Міловице. Пам’ятаєш, як твоя мати Горпина плакала й кляла таку владу, а батько її заспокоював:

«Такі тепер часи настали, що зробиш? Бо як не віддамо – все рівно ж прийдуть і заберуть. Та й не вивезуть же нашу скотину зовсім із села, будуть люди ходити та й глядіти за коровами. І ти сама, Горпино, і Міловиця, й дівчата, будете ходити у колгосп і дивитися за нашою коровою. Тільки й того, що не вдома вже буде стояти, – вспокоював твою матір батько, Міловице. – Казали ж у сільраді, що і пшеницю, і просо, і цукру дадуть людям, так що не плач…»

«Як не плач?! – кричала голосно твоя мати Горпина. – Віддай тепер своє, а тоді виглядай у вікна?! А де мені молока дітям брати?!»

«В колгоспі… Ось пішов Ілько наш на роботу в колгосп, піду я, піде скоро Міловиця, та й будемо носити…»

Так заспокоював себе й жінку твій батько Кіндрат, хоч і добре розумів, що воно ніколи не буде так, як він каже. Але де мав дітися, не за своєю волею мав збувати з двору худобу – корову й свині, як і всі люди в селі.

Найтяжче ж було виводити батькові твоєму, Міловице, з двору воли, які за півроку вже після від’їзду сина свого Тимка купив він за надіслані з Америки гроші…

Пам’ятаєш, Міловице, як ходили тоді конторські люди від хати й до хати, кому казали в колгосп іти, а кому й пригрожували.

«Як не підете всі сім’єю у колгосп, то рахуйте, наче вас і в селі нема! – кричав голова колгоспу до тих, що «упорствували». – У больницю – ні ногою руш, будуть злодії грабувати, ніхто за вас не вступиться! А то ще й до відповідальності будемо притягувати, судити вас будемо, в Сибір робити відправимо! Тепер нову державу строїмо, нова влада нові порядки впроваджує, а ви поперек горла їй стаєте?!»

«Чули, – тихо увечері казав за столом батько, – он Бутилюків уже й розкуркулили?»

«Чули…» – зітхав Ілько.

«Вигнали усіх із хати на вулицю. Бутилюки тепер пересиджують у родичів, а в їхній хаті буде сільська больниця. А в Сміхуновій хаті організовують ясла для дітей».

«Які це ясла?» – питалася ти, бідна Міловице.

«А такі ясла, – казала твоя мати, – позгонять усіх молодих жінок у колгосп на роботу, як тих коняк, а дітей маленьких, цицькових, щоб не заважали матерям робити, знесуть у купу, покладуть усіх разом в якійсь хаті, і буде за ними дивитися колгосп!»

«А як котра дитина заслабне?» – дивувалася ти такому диву, Міловице.

«То ж на те й буде в селі больниця колгоспна! – відказував твій батько. – Заберуть дитину з ясел і покладуть в больниці!»

«Який страх!» – боялася.

Пам’ятаєш, Міловице, як щодня в селі все більше й більше було всяких перемін? І вже чи не з кожного двору та й хтось ішов у колгосп. На якийсь час залишилася в селі тільки жменька мала одноосібників, але для них призначили величезні податки…

«Куркульня! – кричав голова колгоспу через високий тин у подвір’я до трудящих у селі людей, Яцинів. – Підождіть, ще на вас управа найдеться! Самі прибіжите проситися до гурту, але ми ще подумаєм, чи приймати вас, чи ні!»

А бідніші – то ті всі вже були у колгоспі ще з першого дня.

А тоді, пам’ятаєш, Міловице, як почався наступ на церкву? Відібрала нова влада у батюшки ключі й заборонила колгоспникам туди ходити.

«Замість церкви – усім на общественні роботи!» – кричав до людей управляющий.

І дивувалася ти дуже, бідна Міловице, коли бачила, як розбирали колгоспники по дворах непотрібні вже, бо порожні, хліви та клуні куркульські й звозили усе в одне місце. З того мотлоху будували потім довгі комори за селом та загони для спільної колгоспної худоби. А тоді ходили дядьки-колгоспники й гукали по дворах, щоб зносили хазяї в купу ще й увесь свій реманент, щоб було чим коло землі колгоспної робити.

Пам’ятаєш, як у великій хаті ще одного розкуркуленого твого односельця, Міловице, організували кухню і столову?

«Нащо вам, жіночки-колгоспниці, бабратися із печами вдома! – весело кричав зразу голова колгоспу. – От повариха на все село і наварить, і напече».

А потім ти чула, рідна Міловице, як говорили то тут, то там люди по селі, та й сама ти ж бачила, що як були спочатку в загонах колгоспних вгодовані хазяйські поросята, то була і їжа з них у їдальні смачна, а потім…

«Як воно не моє, то нащо я біля нього буду падати», – казав то один, то другий колгоспник. І обіди ставали щораз біднішими.

«Щось немає толку з тим спільним господарюванням», – казав твій батько, Міловице.

Бо ж яке то й справді було те господарювання…

Пам’ятаєш, Міловице, чим то все тоді скінчилося? Через місяць, побачивши, що ні в чому нема толку, більшість людей розібрали своє, що від зарізу полишалося, та й повиходили з колгоспу. І яка ще худібка там була зосталася, то забрали хазяї її назад до себе додому.

Але вам, Міловице, з Ільком – що?

Все рівно нічого свого ви не мали як до колгоспів, так і після.

А в сусідньому від вас селі Цибулеві, Міловице, вже понад п’ятдесят років працював тоді цукровий завод, і незважаючи на революції та війни, буряки вирощували кожної весни й до осені. От і трудилося багато сільських людей на заводі.

Ще твоя бабця розповідала, Міловице, що повирубували колись пани розкішні дубові гаї на завод і для нього дрова. А потім палили ті дубові дрова під котлами і бухкали в небо чорні клубки диму.

Говорили люди в селі, що тисячу двісті десятин землі засівалося буряками для заводу.

В осінь, ти бачила, Міловице, як копали ті корені цукрові робочі копачками та й скидали на полях у високі купи. А тоді одні жінки з ножами сідали кружком і відрізали від буряків гичку, інші накидали почищені буряки на підводи й ті везли їх до кагатів, щоб потім уже з тих куп брати й підвозити корені на цукроварню.

Ті люди, що на заводі працювали, називалися робочими…

А вам, колгоспникам, як забрали були до гурту землю, то залишили тільки по клаптику землі біля хат, щоб на грядки було.

І тримали люди в селі і далі кури й корови, гусей і вівці – у кого що було й хто на що міг витягнути.

Але великі поля колись хазяйські, куплені за гроші, по копійці складені, тяжкою роботою зароблені, з далекої Америки привезені, відійшли до колгоспу вже назавжди.

«Хочеш хліба – йди на роботу», – казали до вас, селян, Міловице, коли хто йшов у колгоспну контору й питався, як же тепер без землі жити…

І мусила ти йти в той колгосп, як і всі, Міловице, бо мала надію, що спроможетеся ви з Ільком з колгоспною поміччю від батьків окремо жити відділитися. Йшла ти з дому ще й тому, бідна Міловице, щоб мати не гризла тебе з ранку й до ночі поїдом.

Ілька в колгоспі записали вантажником і сторожем відразу ж; а ти, Міловице, як і інші сільські жінки, мусила тепер влітку сапати буряки для заводу, а восени і взимку робити на колгоспному току.

Зі страхом щоранку дивилася ти, Міловице, як за новими порядками у велику колись хазяйську хату з усього села жінки, що йшли на роботу в колгосп, вранці зносили своїх маленьких дітей. І дві няньки-колгоспниці бавили тих дітей аж до вечора. А щоб діти від голоду не плакали, колгосп давав для ясел продукти.

Коли ж ішла ти, бувало, додому, щоб пообідати й Макара маленького погодувати, то бачила, як під’їжджала до ясел підвода, няньки клали на її дно, вистелене соломою, рядки туго сповитих дітей і їхали в поле, на ферму – туди, де працювали мамки. А жінки, побачивши підводу, покидали роботу і йшли годувати грудьми своїх дітей. Як же діти всі були вже нагодовані, то нянька вкладала згортки на підводу знов і віз торохтів назад до ясел. І так бувало по три рази на день, і день при дні.

І без того було нелегке й смутне життя у хаті твоїх батьків, Міловице, а тепер стало ще важче. Залишалася зранку вдома тільки твоя мати Горпина з найменшими дітьми – Тетяною та Катериною, і ще плакав у колисці твій маленький син Макар, бо до ясел віддавати його ти боялася.

Тихо було тепер у подвір’ях людських серед дня в селі, не так, як колись. Бо колись надіялися на своє від своїх рук, а тепер доводилося – на колгоспне.

А в Ількового батька була велика хата під бляхою. Мав твій свекор, Міловице, в своєму хліві аж три корови, вгодовані бики й телиці, мав ще й шість десятин поля, не пішов із усіма в колгосп і не віддав нічого…

Бо як прийшли до свекра твого, Чуйка Ксеня, й почали казати, щоб ішов він до колгоспу разом із усіма, то на те він скинув із себе штани й розвернувся білим тілом до гостей, ще й викрикнув:

«А поцілуйте мене, колгоспники зачухані, в сраку!»

Пам’ятаєш, Міловице, який дуже впертий був Ільків батько Ксень? Увесь час мало по його бути. Не захотів колись, щоб син женився на неугодній йому, на тобі, Міловице, а як той не послухав – відцурався зовсім, то так і тепер робив: у колгосп не захотів іти – то й відмовився.

«Не піду я у той кагал!» – сказав твердо й раз.

І активісти дарма ходили в своїх чорних шкіряних куртках щодня попід вікнами в свекра твого Ксеня.

Цього ж разу, як скинув Ксень штани, подивилися на виставу та з тим і пішли.

А тоді твій свекор Ксень, Міловице, та пустив великого злого собаку бігати без цепка по подвір’ю, тісно затулив ворота, й ніхто не міг більше до його хати й до нього самого добратися.

«Зараз! Не діждетеся! Я віддам на розкрадання зароблене тяжкою працею моєю?! – кричав до своє жінки Теклі твій свекор. – Хай тільки котре ще раз всуне в моє обійстя носа! Це що ж, я піду, як прохач, попід колгоспи?! На роботу в кагал мені треба йти?! Та у мене й вдома є що робити! Не піду я в колгосп, нехай він разом із усіма западеться! Нехай он наш дурний Ілько йде і робить, як він не послухався свого батька й пішов зразу в прийми! Хай ті йдуть, що їм нема де жити! А я, слава Богу, маю своє подвір’я!»

І не пішов Ільків батько Ксень у колгосп.

Але, пам’ятаєш, Міловице, що цього йому не забули й голої спини не пробачили…

Вже через місяць після того, як твій брат Тимко поїхав до Америки, дізналася ти, Міловице, що прийшов від нього лист аж із далекої Канади. Писав Тимко, що тяжко робить він серед чужих людей, але й заробляє гарно.

А ще через півроку вислав ваш Тимко батькові назад позичені гроші. Дев’яносто тисяч золотом було! На той час, Міловице, то були дуже великі гроші.

Було в листі від Тимка про те написано, що працює він удень на заводі Форда. А увечері разом із хлопцями з села підробляють гуртом у ресторані – грають на гармошці й українських пісень співають.

Пам’ятаєш, Міловице, як твоя мати Горпина плакала й теребила лист від свого сина Тимка в чорних своїх пучках?

«Оце у мене одна путня дитина є! – говорила, дивлячись повз тебе, мати. – А ви всі – ледарі й колгоспники!»

Тоді якраз тільки-тільки починали в силу входити ті колгоспи, і ніхто ще не знав, чим то все воно і як закінчиться.

І так було на початку тих колгоспів, либонь, Міловице, що худобу й поле в людей забирали, але гроші – ще ні. Бо ти бачила, як же дуже радів твій батько Кіндрат, тримаючи в руках зароблені його єдиним сином гроші.

Певно, щасливий був твій батько, що й він тепер незгіршим може бути від будь-якого в селі господаря! Тепер, думав, мабуть, твій батько, Міловице, що бідувати вам не доведеться більше ніколи.

«А де це тут у нас та так багацько грошей можна було б заробити? – дивувався він. – І нехай Тимко і не їде назад».

«Це ж чому?!» – сердилася на такі батькові прикрі слова твоя мати Горпина.

«Та ти ж тільки подумай: якщо стільки грошей можна заробити за півроку, то як же гарно живуть в Америці люди! Нехай і наш син поживе…»

«Та там же кругом чужі!» – не мирилася з батьком твоя мати, Міловице.

«Поживе наш Тимко трохи між чужими людьми, та й стануть вони йому за свої. Бо якого добра тут ми бачимо? Немає грошей, то й свої люди гірші за чужих, а як є гроші, то рідні скрізь знайдуться, – казав далі батько. – Та й наші, сільські люди, біля Тимка є. А ще скільки з усієї України там?»

«А я таки буду чекати, що наш Тимко назад повернеться, – товкла своє твоя мати Горпина. – Заробить грошей, то й у нас можна буде гарно жити. Не будуть же увесь час колгоспи…»

Ось так, Міловице, твої батьки журилися собі, й вирішували за твого брата Тимка, і не знали, що він там уже й оженився був…

А твій батько Кіндрат, як отримав гроші, відразу ж пішов на базар у Цибулів і купив собі там пару молодих волів.

Не знав, бідний, що дуже скоро муситиме їх віддавати до колгоспу.

А поки що твій батько радів. Гордо вів він додому воли селом.

«Це ж Тимко вислав назад гроші за мої воли», – казав батько до стрічних людей.

І, пам’ятаєш, Міловице, що Тимкових грошей вистачило б батькові не тільки на худобу одну.

«Те, що з волів лишилося, давай замастимо в стіну або закопаємо… – просила твоя мати Горпина, Міловице. – Бачиш, які тепер непевні й трудні часи настали? Он дівчата наші ростуть, колись же їм треба буде весілля робити. Та й повернеться ж, може, колись наш Тимко назад…» – мріяла.

«Пожди трохи, – спиняв твою, Міловице, матір батько, – може, треба буде ще витратитись на що».

Але твоя мати Горпина, як стало пізніш видно, була права.

Треба було зразу й замастити решту грошей в стіну або ж закопати…

Бо вже другого дня після того, як привів твій батько Кіндрат із базару волів, зайшло у ваше подвір’я двоє чоловіків.

«Там такі гарно прибрані, – розказувала на вулиці дівчатам сестра Ярина, уже майже дівка. – Мати наша все відмовлялися, казали, що не віддадуть грошей, бо й самим тепер треба. А той дядько, що з чорним чемоданом, каже: «Заберете собі, коли буде треба або коли схочте, бо це ж у вас дуже багацько грошей вдома лежить, гляди, ще й можуть украсти, тепер скрізь злодії». А тоді батько сказав дядькам, що можуть обманути й вони. А другий дядько показав бумагу з печатками, цебто – государство людей не обманює! То батько й оддав, а замість грошей йому назад дали бумажку з печатями.

Сусідські хлопці й дівчата слухали Яринину розповідь, дивуючись.

Ось так, Міловице, твої батьки поклали Тимкові гроші в банк, що був аж у самій Умані! І батькові було спочатку спокійно. А от твоя мати Горпина, Міловице, зовсім не була рада такому обміну: змінити золото на бумагу, нехай і з печатями!

І увечері при каганці твоя мати плакала.

«Обдурили-таки! – дорікала вона своєму чоловікові. – Це ж треба здумати таке – поміняти гроші на папірці! А тепер куди йти й де шукати, як буде нам треба? І чи ти, Кіндрате, чи ти хоч був коли в тій Умані? Чи ж ти знаєш, де той банк стоїть? – плакала. – А мені, щоб знав, та не було б геть і так гірко, якби їх просто в нас украли якісь злодії!.. Хоч би знала я, що то не по моїй вині у нас тепер грошей в хаті знов нема, а так… Геть і людей стидно! Це ж яким треба дурним бути, щоб мати гроші в своїх руках – і в безвість віддати!»

«Не бійся, як що, то маю ось папір із гербом і печаткою», – заспокоював батько. Він був певен, що як поставив хрестик на гербовім папері, то тим наче гроші й позапечатував, і від усього світу сховав. Хоча після сліз твоєї матері, бідна Міловице, сумнів почав точити і його.

І от на ніч іще раз добре роздивившись на той хрестик свій, батько папір поклав за образом, як робили тоді всі в селі.

«Я чула, що скоро будуть роздавати садиби молодим колгоспникам, у кого своєї хати нема, – тихенько сказала ти, радісна Міловице, якось увечері своєму Ількові. – Будуть тягнути жеребки майбутні хазяї, може б, і тобі піти?»

«Куди там мені тягнути, – зітхнув Ілько. – Ну геть як і випаде нам садиба, то з чого ж почнемо строїтися?»

«Попросимо помочі в моїх батьків… У твого батька, може, що дасть, дядько Степан, та й почнемо? Ти ж, Ільку, бачиш, що немає нам тут життя, мати щодень робляться зліші…»

Пам’ятаєш, бідна Міловице, як Ілько на твої слова важко зітхнув? Він же тебе любив, Міловице, через тебе й мусив жити тепер у приймах. Але нічого не міг вигадати несміливий Ілько, не міг насмілитися, не знав, як почати й що робити, щоб стало вам жити краще.

А в твоїх батьків підростали ще діти, твої, Міловице, сестри, і в хаті вашій усім стало дуже тісно. Хоч зранку ви з Ільком ішли в колгосп на роботу, а маленького Макара ти, Міловице, пробувала вже віддавати в ясла.

Пам’ятаєш, як ще поночі вставала ти, бідна Міловице, й розтоплювала піч? А тоді ставила свого баняка поряд із материним. Накладала у свій і у материн всього, що треба було до страви, і йшла у колгосп на роботу.

В обід бувало, що їла ти й у колгоспі, Міловице, й Ілько теж там полуднував. Але часто бігала ти додому, як удома був твій синок Макар.

Мати твоя в колгосп не пішла, Міловице. Вона все жалілася, що дуже слаба й що нездужає. А як вас і так із хати багато ходило на роботу, то матері твоєї Горпини й не зачіпали. От мати й товклася собі цілий день по вбогому своєму господарству.

І було вже, щоб не сердилася мати, ти, Міловице, зважилася й віддала дитину свою, як і інші колгоспниці, в ясла. Але твій синок Макар почав дуже слабнути й захирів. А мати ж твоя, Міловице, все рівно сиділа вдома. То й шкода було тобі своєї дитини, щоб не мучилась, і вирішили ви з Ільком, що залишатимете онука на твою матір.

І мусила ти, бідна Міловице, тепер часто бігати з роботи додому, до дитини наглянути.

Бігла ти вранці у колгосп, Міловице, і бувало таке, як приходила ти на обід, то вже твій борщ у печі докипав.

Але й не раз вмивалася ти пекучими слізьми.

Бо ж мати твоя, Міловице, пам’ятаєш, була дуже сердитою на ті колгоспи, що розбили її думку про достаток геть, хоч і забрали потім свою корову ви назад до двору. Але волів Тимкових уже були з’їли колгоспники. І от свою злість твоя мати Горпина все частіше згонила на тобі, Міловице, на старшій своїй дочці, неначе ти була у тих колгоспах винна.

А ти, Міловице, своїй матері увесь час змовчувала, бо почувалася вже й за колгоспи винною…

Ходила ти, бідна Міловице, щодень на важку роботу, але нічого звідти не приносила. І хоч працювала ти й удома після роботи нарівні з матір’ю, але все ж була в хаті зайвою. Добре знала ти, рідна Міловице, що треба вам із Ільком відділятися, але була ще ти молодою і нізвідки не мала помочі.

Ось так і терпіла ти мовчки біду, Міловице, і все надіялася на своє хазяйство.

Бувало таке, що приходила ти з роботи додому й хотіла сипати їсти, бідна Міловице, але не мала що. Бо мати твоя зробилася дуже скупою і віднедавна почала варила їсти окремо від вас.

«А ти, Міловице, хоч і живеш у моїй хаті, а маєш уже свою сім’ю, то й вари собі обід сама!» – казала.

От ти й варила, Міловице.

Але бувало таке, що приставлений уранці до печі баняк свій знаходила осторонь і борщ у ньому не був зварений.

«Мамо, а чому ж мій борщ не варений? – питалася ти у матері своєї, Міловице. – Я ж уранці в піч його уставляла?»

«А я тобі що, за кухарку наймалася?! – сердито кричала на такі слова твоя мати Горпина. – Я вашу дитину задурно бавлю, то ще й варити вам буду?!»

І, бувало, починала ти, бідна Міловице, пізно поночі знов варити вечерю свою. А тоді при свічці сиділи ви з Ільком коло столу, як усі вже спали.

Пам’ятаєш, Міловице, як тихо й гірко ти тоді плакала, а Ілько твій хмурився? Бо й так важка робота й нестатки ваші допікали до самих печінок, а ще й терпіти треба було домашню колотнечу.

«Коли б було можна, то я б додому і зовсім не йшла», – тихо жалілася ти Ількові, Міловице.

«Ти б не йшла! – гірко відказував тобі Ілько. – То це ж хоч хата твоїх батьків… А куди ж оце я ходжу?!»

І прикушувала ти язика, Міловице, бо боялася, щоб Ілько не кинув тебе саму тут, у матері, та й не пішов назад від тебе до своїх батьків, бо ж на те ви були ще й не вінчані. Через це й умовкала ти, Міловице, й переставала жалітися на матір свою, мовчки ковтала сльози й старалася всім годити.

Як і раніш, ставила ти свій баняк на припічку, й бувало таке, що заставала після роботи страву в нім готовою.

«Як добре, що хоч Тимко наш не бачить цієї біди! – часом жалілася твоя мати Горпина вранці. – Йдуть усі з дому, як ті волоцюги, роблять десь усі гуртом, а їсти волочуться назад до хати! І шукай їм, що дати їсти! Чого ж це колгосп так погано годує?»

Пам’ятаєш, Міловице, як твоя мати Горпина почала була все частіше згадувати свого сина Тимка і ставила його за приклад для всіх, говорила до брата твого вголос, неначе Тимко й справді був десь тут і міг чути її.

«Ти бачиш, Тимку! – показувала твоя мати на образи. – Уже й помолитися не можна мені вільно, у церкву людей не пускають! Треба тепер до церкви йти так, щоб ніхто не бачив, бо інакше ще й висміють! Тепер, Тимку, найбільший ледацюга в селі став прикладом для всіх, бо в ледацюги нічого немає, а господар – куркуль! Були б і ми, Тимку, куркулями, якби не розплатилися з тою голотою твоїми, синочку, волами!»

Пам’ятаєш, Міловице, як у ті трудні часи твій батько Кіндрат, та й усі ви в хаті, ставали молитися до образів?

І дитину свою, Макара, ти, Міловице, охрестила…

Батюшка таки розвінчав вас із Стаськом, бо той через два місяці хотів знов женитися – знайшла йому мати нову жінку.

Але повінчатися й собі з Ільком ви не встигли.

І хрестини дитині своїй справляти вам не було з чого.

«Нехай справляє твій дядько Степан! – сказала твоя мати Горпина до Ілька, коли він спитав, чи можна закликати ваших кумів до хати. – Мало того, що сидите мені на шиї, то ще й гуляти хочете! От як підете, Ільку, на своє хазяйство, тоді й справляйте собі геть і хрестини, як здужаєте!»

«Але ж це й ваш онук», – на те казав Ілько.

«То не тільки мій онук, але й твого батька!» – відмовляла на те твоя, Міловице, мати Горпина.

А батько, може, щось би й хотів сказати, але тільки рукою махав. І в твого батька серце кров’ю обливалося за тим, що робилося у вас в селі, де вже там було радіти онукові та з жінкою своєю сваритися.

А тобі, Міловице, терпіти було все важче…

А одного разу, пам’ятаєш, Міловице, не вистачило тобі терпіння зовсім?

Перед роботою ти теж того дня встала ранесенько і приставила звично борщ та кашу свої до печі. І поки ви з Ільком собі поралися, поки никалися по хаті й по господарству, все приставлене тобою поспіло.

Замотала ти, Міловице, свій обід у рядно, поцілувала маленького Макара й пішли ви з Ільком у колгосп на роботу.

А Ілько твій, пам’ятаєш, Міловице, ставав понурий все більше?

Всі ви з дому в той день на роботу пішли, залишалася у хаті тільки мати доглядати дітей і онука.

І була у твоєї матері Горпини, Міловице, одна щира приятелька – тітка Тетяна. Товаришували вони ще з дитинства, а потім ще й покумалися. От і сходилися куми частенько вдвох одна до одної, щоб поговорити й пожалітися на важке життя. А ще аби почаркуватися, і таке було…

«Випиймо, кумо, гіркої за нашу гірку долю!» – часом казала тітка Тетяна, переступаючи поріг вашої хати, як нікого, крім твоєї матері, в хаті не було.

«А чом би й ні! – не противилася твоя мати. – Не все ж тільки чоловікам гуляти! Тепер таке безголов’я у світі робиться, що нема нам теперечки на що й надіятися! То чого ж і не випити? Кумо, випиймо!»

І всідалися куми за столом, коли нікого не було в хаті, та й причащалися горілкою.

І було так, Міловице, що заважав бабі Горпині, твоїй матері, її онук Макар. Але й на те знайшла твоя мати управу: замотувала вона сухий без зерна кукурудзяний качан у ганчірку, тикала дитині твоїй до рук, та й пускала його повзати попід ноги.

«А чого це Міловиця та не віддасть свою дитину, як другі жінки, до ясел?» – питалася в твоєї матері її кума Тетяна.

«У той кагал? Віддавала вже! Але ж ця дитина через день та й хвора, а тоді кому, як не мені, знов за Макаром дивитися? Та ще й на ліки треба тратитись, і воно ж вищить! То нехай пересиджує!»

І сидів твій синочок малий Макар, бідна Міловице, у рідної баби під столом, із кукурудзяною куклою в роті.

Часом маленькі тітки бралися забавляти малого, Міловице, і гралися із ним. Але швидко їм те набридало, тож бігли твої сестри на вулицю.

А як же змарніла ти передчасно, Міловице! І вже не була ти рада ні заміжжю своєму, ні скорому материнству. Бо ж деякі твої, Міловице, подружки-однолітки ще дівували, й увечері могли виходити хоч і на вулицю, і ніхто їм не дорікав тим та й не докоряв шматком хліба, пересидженим кутком. А ти, Міловице, мусила йти працювати, та ще й потім вислуховувати материні докори.

«Певно, матері моїй гірко через від’їзд Тимка, а ще й через ці кляті колгоспи», – заспокоювалася такими думками ти, Міловице.

«Яка ж у тебе мати зла», – часом тихенько казав тобі, не міг змовчати, Ілько.

І замість того, щоб прийняти його жалощі, ти, Міловице, сердилася на чоловіка свого нещасного та ще й огризалася: «Твоя мати, бач, Ільку, не дуже за мою краща! Моя мати нас хоч терпить і дитину глядить! А твоїм батькам – байдуже, вони й зовсім від нас одцуралися!»

На такі твої гіркі слова, пам’ятаєш, Міловице, як низько Ілько схиляв голову й надовго замикався від усього світу в собі? А ти й розуміла, бідна Міловице, що дарма образила чоловіка свого, але так тобі ставало хоч на крихту легше, бо могла ти хоч на когось свою біду перекласти.

Відробивши «дурний день», як люди казали на колгоспну роботу, поверталася ти зморена додому, Міловице, й невеселі думки бджолами роїлися в твоїй голові.

От і того дня, йдучи стежкою вже попід самі ворота, жалкувала про своє гірке життя.

Пам’ятаєш, Міловице, як підійшла вже ти була майже під вікна і зненацька почула з хати голосний материн сміх?

«Тітка Тетяна, певно, знову із матір’ю чаркуються», – подумала про сусідку вашу.

Бо так воно тоді й було…

Прочинила ти в хату старі двері, бідна Міловице, а вони голосно рипнули й провалилися в темні сіни. Налапала ти клямку з сіней і штовхнула другі двері в хату, а звідти впав тобі в очі сніп світла й засліпив тебе. І спочатку ти, Міловице, й не роздивилася, але коли вступилась уже до хати, то побачила, як, доїдаючи вечерю, сиділи за столом твоя мати Горпина й тітка Тетяна – веселі. І стояла перед ними надпита пляшка, лежали пиріжки і яйця варені.

Пам’ятаєш, як утомлено ти привіталася, Міловице, й хотіла скинути вже з голови хустку? Але скинути зовсім не встигла, так налякалася тим, що під столом побачила. Там, під столом, на голій землі, лежав собі твій маленький синок Макар і аж посинів від натуги, й не мав уже сил плакати, а тільки хрипів, мокрий та брудний увесь, ще й пхав у рот всяке сміття й навіть каку свою, а баба на те й не дивилася. Сиділа твоя мати Горпина за столом, і реготілася на все горло, і цідила собі горілку з бутля. А ти оторопіло стояла, бідна Міловице, у хаті батьківській і широко розкритими очима дивилася на все, а матері твоїй було байдуже.

Тільки тітка Тетяна зніяковіла була й до дитини твоєї хотіла було нагнутися. Але потім, побачивши, що твоя мати Горпина, бабка Макарова і кума її, не звертає ніякої уваги ні на онука свого, ні на матір його, і собі розвернулася до столу назад.

А тобі, Міловице, тоді аж кров уся разом шугнула у голову! Як кинулася ж ти до Макара свого, як схопила свою дитину нещасну на руки, як заголосила – і з хати прожогом надвір вибігла!

А тобі назустріч – Ілько.

«Завтра ж іди у колгоспну контору, пиши заяву, нехай нам дають садибу, будемо свою хату строїти!» – голосно схлипуючи, кричала ти до Ілька, Міловице.

«Що таке?!» – сполошився він.

«Не можу я більше терпіти! Ти подивися, до чого мати довела нашу дитину!» – притискаючи мокрого й захлялого сина до грудей, плакала ти, Міловице.

Ілько ж голосно зітхнув і тільки міцно стиснув кулаки. Не пішов він у той день ні до хати, ні до господарства, а посунув прямісінько до магазину, бо там наливали горілку…

А ти, Міловице, наплакавшись досхочу, мусила йти назад до хати. Бо куди б іще мала діватися з дитиною?

Але твердо після того випадку поклялася ти собі, Міловице, що назавтра з самого ранку будеш просити голову колгоспу, щоб виділив вам із Ільком землю на свою садибу.

Пам’ятаєш, Міловице, яка того року стояла тепла й суха осінь у селі?

І саме в ту пору чотирьом сім’ям молодих колгоспників, що тягнули в колгоспній конторі жеребки, випало під садиби місце аж на самім кінці села, на порожньому горбі між глинищем і Лисою горою, те місце, яке ти собі була колись і нагледіла…

Місце під майбутню вашу хату з Ільком було дуже гарне. Ти стояла, Міловице, і скрізь із горба озиралася: як унизу простелявся широкий берег і левада й дуже близько між травою поблискувала місцями вода. Землі в тебе мало бути багато.

Яка ж краса та воля розгорталися перед твоїми очима, Міловице, у тому відділеному від села кутку! Тут мало скоро витися ваше з Ільком гніздечко, тут мали родитися й рости ваші діти… Якою щасливою ти почувалася, стоячи посеред того горба, Міловице!

«Чи гусей тримати, чи корову попасти – ось тобі, згори зійшов – і жени!» – казала твоя мати Горпина.

От відразу ж після наділу землі й зійшлися ви, всі чотири сім’ї, на новому місці, щоб між собою домовитися, хто й де буде будуватися.

І вам із Ільком, Міловице, дісталося місце з самого краю, від дороги і Лисої гори, ще й ваш город простягався донизу горбом до самого берега.

«Хоч випала нам садиба скраю й землею донизу, зате ж у нашім городі буде свій берег!» – раділа ти, щаслива Міловице, так, наче вже й стояла твоя хата тут, прямісінько між густих заростей акацій та вільх.

«Викопаю тобі в березі глибоку копанку, – казав повеселілий Ілько, розглядаючи місце, – будеш до копанки ходити, Міловице, й полоскати сорочки».

Пам’ятаєш, Міловице, як сокира аж вищала в дужих Ількових руках, коли він вирубував місце під майбутню хату вашу?

А потім зійшлися люди толокою й зліпили для вас невеличку хатинку з глини, і до зими ви перейшли туди жити, від батьків твоїх окремо. По сусідству ж із вами, Міловице, поселилася Ількова рідна сестра Олександра, вона була вже заміжня.

Пам’ятаєш, Міловице, як було вам із Ільком дуже тяжко починати своє хазяйнування? Бо ні поради, ні помочі вам не було звідки чекати. Тільки й того, що віддав Ільків дядько Степан на нове господарство ваше старого верстата прядильного, і цілу зиму пряла ти, Міловице, полотно і рядна, аж пучки від прядіння того твої порепались, аж кров на ті рядна з пальців цвіркала. Та ще й верстат займав собою всю вашу невеличку хату.

А маленький синок ваш Макар повзав під ногами по земляній долівці, яку замостили ви з Ільком сухою осокою й соломою.

У печі твоїй, Міловице, потріскувало сухе гілляччя, бо близько був берег і ще неподалік – ліщинові зарості, тож піч палити вам було чим.

Але й у хаті вашій убогій вам добре було, спочатку так вам із Ільком здавалося.

А на весну мусила ти, бідна Міловице, нести свого сина Макара знов до матері…

І народжувалися в вашій глиняній маленькій хаті на горбі одне за одним діти.

Після Макара народилася Ганя…

Як же, мабуть, було гірко тобі щодня дивитися, як, накрутивши на ноги полотняні обмотки, твій Ілько вставав уранці з лави та й ішов із хати в колгосп. Не дивився він іноді навіть на тебе, рідна Міловице, бо був дуже змучений, через те й сердитий. Через нужду й нестатки ваші не могли ви, молоді ще, бачити щастя вже й на своєму хазяйстві.

Ти теж зранку щодня моталася у ганчір’я, Міловице, напинала на голову картату грубу хустку, бо так вдягалися всі молодиці в селі, ставила на стіл накраяний скибками чорний хліб, затягувалася тугим паском – і нипала слідом. Ілько йшов на роботу в колгосп, щось вантажити чи сторожувати, а ти, Міловице, на буряки.

Пізніше брала ти вже й Макара за руку, а маленьку Ганю садила за плечі – й несла свій важкий вагітний живіт спочатку до матері, а тоді вже до колгоспу. На новім нужденнім хазяйстві родилися у вас діти, Міловице…

Того дня ще з обіду почав накрапати дощ. У вашій хаті маленькій і убогій стояли густі сутінки. І ти, Міловице, прийшла додому раніше, зварила борщу пісного й понагодовувала ним дітей.

У сінях ваших, Міловице, вже кілька день лежала капуста – попід стіну тулилися великі білі головки й просилися, щоб ти вже бралася їх сікти. Ще й любила ти, Міловице, щоб так, як і в твоєї мами в хаті, над дверима було завішано пучками калини, тож і висіли над капустою кров’яними цятками пучки калини тепер – на зиму єдині ліки для вас від кашлю.

Втомлена витягнула ти, Міловице, стару діжку з-під столу, поклала на ослінчик дошку й узялася сікти важкі капустяні голови. У цей час діти твої вовтузилися тихо в кутку біля печі. І дивилася ти сумно, Міловице, які ж сорочечки на них сірі й полатані.

Твій старший синок Макар сміявся голосно, і мостив із кукурудзяних качанів для сестрички Гані ляльки, і цілував її, як починала плакати.

Уже було й близько до півночі, й діти твої, Міловице, повлягалися були спати на осоці, і вирішила вже й ти собі лягати, роботу до ранку кинути, а Ілька все не було… І тут хтось дуже загрюкав у хатні двері. Перелякано схопилася ти на ноги, Міловице, й кинулася до дверей відчиняти. Ледь витягнула в темноті дерев’яний брусок із скоби, а знадвору війнуло в хату вологою.

«Зараз уб’ю! Сука!» – кинувся від дверей тоді до тебе озвірілий Ілько, вимахуючи чорними кулаками. А ти, бідна Міловице, й відсахнулася від нього назад, і впала собі на ослін біля капусти недосіченої, аж діти попрокидалися від того грюкоту – і собі в плач.

Від Ілька ж, ти чула, дуже смерділо самогоном. Бачила ти, Міловице, як грізно посунув на тебе з кулаками Ілько, хотів уже, либонь, і битися. А ти подивилася на нього знизу вгору спокійними сірими очима й – «Не лякай дітей», – попросила тихо та лагідно.

Ніколи не був Ілько таким сердитим до того разу, ніколи від весілля не здійняв він руки на тебе, Міловице, аж тут…

«То нужда наша в тому винна», – тихо шептала ти, заспокоюючи потім свого Ілька, й гладила долонями його бідну голову.

«Вибач мені, Міловице, вибач… – просив у тебе Ілько. – Це я з горя й відчаю».

«Та я й не серджуся на тебе, Ільку, он тільки дітей мені шкода».

«Якби ж я знав, якби знав! То не зав’язував би тобі й собі світу!.. Це через мене ти повинна тепер так мучитись».

«Ні, ні, Ільку! Не говори на себе, – пошепки заспокоювала свого чоловіка ти, Міловице. – Ти ж бач, зараз усі так живуть, не ми одні. Та й хата ж у нас є, і діти, слава Богу, здорові. Ну біда в світі, та що ж із цим вдієш?»

«Могли б батьки нам хоч допомогти чим, як он іншим…»

«Та й батькам тепер не легше, ніж нам», – шепотіла ти, Міловице.

«Тату, ти не будеш нас більше лякати?» – виглядав на вас із печі Макар.

«Не буду, сину, більше вже не буду!»

Горілка потрохи вивітрювалася із Ількової голови, і він ставав такий, як і колись – мовчазний та лагідний.

Але горілки було в селі вашому ще багато, Міловице, як і біди, і горя, і злиднів.

Трапився і такий день, пам’ятаєш, Міловице, коли у вашій хаті був празник? Тоді на зароблені трудодні виділив колгосп Ількові корову. Ну, ще до корови було далеченько, так, дали вам із колгоспу на сім’ю малесеньке теля, але ж то був не бичок, а теличка! Тепер тільки треба було її доглядати, а вже коли вона виросте, то треба буде повести до бика та й чекати на свою корову.

Правда, теля від тої корови вирощеної треба буде потім здати у колгосп. Але ж у вас залишалася корова! Своя! І раділа ти, Міловице, що скоро матимеш своє молоко й сметану.

«Тільки ж глядіть мені за телям добре!» – наказував дітям і тобі Ілько.

І ви всі разом від щастя сміялися.

Як же Ілько вніс до хати теля й пустив його попід теплий припічок, воно витягнуло шию й заплямкало губами. А Макар підставив свою долоньку, і теличка почала смоктати його за пальці.

«Ого! Слина тече аж по лікті!» – закричав Макар весело.

І ти, Міловице, кинулася варити бовтанку, щоб нагодувати нею теля.

Приставила ти до печі невеличкого баняка, а як закипів окріп, вкинула туди жменю ячмінної дерті, почекала, аж поки запіниться каша, а тоді винесла баняка надвір, щоб вихолодився. А як минуло трохи часу, набрала ти повен черепок рідкої бовтанки й вмочала туди теляті губи. І теля голосно плямкало, а тоді знову мукало. Як же наїлося, вийшло ваше теля посеред хати, широко розставило ратиці й зробило калюжку на землі.

«Я буду прибирати!» – закричала маленька Ганя і, схопивши з-під порога рядно, товкла ним калюжку.

«А в нас є корова!» – радісно кричав другого дня до баби своєї Горпини Макар.

«Така корова, як з твоєї матері хазяйка!» – казала баба.

А увечері ти, Міловице, повернулася з роботи, нагодувала дітей, чоловіка, теличку, а тоді внесла в’язку свіжої осоки, кинула на земляний піл, та й упала зверху, кривлячись від болю, і сказала Макарові бігти й кликати сусідку, твого Ілька рідну сестру Олександру.

«Тітко Олександро! – гукав маленький Макар від тину. – А йдіть-но швидко до нас, бо чогось мама кличуть!»

Тітка не чула, а Макар усе кричав, аж почув від городу Ілько той крик та й прийшов питати, що сталося.

«Мама лягли на осоку й стогнуть».

Кинув тоді Ілько з рук роботу та й побіг сам сестру кликати.

Як увійшла Ількова сестра Олександра в хату, то й Макар за нею убіг, і постояв трохи й собі біля печі. А вже як Олександра здійняла від печі чавун із окропом і почала розмотувати з чистого рушника гостро наточеного ножа, то Ілько сина з хати у сіни й вивів.

«Тату, тату! А чого мама стогне?» – питався у свого батька твій синок Макар, Міловице.

«Скоро у тебе з’явиться братик чи сестричка!» – зітхав у сінях Ілько.

«А звідки ж воно візьметься?» – перепитувала дитина.

«Тітка Олександра у пелені принесла».

«А чого я не бачив, як вона несла?» – дивувався Макар.

«Бо дитина з’явиться у мами з живота. Бачив, який у мами великий живіт?»

«А як же та дитина в мамин живіт попала?»

«Вітром, видати, десь надуло», – жартував Ілько.

«А чого ж мама стогне? Її, певно, дуже болить?» – питався далі Макар.

«Болить…»

«То можна я зайду та й буду тримати маму за руку?»

«Не можна».

«А Ганя чого на печі сидить?! – не хотів миритися з тим, що його не пускають, Макар. – Гані можна? А мені? Я теж хочу до мами!»

Але скоро двері самі відчинилися – і Макар із Ільком почули, як у хаті вже плаче маленька дитина, ще одна твоя дитина, Міловице…

Зайшли рідні до хати, а Макар відразу ж і кинувся до тебе, Міловице, і став на дитя роздивлятися.

А ти, Міловице, лежала поверх рядна мокра та дуже бліда, і накрила тебе Олександра кожухом по груди. А поряд із тобою, бідна Міловице, в плетеній старій колисці квилила туго сповита у твою стару спідницю маленька дитина.

«Дівчинка!» – сказала Олександра до твоїх старших дітей і чоловіка.

«А я б хотів братика», – тихенько прошепотів твій синок Макар, підійшов до колиски й заглянув усередину.

Там він побачив, Міловице, синювате зморщене личко, яке було геть негарне. І побачив, либонь, Макар, беззубий, наче у старезної баби, ротик, що червонів голими яснами. А дитя твоє, Міловице, все кривилося й голосно плакало.

«Плаче», – всміхалася ти втішно, Міловице, бо то була твоя маленька дитина.

«Тепер знов почнеться в хаті крик! Треба нам було тої дитини! Он тільки-тільки Ганя як виросла!» – бурчав невдоволено Макар. Але до сестрички своєї всміхнувся.

«А як сестричку назвете?» – питалася Олександра.

«Назвемо Христушка…»

Родин для Христушки, ви, Міловице, не робили. Не було в неї ні хрещеної мами, ні хрещеного тата. Не вспіла ця дитина твоя, Міловице, побачити ні баби, ні діда.

Відразу ж на другий день після уродин мусив Ілько вистругати маленьку домовину й покласти туди сповите немовлятко ваше. Сам і поніс Ілько покійну дитину ховати на цвинтар.

«І похрестити не вспіли, – бідкалася, сидячи поряд із тобою, хворою, на невеличкому ослоні твоя мати Горпина. – Як же це так вийшло, Міловице?»

«Так сталося», – тихо відказувала ти своїй матері, а потім вже й усім, хто запитував, чого померло дитя.

Так сталося…

А сталося тому, що дуже зморена була ти, Міловице, й після пологів погодувавши Христушку, дуже міцно заснула тієї ночі. Та й не почула, як лягла поверх дитини – і задушила…

І стояла поряд із тобою, Міловице, плетена з лози колиска. Але чомусь не поклала ти до неї своєї маленької дитини. Бо сон звалив тебе, тяжко змучена Міловице, так несподівано, що ти й незчулася.

Колиска стояла собі порожня коло стіни, а твоє дитя малесеньке, пригрівшись біля материних грудей, навіть не писнуло, бо було ще дуже слабке. І ти, Міловице, крізь сон не почула…

А що була пологами зболена, та й так роботою перемучена, то ні разу за ніч і не прокинулася, і не спохопилася до своєї дитини.

Коли ж рано почало розвиднятися у вікнах, почула ти, Міловице, як щось дуже муляє й тисне тобі під боком, а ще груди від молока розпирає-болить, і згадала ти про свою дитину, але було пізно, бо дитя вже й не дихало.

Пам’ятаєш, Міловице, як, побачивши, що ти накоїла, то затерпла й заніміла від жаху: це ж ти сама задушила свою тільки щойно народжену дитину! Тепер же, думала ти, Міловице, відвернеться від тебе геть усе село. Будуть плювати услід тобі люди, або ще й до суду потягнуть. Бо ж ти дітовбивця тепер! І боялася ти, що не зможеш довести людям, що ти не винна…

Бо пам’ятала ти, Міловице, як таке вже в селі траплялося, що жінка задушила свою дитину вночі, ненароком на неї лігши. Тоді довго всі шепталися й хитали головами на таку матір. І ти дуже боялася такого осуду, Міловице. Ще й тобі було жаль дуже дитини своєї, й пік тобі душу твій ненавмисний гріх.

Знала ти, і було ж не раз ще й таке, що немовлятко мале в якійсь сім’ї помирало під час пологів, або ж відразу після них, бо хворе було.

І тоді таку матір люди жаліли. Бо не була така дитяча смерть гріхом, а скоріше горем.

І тільки ти сама знала про причину смерті своєї маленької Христушки, Міловице, тож і вирішила собі, що більше ж ніхто, ніхто в цілім світі не повинен знати.

Переклавши мертве тільце дитини своєї у колиску, накрила ти його, бідна Міловице, ще й зверху хустиною, щоб ніхто не здогадався, навіть хатні твої! А тоді вже сіла біля колиски, Міловице, й почала собі вільно стогнати від горя й тяжко хлипати. Впала лицем у лозу й душилася ти в ній гірко, Міловице. Ридаючи над колискою, певно, боялася ти, щоб ніхто не дізнався, що дитина задушилася під тілом твоїм… Про це тільки ти добре знала, але лише ти, бідна Міловице, і більше ніхто… Жодна жива душа…

Того ранку відразу ж за тобою, бідна Міловице, не помітивши, як ти витягувала дитя з-під себе і вкладала його у колиску, встав із постелі Ілько. Побачивши згорблену постать твою, підійшов до тебе Ілько і, побачивши, яке в тебе змертвіле лице та що скоїлось, і собі важко зітхнув.

«Та як же це так?…» – прошепотів.

«Ось, прокинулася, а воно й мертве!» – пускаючи очі кудись у вікно, казала ти чоловікові своєму, Міловице.

«А звечора ж дитина була здорова, і навіть не пхикало вночі».

«Вночі й померло…»

«Не плач, – заспокоював тебе, Міловице, Ілько. – Раз так уже сталося, значить, так мало й бути. Може, ця дитина якась слаба була… Тільки ж, подивись, Міловице, чогось воно таке синє? Може, вдушилося?» – придивлявся до дитини Ілько.

«Може, й вдушилося», – вже майже була готова скинути важкий тягар зі своєї душі ти, Міловице, вже й наважилась була у всьому зізнатися.

Але тут прокинувся твій синок Макар і теж підбіг до колиски.

«А чого це наша сестричка, мамо, така німа й погана?» – дивувався, поглядаючи бездиханне тільце Христушки й питав.

«Вона… померла», – сказав дитині Ілько.

«А хіба ж вона була старою?» – не второпав Макар.

«Дівчинка пішла назад до Бозі, – тихо плакала над колискою ти, Міловице. – І тепер вона буде на небі ангелом».

«І я теж хочу – ангелом!» – прошепотіла маленька Ганя.

А ти, Міловице, зі страху й перехрестилася, і крикнула:

«Не можна такого казати, дитино! Ніколи більше так не кажи! Ти вже велика й повинна вирости! Ангелами стають тільки такі малесенькі діти, як наша Христушка!»

Ілько й собі перехрестився і пішов у берег різати на домовину дошки.

Так ніхто, крім тебе, бідна Міловице, й не взнав тоді, чому померла ваша з Ільком дитина. Знала тільки ти…

А ще знав сільський батюшка Антоній, але його пізніше повісила «комсомолія» в його ж хаті за те, що не хотів відрікатися від церкви.

«Не побивайся так дуже за дитям, – сказав тоді на сповіді тобі, Міловице, батюшка Антоній. – На все воля Божа, але ти – не вбивця! Якщо розкаюєшся тепер ти, Міловице, щиро, то більше вже про те й не згадуй. І нікому у селі не розказуй, що сама задушила дитину, бо це вже тепер буде тайна сповіді. Нащо воно людям знати твій гріх… Але хоч і не по умислу, все ж ти вчинила гріх страшний. І тепер мусиш усе життя молитися за невинну душу дитини своєї убієнної. Во ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа, амінь…» – перехрестив похилену голову твою й відпустив тяжкий твій гріх батюшка.

Вийшла ти, Міловице, з церкви – і аж дихнула вільніше. Наче який тягар спав із твоїх плечей. Розкрилася ти бодай одній людині, а вже так почувалася, наче відмилася оце щойно зовсім.

Відтепер мала ти щодня, Міловице, молитися: нехай же бідна дитина твоя на тім світі вспокоїться та й пробачить матері своїй необережність.

«Мамо, а сестричка була слабенька?» – все допитувався в тебе Макар.

«Слабенька, сину», – казала ти, Міловице.

«Зате ж у нас є телятко!» – заспокоювався тим.

А тобі, Міловице, ще довго боліло…

Пам’ятаєш, Міловице, як через нову владу коїлося щось дивне у селі: гарні господарі були геть збідніли й ховалися зі своїм добром по хатах, і голота теж не зробилася багатша. Бо хто розумніший був – втекли за границю чи в місто, і хто виїхав раніше – не хотіли вертатися назад.

Колгоспне ж добро якесь непевне було: воно то більшало, а то розтягали знов кожен своє по дворах, щоб тоді ще раз назад нести… Не було ніде й ні з чим ніякого толку.

Але життя ваше продовжувалося. Люди в селі вмирали й народжувалися, і хоч ви й бідні були, але робили весілля, хрестини й похорони.

Твоя ж мати Горпина, Міловице, крім тебе мала ще дочок, яким скоро вже й треба було робити весілля і давати щось із собою на придане.

А ще мати твоя без кінця згадувала про свого сина Тимка. Надіялася вона на те, що колись настане в світі лад. А тоді її син додому й повернеться, і стане він жити у своїм селі господарем.

«Бо ж хіба Тимко сирота якийсь, аби вештатися по світах?» – казала.

І шкода було матері сина, і плакала вона за ним, і благала Бога про те, щоб ще колись побачити свого Тимка, і вірила, що побачить.

Бо й хіба ж могло бути, Міловице, інакше? Хіба ж могло бути таке, щоб мати не побачила своєї рідної дитини більше ніколи, коли та була, нехай і не близько, але ж десь у цьому світі була!

І ще плакалась тобі, Міловице, твоя мати Горпина, що мала б вона тепер гроші, аби не її чоловік! І аж сичала на батька твого Кіндрата зі злості, і не пропускала нагоди йому дорікнути.

«Дарма дав син гроші батькам на сохранєніє! – казала. – А гляди, як скоро приїде Тимко, а в нас руки зовсім порожні?! І спитає тоді син: а де діли мої гроші?»

«Не тринди мені й не каркай! – оборонявся як міг твій батько Кіндрат. – Гроші лежать в Умані, як треба буде, то піду та й візьму! Оно-го бумага за образами є, і там написано, що гроші наші лежать у банку, написано там, хто клав і скілько! Хоч зараз їдь і бери собі, як дуже треба! Що ж ти від мене тепер хочеш?!»

Хоч і казав так твій батько Кіндрат, Міловице, але й він десь, мабуть, боявся, що не бачити йому більше синових грошей ніколи. Але й не хотів дурнем ставати перед жінкою! Та й хоч і невеличка, але все ж була у твого батька Кіндрата надія на те, що гроші можна буде з банку назад забрати.

«Візьмеш, от побачиш, як візьмеш! – аж сичала на чоловіка твоя мати Горпина. – Казала ж дурневі: замастімо гроші в стіну, а тоді, коли треба, то й візьмемо! А ти що?! Віддав! То ж тебе чистісінько підманули! Бо де це ще є на світі такі дурні, щоб отакого просто віддати живісінькі гроші чужим людям до рук?! Син вислав батькові та й думає, що золото буде лежати десь у сховку! Лежить! Та тільки не в батька, а в хитрих людей у кишенях!»

«То ж не одному чоловікові я давав гроші до рук, були ж свідки! – оправдувався батько. – Як же це мені скажуть, що грошей нема? Та й люди ж приходили до нас поважні, государственні, з портфелем! Я ж не куркуль якийсь, я в колгосп на роботу ходжу. Як щось буде не так, то я ще й можу до суду пожалітися!»

«Кому й на кого, дурний, ти будеш жалітися? А син…»

«Та й не вернеться до нас більше Тимко… – махав рукою твій батько, Міловице. – Багато он із тих, що їхали після Тимка, назад повернулося?! Не їдуть назад у село, бо мають розум! А ті, що рвалися додому? Та й що з ними стало?! Що?! Стали куркулі! Гребуть комуністи все рівно з подвір’я геть усе у колгоспи! В чиї руки?! От побачиш, Горпино, позабирає в тих розумних господарів нова влада й те, що мають. А в нас будуть гроші, бо лежать у держави в банку!»

«Лежать… – бурчала мати. – Я знаю таке: що сховаєш від людей, то воно і є твоє. А у нас нема тепер грошей, бо лежать не в нас, а в держави!»

І йшла далі твоя мати Горпина робити свої справи, досадуючи на увесь світ. Була ж вона жінкою завбачливою. Ще її мати, а твоя, Міловице, баба так колись її вчила: що попало до рук – тримай міцно. Але що мала тепер тримати твоя мати? Із таким своїм чоловіком…

І як потрапляли до рук твоєї матері які гроші тепер, то тиснула вона їх до себе й не витрачала даремне. Купувала по найменшій потребі твоя, Міловице, мати, що було необхідніше, а всю решту потайки зав’язувала у вузлик… А тоді йшла, як ніхто не бачив, твоя мати Горпина до клуні, коли в неї з’являлися гроші, та й ховала їх там.

І як назбиралося у матері грошей вже чимало, взяла вона глиняного гладущика, переклала в нього всі гроші приховані й полізла на хатнє горище, бо собі колись була твердо вирішила: буде сама, тайно від усіх збирати гроші для свого сина Тимка, бо він у неї єдиний син… А з дівчат що візьмеш?

І складала твоя мати Горпина щоразу гроші приховані у видовбану в глині ямку за хатнім комином.

«От приїде Тимко з Америки, – розказувала онучкові, Макарові, бо він ще був дитина й баба думала, що нічого не розуміє, – куплю йому воли! Я куплю, сама, бо я його мати!»

«А де ж ви, бабко, гроші візьмете? – дивувався твій синок Макар. – Мама казали, що у вас грошей нема!»

«Є в мене, сину, гроші! Я ж не така дурна, як твій дід Кіндрат, він віддав Тимкові гроші чужим дядькам до Умані! А я, сину, знайду, де свої гроші заховати, я нести грошей в Умань не буду!»

Частина 3

І чого ж це твоя хустка та така дуже стара стала, необдумана Міловице?

І дивувалася ти все, Міловице: куди ж тільки той час так швидко збіг? Бо вже й менші твої сестри попідростали. Вже й найстарша Ярина була дівкою. Вечорами, мати розказувала, аж тини тріщали від хлопців, висвистували вони Ярину попід вікнами.

А Ярина, байдуже, що вутленька та маленька собі, але як прибереться, як вибереться, та й чкурне собі з дому, то до півночі й не чекай її.

Твоя мати Горпина на Ярину сердилася. Бо боялася, щоб не втнула вона чогось такого, як і ти, Міловице.

«Дивись мені, Ярино, хоч ти й думаєш, що вже велика, але все ж іще дитина! – повчала твоя мати Горпина чи не щодня твою меншу сестру, Міловице. – Гляди мені, щоб у пелені дитя не принесла!»

«Що ви таке, мамо, кажете!» – червоніла на такі слова Ярина.

«Он і Міловиця у нас була тиха, та й бачиш, як гарно вийшла заміж – втекла від вінчаного чоловіка, не послухала матері, а я ж їй добра хотіла! Так тепер через непослух свій бачиш, якого щастя має?»

«Рано мені ще заміж, мамо, – на такі слова сміялася Ярина. – Нікого я ще не полюбила аж так, щоби йти з ним розписуватись!»

«Дивись, дочко, і добре затямлюй, – все ж повчала твою сестру мати. – Не шукай хлопців іздалеку, краще вибрати жениха у своєму селі, бо ж тут ти все про всіх знаєш. І дивися, дочко, на батька. Бо який батько, такий і син його пізніш буде! І щоб горілки, дивись, він не пив, і щоб бідний не був…»

«Де ви, мамо, тепер знайдете багатих? – зітхала Ярина. – Тепер скрізь – одні колгоспники».

«Ну то шукай хоч роботящого та розумного парубка, все не будеш бідувати! І затям, Ярино, що в нас багатства нема, тож видивляйся, аби в його батьків була хата, або ж щоб могли вам хоч чимось допомагати!»

«А Тимкові гроші? – перепитувала у твоєї матері, Міловице, Ярина. – Тато казали, що справлять мені за ті гроші плаття!»

«Ет! – махала рукою мати. – Може, й справить, як здужає назад гроші видерти. Бо ж заніс дурний батько твій Тимкові гроші і здав до банку, а других грошей у нас нема! І аби забрати ті гроші, Ярино, то стало б не тільки тобі на плаття, але ще й на весілля – і на твоє, і для Явдохи, Тетяни, ще й Катерині залишилося б».

Ото й придивлялася, Міловице, твоя сестра Ярина до женихів і вибрала серед них найкращого – Василя.

«Тату, ми з Василем будемо женитися!» – якогось разу сказала увечері за столом твоєму батькові Кіндратові його друга дочка Ярина.

«Ну то й женіться, – відповів на те батько, – тільки ж чи не так, дочко, як наша Міловиця?»

«О! Ярина – не Міловиця! – вступилася за дочку твоя мати Горпина. – Ця вже не прийде й не сяде нам на шию. За кого ж ти будеш йти, чи з нашого села хлопець?»

«Із нашого, це, мамо, Василь Горбань».

«О! Ці свати будуть гарні! – зраділа на Яринині слова твоя мати, Міловице. – Буде до кого хоч на празник у гості піти! Чи, може, не доведи господи, і ти захочеш прийти із своїм чоловіком у батькову хату та й тут у нас разом із ним на голові сидіти?»

«Не прийду, не бійтеся. Ми з Василем про це вже говорили, будемо жити у його батьків спочатку, а там уже буде видно».

«А що ж каже його мама?» – перепитав Ярину батько.

«Я, тату, не знаю. Але Василь питався – і вони не проти, щоб ми женилися. Просили тільки спитатися, коли приходити з хлібом?»

«Василь – найстарший син у Горбанів, – радісно зітхнула твоя мати, Міловице. – Тож хату, думаю, свати здужають синові поставити. А як ні – то й із свекрухою, Ярино, собі помиритеся. Що там тепер миритися? Все рівно кругом – колгосп!»

Отак про все поговорили й вирішили твої батьки, Міловице, кликати сватів за тиждень у неділю, а вже на сватанні й говорити про твоєї сестри Ярини весілля.

«Ну то що, батьку, – казала після того, як обмінялися із Горбанями хлібом, твоя мати, Міловице. – От і пригодяться тепер нам Тимкові гроші. Бери ті бумаги з-за ікони, та й їдь назавтра до Умані. Підеш у банк і скажеш, що треба дочці робити весілля, от на це гроші й забираєш!»

«Да-а-а, буду я розказувати, навіщо мені треба мої гроші! Треба – значить треба! – притиснув на слові твій батько, Міловице. – Поїду та й заберу!»

«Якби ж тільки так швидко, тату, вам гроші тепер віддали, як тоді забирали», – боялася за долю грошей Ярина. Бо сестра твоя вже придивилася на базарі для себе гарної білої матерії на весільне плаття. Лишилося тільки купити та й іти до швачки, щоб знімати мірки. А тоді треба було замовити вінок із парафінових квіток молодій на голову – та й чекати весілля!

«А ти помовчи! – спересердя крикнув на твою, Міловице, сестру Ярину батько. – Ще вона буде носа сунути! Сказано, що гроші можна буде взяти в будь-який момент, от тепер піду й візьму! Буде, Ярино, твоє весілля не згірш, ніж у людей!»

«Дивись, бо тільки на ці гроші й є надія!» – зітхнула мати.

І хоч певен був, Міловице, твій батько, що назавтра вдасться йому забрати Тимкове золото, однак перед сном довго крутився на постелі він і заснув аж над ранок. А коли твоя мати стала штовхати батька під боки, щоб вставав, він тільки сердито буркнув:

«Піду вже післязавтра, чогось сьогодні нездужаю».

Пам’ятаєш, Міловице, уже теплий весняний дощ був повимивав у снігу дороги, як рушив твій батько Кіндрат до Умані. Скоро, через два тижні, мали робити Ярині весілля, то ж треба було багато всього купити.

Ярина ж пасіювала й плакала, що не встигне пошити плаття. А мати батька поїдом їла: їдь та й годі!

«Ти забирай гроші всі! – повчала мати перед самою дорогою. – Скажеш там, що весілля буде велике, тож частиною грошей не одбудешся!»

«Ну ти подивися мені! – сердився твій батько, Міловице. – Скільки я вже буду казати: хто мене там буде питати, нащо мені мої гроші! Треба забрати – от і забираю. І кінець!»

«А як забереш гроші, то зразу зайдеш в Умані в лавку та набереш гарного краму мені на нову спідницю. Треба ж колись і мені гарно вбратися!» – наказувала мати, вкладаючи до воза клунок із обідом.

Розказувала потім Ярина, як батьків віз викотився на дорогу й забризкав болотом куток хати – погана була прикмета!

Аж під вечір добився твій батько, Міловице, до Умані.

Розпитував він усю дорогу в людей, куди треба їхати, бо ж уперше був у місті й ще не знав, куди саме йому завертати.

Але коли знайшов твій батько Уманський банк, то було вже пізно й у банку зачинено.

«Приходьте назавтра!» – сказав сторож і затягнув фіранкою скло у вікні.

Мусив твій батько, Міловице, проситися ночувати до чужих людей. Заплатив гроші за місце для коняки й для себе; ліг на лаву під стіною, вкрився свиткою і заснув.

А як тільки у вікнах почало розвиднюватися, батько твій, Міловице, вже й схопився був на ноги, бо не міг більше в чужій хаті влежати, та ще й дуже тривожився: чи ж забере він із банку свої гроші тепер…

До банку було дуже близько, тому рішив батько залишити воли у хазяїна, а самому пішки йти. І поки дійшов до банку, там уже й відчинилося.

Зайшов твій батько у низеньку кімнату з довгими вікнами, і побачив, що за перегородкою сидів чоловік у білій сорочці й нарукавниках, та гортав папери. І в кімнаті тій банківській було, либонь, порожньо, бо ще ранній ранок був. Тож твій батько, Міловице, був першим відвідувачем. Став він посеред зали й роздивлятися почав. Аж ось рипнули двері за касою і до банку зайшов ще один чоловік.

«Добрий день!» – голосно привітався твій батько Кіндрат до цього чоловіка, й пильно придивився до його одягу. Чоловік цей теж, як і той, що сидів за віконцем, був у білій накрохмаленій сорочці.

«Що вам треба?» – змірявши сільського дядька очима, запитав чоловік.

«Я хочу забрати свої гроші».

«Сядьте отам на стілець, – показав у куток, – а я зараз гукну касира».

От дядько повернувся до дверей і когось звідти гукнув.

Недовго батько й чекав, бо швидко з бічних дверей до зали вийшов іще один огрядний чоловік в окулярах і про щось тихо запитав молодика, а той показав йому на твого батька Кіндрата.

«Йдіть до мене, – гукнув дядько в окулярах і сів за чорний вичовганий стіл. – Які це гроші ви хочете получити?» – спитав.

«Гроші, які мені вислав мій син Тимко із Америки! Золотом. Саме тоді, як я їх получив, приходили ваші люди і просили мене покласти на збереження в Уманський банк, взяли гроші й видали про те розписку!»

«Ану давайте сюди ту розписку», – протягнув пухку білу руку дядько.

Твій батько, Міловице, поліз за пазуху і вийняв звідти загорнутий у білу хустину папір, розгорнув і подав його дядькові.

А той взяв папір до рук, уважно подивився – і зразу ж віддав назад.

«Цей документ фальшивий! – сказав. – І ніяких грошей ви до нашого банку не клали!»

«Як це – фальшивий?! – вкрився холодним потом твій батько, Міловице. – Ніякий він не фальшивий! Роздивіться бумагу добре!»

«Ану, Миколайовичу, гляньте ви», – гукнув дядько в окулярах на молодшого.

Той підійшов, нахилився до столу, пильно роздивився папір і собі сказав:

«Фальшивка! Так і є, що фальшивка! – а тоді до Кіндрата: – Що, дядьку, здумали нас обманути?! А не вийде! Беріть свою бумагу і шви-и-и-дко звідси йдіть, бо ми ще й міліцію можемо гукнути!»

«Гукайте міліцію! – вирячивши очі, звереснув батько. – Гукайте міліцію! Бо як приходили з банку ваші служащі, то всі це бачили! Все село! У мене й свідки є!»

«Ви, дядьку, не кричіть, – спокійно втрутився високий чоловік, що й собі сидів у самих дверях на стільчику, твій батько його відразу був і не примітив. – До вас міг прийти хто хочеш і говорити, що він з банку. От дали вам ту фальшиву бумагу, а ви тепер крик здіймаєте і галас! Непристойно!»

«Але ж у мене документ є!» – тряс у руках папір твій батько, Міловице.

«Вам уже сказали, що цей документ – фальшивий! Вас просто обманули якісь злодії! Бо нема чого вірити всім підряд, а тоді тут кричати. Йдіть звідси!»

І твій батько, Міловице, був уже майже й повірив, що папір у нього фальшивий, встав навіть, щоб кудись іти, хоч би й у міліцію, як тут із низеньких дверей вийшов ще один чоловік, і батько впізнав його! Це був один із тих дядьків, що приходили по гроші до вас у село…

«А-а-а! Он воно як! – дивлячись просто на дядька, встав на ноги твій батько, Міловице. – То це мене обманули злодії?! Неправда, бо я впізнав вас! Це ж ви видавали мені цю бумагу? Швидко віддавайте мої гроші! Бо…»

А далі дядько підійшов до твого батька, Міловице, мовчки взяв із його рук папір, начебто для того, аби подивитися, а тоді попхнув його у груди…

До тями батько прийшов аж надвечір.

Як отямився твій батько, Міловице, то почув, як дуже боліли у нього ребра, у голові гуло й шуміло, а праве око було таке побите, що на нього батько нічого не зміг бачити. А ще батько твій дуже промерз, лежачи під тином у багнюці, наче якийсь волоцюга.

Добре, що поряд кожух валявся, ніхто не підібрав, але бумаг біля нього вже не було, а не було бумаг, то з кого й грошей питатися…

І рішив твій батько, Міловице, що ніхто йому й не повірить.

І таке було зробилося твоєму батькові Кіндратові в голові, що рішив він зразу був іти й утопитися. Але побоявся, либонь, гріха, то й одумався, та й воли треба було додому привести…

І поночі рушив батько назад, без грошей і з порожніми руками.

Їхав він всю дорогу від Умані й плакав.

Аж над ранок добився до свого села.

«Он уже й видно трубу від цукрового заводу», – подумав, як думали всі односельці, що поверталися додому з далеких доріг. Дуже далеко на всі боки було видно трубу…

Отак, розбризкуючи навсібіч багнюку, під’їхав віз під ворота, зліз твій батько на землю й розчинив ворота навстіж. І хоч було ще рано, але в хаті вже блимала тьмяним світлом гасова лампа.

Тяжко зітхнувши, кинув твій батько, Міловице, воза серед подвір’я, та й посунув мовчки до дверей клуні, бо думав перележати там тихо.

Але не міг лишитися сам у своєму горі й виплакатися, бо рипнули хатні двері й надвір вийшла твоя мати Горпина.

Вона вже давно чекала і, почувши, що у подвір’я в’їхав віз, кинула всю роботу й поспішила назустріч своєму чоловікові, та й знайшла його аж у клуні.

«Ну, що?!» – почала було питатися мати, та й затихла: твій батько, Міловице, лежав на землі такий, як із хреста знятий.

«Що… що таке?… – торкала мати зашкарублу на вітрі батькову одіж. – Що приключилося? Напали злодії?…»

Але батько мовчав, тільки сльози текли йому по обличчю.

Тоді мати твоя, Міловице, вхопила батька за поли й почала термосувати, а він зірвався на ноги й кинувся до хати чимдуж; мати побігла слідом. А дівчата, сестри твої, Міловице, як побачили батька такого, то й поперелякувались. Батько ж кинувся в хаті на рядно, скрутився на сіні калачиком, підібгав під себе ноги й заскімлив страшно.

А мати твоя, Міловице, стала слідком біля порога й почала важко дихати.

«Мамо, в дворі віз із биками, що, тато з Умані повернулися?» – запитала сестра Ярина, входячи до хати з дійницею.

«Приїхав, та й он, дивися, які гарні гроші, либонь, привіз!» – сказала дуже голосно твоя мати, Міловице, показуючи на кожуха, якого тримала в руках, він був увесь у болоті.

Швиргонувши мокру одіж під піч, почала й собі твоя мати плакати.

А сестра Ярина понуро на все те дивилася.

«Тату, а де гроші…» – і собі спитала вона.

Батько ж твій, Міловице, нічого і їй не сказав, тільки схопився обома руками за голову – і на увесь голос заплакав.

«А що ж я колись казала?! – почала заводити твоя мати, Міловице. – Не віддали грошей! Тимко у тій Америці тяжко робив, прислав мамі з татом грошей, щоб вони зберігали, а тато віддав злодіям!»

«То що, грошей, тату, зовсім нема?!» – скрикнула Ярина.

«А нема!!!» – плакала твоя, Міловице, мати.

«Кіндрате, чуєш, Кіндрате?! То що ж там у тому Умані сталося?» – віддихавшись, вирішила узнати всю правду твоя мати, Міловице.

Але батько твій як занімів, лежав, плакав і голову руками накрив. А вже як мати з Яриною почали до нього дужче наступати, схопився твій батько, Міловице, та й сів, і засунув руки в чуба і простогнав тільки:

«Чого ж ще й ви мене мучите?! Нема грошей! Сказали мені у банку, що документи фальшиві! Нема тепер й документів…»

Аж тепер твоя мати Горпина пильно при світлі придивилася до батькового лиця та й побачила сліди від страшних побоїв.

«Он… і зуби мені повибивали…» – пожалівся.

«Ой, гвалт!!! – закричала твоя мати на всю хату. – Обікрали! Та що ж це робиться у світі таке?!»

Кричала й рвала на голові хустку того ранку твоя мати, Міловице, бо їй було дуже тяжко втратити такі великі гроші.

Бо як ще гроші ті начебто лежали у банку і твій батько Кіндрат ще не їздив за ними до Умані, то у глибині душі мати ще вірила, що зможе їх колись забрати назад. А тепер – втрачені були ті гроші навіки.

На той батьків і материн плач заплакали й сестри твої, Міловице, і в хаті було так тоді, як на похорон.

«Дурень! Який же дурень батько ваш! – кричала до твоїх сестер мати, Міловице. – Сам віддав гроші! Та ще й взяв бумагу з печатями! Піди тепер, Кіндрате, та й накупи на ту бумагу матерії і всього хоч на їдне весілля для Ярини! Ярино! Чуєш?! – зверталася вона до дочки, але так, щоб добре розчув і батько. – Оце батько таке тобі підготував придане – бумажки із печатями, ще й тих тепер нема! Ох і рада ж буде твоя свекруха такому багатству!»

А твій батько Кіндрат все дужче хилив голову донизу на той крик, а тоді почав хитатися з боку на бік.

«А щоб тебе грім побив! – кричала йому чи не в саме вухо твоя мати Горпина. – Як ти оце обібрав своїх дітей! За що?! Кажи, з чого будемо тепер весілля гуляти?!»

І коли твоя мати, Міловице, була вже так розійшлася, що хотіла батька й бити, підхопився він рвучко, скочив на ноги і через усю хату кинувся бігти до печі. Перелякав твій батько, Міловице, розкудлану малу Катерину, що спала якраз на печі, бо заскочив туди з розгону і затягнувся від хати фіранкою. Борсаючись руками у фіранці тій, виставила зарюмсане личко Катерина й простягнула до матері руки.

Знявши дитину з печі й сяк-так заспокоївши, прийшла мати до тебе, Міловице, та й розказала усе, й пожалілася своїм великим горем.

Довго Ярина, сестра твоя, Міловице, ходила, як у воду опущена.

У хаті батьків твоїх, Міловице, було тихо, як у могилі, й страшно.

Не зліз твій батько з печі ні в обід того дня, ні надвечір і нічого не їв, тільки стогнав усю ніч тихо й заводив, аж страшно було його слухати.

У хаті батьків твоїх поселилася, Міловице, велика біда…

Аж через дві неділі тільки зліз твій батько, Міловице, з печі, пішов мовчки до хліва й почав там поратися. І все ходив тепер, наче тінь, по дворі, бо не міг всидіти на одному місці довго. Сновигав твій батько Кіндрат і в хаті мовчки з кутка в куток, ні до кого не заговорював, і в очі боявся дивитися. Либонь, гризла його біда й висмоктувала всі сили.

Осунувся дуже твій батько, Міловице, від тої поїздки до Умані, вихуд і аж постарів увесь, та ще й почав кашляти.

Вже й мати твоя, Міловице, більше не чіпала його, бо бачила, що й так дуже переживає.

«Нема грошей, то що ж зробиш тепер?» – казала твоя мати, Міловице.

Але батько не чув…

А твоїй матері було все ж легше, бо її тішили ті гроші, які вона приховала колись у комині для сина. Тільки те й давало твоїй матері сили, Міловице.

І боялися ви, чи не з’їхав із глузду ваш батько, чи не онімів він навіки?

«У Тихона Мельника, що продав пару своїх волів та й теж відклав на купівлю землі, пам’ятаєш, Кіндрате? То ж рідний син його був витягнув усе чисто, геть із гаманом! – вспокоювала твоя мати, Міловице, свого чоловіка. – А тоді син і дав драпака на Америку, а ти, Тихоне, хоч за хмари хапайся, аби лише вмів удержатися!»

А тоді ще сідала й думала твоя мати, либонь, про колгоспи, бо ті найдужче були обібрали усе село.

«Або подивися, Кіндрате, на Яцинів! – нагадувала мати, що ж є і в людей біда. – Викинули їх із хати цілу сім’ю! Жінку відправили у Сибір, а Микола сам із двома дітьми по сусідах тепер перебивається! Нема у нас більше грошей, то ж зате ніхто й не вкраде, й не видере! А буде син наш здоровий, то колись сам приїде, та й із собою гроші ще привезе!»

Але твій батько, Міловице, і на такі вмовляння собі мовчав.

Твоя ж мати говорила, говорила, а потім починала сердитися:

«Ти бач?! – кричала. – Мовчить, надувся – сидить! Наче й мені не гірко! Щоб мав що казати, то він із себе ще й мученика строїть! Треба було німувати, як до тебе із банку приходили!»

Вскакував тоді твій батько із лавки й прожогом біг на вулицю. А мати тоді прикушувала язика й видивлялася за ним у вікна.

Бо який не який, а все ж твій батько чоловік був у дворі господар. А гляди, як наклав би на себе руки?! І матері твоїй, Міловице, не хотілося такого горя.

От через те, Міловице, відразу ж, як повернувся твій батько Кіндрат із Умані, перерахувала твоя мати ті гроші, які складала для Тимка, і одного дня, як не було нікого вдома, видовбала вона в хатній стіні біля печі чималу дірку, поставила туди глечик із грішми, заклала свіжим вальком і замастила.

«Оце й буде мій банк!» – сказала твоя мати, Міловице, сама до себе.

І, щоб ніхто не знав, нащо вона довбала стіну, видерла мати ще з півхати, а тоді й загладила, і перебілила.

«Трохи прибралася я в хаті, а то вся стіна була в ямках, – оправдувалася мати увечері за столом. – Прийдеться віддавати Ярину, а в нас у кімнаті так, як у клуні».

І ніхто, Міловице, про приховані матір’ю твоєю гроші не знав.

А вона як поклала ті гроші в стіну, так і забула про них навіки.

Хоч грошей на весілля у твоїх батьків, Міловице, й не було, але Ярину вони заміж віддали. Бо вже було зроблено сватання, і Ярина виросла, і в хаті дуже тісно було.

«Як прийшла пора, та ще й беруть гарні люди, то нехай іде собі дитина та й живе щасливо», – казала твоя мати, Міловице, про Ярину. Не таке благословення тобі було…

І хоч німував та чахнув твій батько, Міловице, але весілля відбули.

«Може ж, хоч на весілля до тями дійде», – казала сусідам твоя мати.

Перед весіллям прийшли до матері твоєї Горпини за звичаєм сільські молодиці й допомогли готувати страви. Наварили у ночвах знов холодцю, два баняки борщу, напекли у печі пиріжків та хліба.

Дівчата, Яринині подруги, прибрали гарно у хаті, застелили лавки ряднами, поначіплювали паперових квіток на сволок, повимивали гарно круглі шибки. Менші сестри, Тетяна з Явдохою, замели подвір’я. А горілку вже аж на саме весілля позносили родичі.

Музик твоя мати, Міловице, на Яринине весілля найняла в борг, аби все як у людей було.

Плаття Ярині пошили із марлі, а не з тої матерії, яку вона собі вибрала. Але, пам’ятаєш, Міловице, багато дівок у селі вашому йшли під вінець ще й не в такім одязі…

Вінка для молодої тоді замовили у жінки, що їх робила з білих квіток у парафіні. Такий був гарний віночок аж до вечора, а тоді й зів’яв – пом’явся.

І зібрала твоя мати Горпина у Яринину скриню на нове хазяйство кілька сорочок нових, хусток та велике рядно – ото й усе було її за дочкою придане. А за тобою, Міловице, й того не дала.

«Були б дали тобі, дочко, більше, але ж батько гроші поклав у банк! Тож вибачай!» – все ж не втерпіла твоя мати Горпина, Міловице, коли скриню ставили на воза, та й дорікнула німому батькові.

Закрила за возом ворота твоя мати, Міловице, й зітхнула тяжко, а зайшла у хату, тільки хотіла чоловікові пожалітися, а він – шусть на піч!

Ярина ж після весілля зовсім перебралася жити до чоловікових батьків.

«Якби ж тільки Тимко скоріше повертався, – не переставала журитися за сином твоя мати, Міловице. – Купив би собі волів, оженився, поставив би нову хату, він у мене один син! І син у мене ж не якесь ледащо!» І говорила мати, й говорила, а батько все мовчав.

І просидів так, Міловице, твій батько на печі аж до пізньої осені. Сидів і все щось думав, нікого не хотів бачити і ні з ким не говорив, навіть із дітьми, з розуму спав.

«Зовсім пропав мені чоловік! – плакалася твоя мати Горпина. – Каліка став мій Кіндрат, та й годі! І спасу ніякого немає, ні порятунку».

Вже аж на весну Горбань Петро, хрещений батько Тимка й твоїх батьків кум, вирішив був вшивати соломою клуню. А в селі вашому, Міловице, ніхто так гарно не міг вшивати верх, як твій батько Кіндрат. Але, всі знали, яка з ним сталася біда: заслаб твій батько на голову.

«Сидить, бідолаха, на печі й німує», – розказувала людям твоя мати, Міловице, як хто питав.

«То, може, я сам прийду й попрошу», – питався у твоєї матері, Міловице, кум Петро, щоб пішов вшивати йому твій батько клуню.

«Як хочеш, то йди і проси, однаково знаю, що толку з того ніякого не буде, Кіндрат не почує тебе однаково! А як почує, то не пойме», – зітхала. Бо знала мати твоя, Міловице, що нічого з тих запросин не буде – став калікою її чоловік зовсім.

Але Петро Горбань пішов.

«Агов, Кіндрате! До тебе кум прийшов», – гукнула мати до печі, але твій батько Кіндрат її не чув.

«Кидай, Кіндрате, вже ту дурість та йди до мене клуню вшивати!» – заглянув за фіранку батьків кум Петро.

І Петра, Міловице, твій батько послухав. Пововтузився він трохи, а тоді з печі зліз та й пішов разом із кумом своїм до його двору.

А в селі всі знали, що Петра Горбаня батько добре знався на лікуванні. Вмів дід збирати трави нужні, настоював їх на меду й лікував людей.

І хоч у селі й була тепер лікарня, то перед тим, як хто мав туди йти, першим ділом біг до діда Горбаня, бо той точно міг усякій біді зарадити. Пошепче щось дід над баночкою з ліками та й віддає. Колись у селі так лікувалися.

Твого Ілька батько Ксень Чуйко міг будь-яку кістку людині вправити, а Горбань Петро – всяку болячку із тіла вигнати. У свого батька знахарства навчився і його син Петро.

От як пішов твій батько, Міловице, з Петром із двору, то матері неначе який камінь упав із плечей, аж розвиднилося у голові твоїй матері. Бо пішов твій батько вперше від Умані межи люди!

Цілий день робив твій батько, Міловице, у свого кума Петра, бо вже хто-хто, а він був гарним майстром! От і розворушився там при роботі та між людей, і за стіл із усіма пішов.

А вже за столом із стравою дав йому Петро після роботи якихось ліків на меду, і батько твій, Міловице, одужав. Почав він знову говорити до людей, помаленьку брався й до господарства свого. А невдовзі й зовсім отямився.

Твоя мати, Міловице, й не згадувала більше про втрачені гроші, боялася, щоб батько знову не онімів.

Ожив від Петрових ліків батько, ходив він на роботу в колгосп і вшивав людям хати й клуні.

Не дурним помер твій батько Кіндрат, Міловице, а при розумі, у холодну зиму, у війну, від тифу.

Якогось дня, у неділю, принесли матері твоїй, Міловице, листа від Тимка, з Америки. А вона якраз збиралася до порання, аж тут постукав у двері посильний. Мати відразу ж кинула все з рук і побігла на другий куток села до тебе, Міловице, бо ж твій чоловік Ілько був письменний.

Пам’ятаєш, Міловице, уже було надвечір, поверталася ти додому з колгоспної роботи.

«Міловице, доню! Принесли листа від Тимка! – від дороги кричала до тебе мати. – Гукай, доню, Ілька, нехай скоро йде до хати і прочитає нам!»

Пам’ятаєш, Міловице, як вимив Ілько руки і сів за стіл, а ти ще й простелила по столу чистого рушника.

Витягнула тоді твоя мати Горпина з-за пазухи сірий папір і розгорнула. Ілько читав, а ви всі слухали про те, що Тимко живе тепер у Детройті й працює на заводі Форда, що додому він повертатися не буде. Розпитував Тимко про здоров’я рідних своїх і передавав усім привіт. Але грошей Тимко більше не передав і не писав про гроші нічого. Мабуть, не підозрював Тимко, у якій біді жила тепер його рідня.

Ще й другого дня Ілько знову читав листа, і слухали його твої, Міловице, сестри і найближчі сусіди.

Мати ж увесь час тулила до очей хусточку й тільки хитала головою:

«Але не шле Тимко нам більше грошей, – журилася вголос, як порозходилися чужі з хати. – Аби ж тільки він знав, що батько його утнув, що сестри осталися без приданого… І хата валиться, і скрізь таке безголов’я».

«Колись, може, приїде, мамо, наш Тимко, та й привезе вам гроші!» – втішала ти матір, Міловице.

І відтоді як поїхав твій брат, Міловице, із села, багато часу спливло й багато дуже перемінилося. Почалася була війна, а тоді революція, за нею – громадянська, комнезам, розподіл землі, розкуркулення, Печора, колективізація, ще один голодомор…

Не повернувся твій брат Тимко з Америки ніколи, то й не застав біди.

А ти, Міловице, вже з телички дочекалася й корови.

Село мерло від голоду, а ви мали хоч трохи свого молочка. Ти, Міловице, пам’ятаєш, цілувала свою корову у м’які вологі губи і говорила з нею, як із матір’ю? Як добре, що у вас була корова!

А корова була добра. На поганеньких харчах давала молоко пополам із сметаною, і гріх було жалітися.

Твої діти, Міловице, Макар із Ганею, чухали корову за лоба.

«Буде весна, пожену нашу корову пасти!» – хвалився Макар батькові.

«Поженеш, сину, чом не погнати? – казав Ілько. – Тобі вже п’ять років, якраз пастух!»

«А я, я?» – і собі жебоніла Ганя.

«А ти ще дуже мала! – махав на неї пальцем Макар. – Хіба до воріт будеш вигонити!»

І ти, Міловице, дуже тішилася з тих балачок.

Бо за порогом вашої хати був страшний суд!

Вихудлі, наче тіні, голодні люди бродили скрізь вулицями.

«Не йдіть за ворота, щоб вас злий дядько не вкрав та не з’їв часом», – застерігала ти дітей своїх, Міловице.

«А що, він уже когось з’їв?» – перепитував Макар.

«У нашому селі ще не з’їв, а от у сусіднім…»

І пригадувала ти, Міловице, з острахом, як ішла якось через колгоспне поле, а край дороги лежала дохла роздута коняка із шматком паперу у вишкіреній морді. А ти, Міловице, читати так і не навчилася, але здогадувалася, що там могло бути написано, бо чула про таке від людей: «Тато в созі, мама в созі, голі діти при дорозі. А хто мне так цінує, нехай в сраку й поцілує».

За такі папери людей відправляли до Сибіру.

І ти, Міловице, пошепки увечері розповідала про побачене Ількові.

«Не кажи нікому», – просив тебе Ілько.

Вже як ішла ти другого дня тим самим місцем, то бачила, що коняки не було – голодні люди забрали. І здогадувалася ти, Міловице, куди: замучені голодом люди забирали падло на харчі.

Боялися ви за свою корову, Міловице, тому що ночами попід хати людські шастали банди злодіїв. Шепталися навіть, що то були люди з вашого села. Але боялися назвати голосно, хто це був, бо не було ніякого від злодіїв захисту.

Грабували у той важкий час село злодії, грабувала й влада…

Через те й ходила ти по три рази на ніч у хлів до корови, Міловице, і кропила корову святою водою, як вигонила коли у двір.

Пам’ятаєш, Міловице, як уже минуло три роки після голоду, то стало село трохи відживати, і зібрали у колгоспі гарний урожай?

І були ще у селі такі господарі, які не хотіли йти в колгосп і трималися з усіх сил своєї землі й двору, незважаючи на тяжкі податки.

Серед таких хазяїв-одноосібників був і Ільків батько, Ксень Чуйко.

Хоч Ілько, рідний син його, чи не з першого дня гарував у колгоспі, заробляв трудодні, батько все ще залишався одноосібником.

І якогось дня пройшла селом чутка, що Ількового батька побили. Побили за те, що не хотів він іти в колгосп, дуже муляло те новій владі.

Не раз і не два приходили дядьки до Ількового батька Ксеня, ставали під високий тин і гукали йому йти до колгоспу, просили й грозилися. Але впертий свекор твій, Міловице, як колись був зарікся, так і стояв на своєму твердо.

«Чого б це і з якої дурі мав би я віддавати свою скотину до гурту?! – знов уже й не раз кричав Ксень, як заставляли силою писати заяву на вступ до колгоспу. – Нехай голяки вступають, та не сплять, а роблять, зароблять собі та й будуть мати те ж, що й я! А то бач – віддавай Ксень своє хазяйство, зароблене тяжкою працею, а Ригорко хай хазяйнує! Вже бачили, до чого були дохазяйнувалися, півсела під землею лежить!»

Кричав так, Міловице, твій свекор і докричався до того, що прийшли до його двору одного дня люди з міліції, звалили на землю й тяжко побили ногами так, що не міг він більше ні ворушитися, ні дихати, а тільки лежав і дивився широко розплющеними очима в небо. А тоді почали з хати бляху здирати…

«Що робити?! – кричала Ількова мати Текля. – Убили мені чоловіка!»

Активісти ж не схаменулися, а кинулися розкидати хату. Рвали дядьки шматки бляхи з верха й кидали на землю.

«Оце тобі, куркульня!» – кричали.

На той жіночий крик збіглися до воріт сусіди, але ніхто не кинувся допомагати, дивилися люди тільки крізь тин і боялися, а хто ще й ховався за тином. Бо назавтра на місці Ксеня міг би бути кожен із них.

І тільки кума Югина, хрещена Ількова, твоїй свекрусі Теклі пошепки посовітувала:

«Нехай Ілько їде по лікаря. Він робить в колгоспі, то його й послухають».

Через те й побігла менша Ількова сестра на край села, до свого брата, до тебе у двір, Міловице.

«Ільку, біжи бігом до нас, бо тата нашого дуже збили! Лежить і помирає!»

Кинув Ілько тоді усе з рук і побіг за сестрою.

Хоч батько й вигнав колись його з дому, не прийняв потім ні тебе, Міловице, ні ваших дітей, Ілько на батька зла не тримав.

Як прибіг же Ілько до двору, то батько його вже лежав у напіврозібраній хаті і був без пам’яті, тільки стогнав, а з рота йому юшила червона слина.

Запрігши батькового коня у віз, поїхав Ілько по лікаря, батька свого вдома лишив, бо дороги він міг уже й не витримати.

«А чим батько хворий?» – спитався відразу ж лікар в Ілька.

«Його дуже побили».

«А хто побив? Як батька звати?» – перепитав лікар.

«Батька звати Ксень Чуйко. Побили, бо не хотів іти до колгоспу».

Лікар як почув, що сказав Ілько, та й зразу ж і сів назад на своє місце.

«Ну, то йди собі до батька, та й помагай йому сам, як можеш, бо я не поїду, – відмовився, – бо твій батько – куркуль, одноосібник!»

«Який куркуль?! – закричав Ілько. – Він собі хазяїн був!»

На той галас із сусідньої кімнати ввійшов іще один дядько, там через сіни була сільська рада.

«Хто це тут кричить?» – спитав.

«Та… син Ксеня Чуйка, куркуля, він хоче, щоб я їхав рятувати його батька, бо той противився владі – і його побили!»

«А-а-а, так ти – Чуйків син? Їдь собі додому, поки ми ще добрі, йди собі звідси! А як будеш кричати й виступати тут, то ми ще й до тебе прийдемо! Поїдеш разом із батьком своїм у Сибір!»

І злякався, Міловице, твій Ілько, щоб не побили і його, як батька. Бо помогти батькові він уже нічим не міг.

Розвернув Ілько назад батькову коняку та й поїхав. А за добу Ільків батько, Ксень Чуйко, помер, бо повідбивала йому влада за непослух печінки, і тепер чи так, чи інакше він мусив іти «до гурту» – на сільський цвинтар. За батьком зразу ж померла й твоя свекруха Текля, дісталося і їй, бідній.

Добро Чуйків, зароблене ними тяжкою працею коло землі й худоби, нова влада віддала в колгосп, і не дісталося вам із Ільком нічого…

Найменших сестер забрала до себе Ількова сестра Олександра, бо з доброї хати Чуйків залишилася тепер одна пустка…

* * *

Пам’ятаєш, Міловице, як після випадку із Ксеньом Чуйком останні в селі одноосібники «добровільно» всі позаписувалися у колгосп, злякалися?

А тоді влада вирішила провести позапланову м’ясозаготівлю.

Ходили ті ж дядьки, що вбили Ількових батьків Теклю й Ксеня, від двору й до двору, та й переписували у книжку, що й кому треба здати для держави. А тоді верещали по хлівцях наполовину вгодовані свині і мукали корови; і плакали по хатах жінки, прощаючись зі своїми годувальницями.

І ти, Міловице, дуже терпла за своєю коровою, бо ж врятувала вона колись була всю вашу сім’ю від голоду.

А Ілько, Міловице, по-іншому рішив, хоч корову він теж жалів…

Якось увечері, як ти з дітьми лягла спати, – вийшов Ілько на вулицю, а тоді зайшов у низенький хлів, взяв корову на налигача – і вивів на обору, зав’язав корові морду хусткою, пообмотував ратиці клоччям, а тоді, щоб ніхто не побачив, повів полем у сусіднє село.

На ранок приніс тобі, Міловице, Ілько, мішок із м’ясом, те, що від корови лишилося.

І ти, Міловице, за коровою побивалася, і сердилася на Ілька, і плакала.

«Так хоч буде дітям що їсти, однаково б забрали», – зітхав на твої сльози Ілько.

Засолила ти, Міловице, коров’яче м’ясо у діжку, й закопали ви його з Ільком під хлівчиком.

«От тобі, корово, й нова обора», – сказав Ілько.

«А де, тату, моя корова? – дивувався Макар. – Чогось мама не ходять більше її доїти?»

І зглядалися ви, Міловице, і думали, що сказати дитині, бо правди казати не можна було.

«Пішла наша корівка у поле, та й десь там і ділася», – вигадала дитині ти, Міловице, історію.

«То треба йти бігом шукати!» – підхоплювався Макар.

«Не треба! Напали на корову вовки та й роздерли її».

«А ти бачила, як рвали?» – перепитував Макар.

«Еге ж, бачила».

«А чом же не оборонила?!»

«Бо вовків було дуже багато, могли б і мене з’їсти!»

«То не ходи за коровою…»

На тому дитині й забулося, тільки ти, Міловице, й далі плакала, як витягувала з діжки шматки м’яса коров’ячого.

Частина 4

І для чого це ти цю погану сіру хустку на голові пов’язала, безталанна Міловице?

Пройшло було вже від вашого з Ільком весілля, Міловице, п’ятнадцять років.

І в селі тепер, крім ясел, була ще й своя школа, і хто хотів і міг, ходили вчитися. За дерев’яними, грубо збитими столами на лавках та ослінчиках сиділи учні, і хто мав чоботи, той і йшов учитися.

Не повертався з Америки твій брат Тимко, не писав більше він листів до своєї рідні.

Повиходили вже й заміж були молодші сестри твої, Міловице. Ярина жила близько, через дві хати від матері, Катерина через берег на другім кінці села, а Тетяна з Явдохою повибиралися у сусідні села.

А в убогій вашій хаті з Ільком було багато дітей, після Макара й Гані народилося ще троє – Маруся, Гріша й Іван.

Якоїсь весни замісили ви з Ільком глини, накрутили вальків із половою і зліпили ще одну хату, через сіни.

А на осінь підвела ти, Міловице, жовтою глиною довгу призьбу, і справили ви новосілля.

Як і раніше, ще поночі щодня вставала ти, Міловице, до печі й баняків, палила вогонь у челюстях і совала баняками по припічку.

А діти твої, Міловице, визирали з лежанки на хату, там сушилося просо й кукурудза, й тепло було.

Накидала ти, Міловице, у велику щербату миску бараболю або ж сипала густу кашу, чи галушок, чи вареників, викладала по столі дерев’яні ложки, і сідали всі та чекали на батька.

Не було серед дітей твоїх тільки найстаршого, Макара.

Забрали його були разом із іншими сільськими дітьми ще на початку війни в Германію.

А до війни вчився Макар дуже гарно у школі.

І мріяла ти, Міловице, що колись із Макара твого буде гарний лікар!

Хвалив твого хлопця й учитель.

«Вчись, синочку, і будеш, як твій покійний дід Ксень, людей лікувати! Твій дід був костоправом. Ото як закінчиш гарно школу, поїдеш у місто, та й вивчишся. А тоді будеш ходити у теплі, в чистій одежі та й зароблятимеш гарні гроші!»

Так ти, Міловице, собі мріяла. Але всі плани твої побила війна.

Ілько ж твій, Міловице, у війну зробився худий і ще вищий, і згорбився весь.

* * *

Пам’ятаєш, Міловице, вже три роки була війна? А разом із війною у село ваше увійшла нова влада – німецька.

Але люди прості жили собі при новій владі, як і до того: хто ходив перед тим у колгосп – так і далі ходили; сіяли й копали буряки, і цукровий завод працював. І були в селі лікарня й клуб, а з нового – тільки німецька комендатура.

Відправляли у Германію тоді молодих дітей, і відбирали в дорогу тільки здорових, а слабих лікували й відправляли пізніше.

Якраз тоді були жнива, і Макарові твоєму, Міловице, вже виповнилося було чотирнадцять років. Купила ти йому, Міловице, довге, нижче колін, грубе суконне пальто. От у цьому пальті й пішов твій син, Міловице, пішки на станцію Монастирище, щоб разом зі своїми однолітками їхати на чужину навіки.

У великій, колись панській, хаті, пам’ятаєш, Міловице, як старенький лікар пильно оглядав прибулих, чи немає у них вошей чи корости. Подивившись на Макара твого, Міловице, лікар розсміявся, бо були у сина твого босі ноги, зате ж на плечах – тепле суконне пальто!

А от Івана, Макарового товариша, лікар завернув, бо в нього виявив коросту.

«Підеш на три дні в лазарет!» – сказав.

Після комісії рівною чередою посунули ваші діти сільські до поїзда, щоб грузитися у товарні вагони. А у вагонах тих була страшна тіснява. Поїхав твій старший синок Макар, Міловице, робити на нових господарів.

І вже всі молоді чоловіки з села пішли воювати на фронт, а Ілько твій усе вдома був. Бо треба ж було комусь і коло землі робити, а Ілько був гарним трактористом, то й не брали його на війну.

Погнав був якогось разу Ілько з першим відступом радянських військ скотину колгоспну у сусіднє село. А тоді тобі розказував, що як вийшли вони з товаром на поле, то побачили в небі літаки! Покидавши все на возах вгорі, поховалися люди під колеса, а коні їхні тоді схарапудилися. І свистіли кулі над головами у погоничів, і рвалися бомби… Як літаки уже полетіли, то стало дуже тихо, а Ілько людям сказав: «Куди ми від літаків втікатимемо? Наздоженуть і переб’ють усіх. Гайда поженемо скотину назад!»

От як приходила була пора, сідав Ілько твій, Міловице, на трактор та й їхав у поле, щоб цілий день там перевертати чорну землю.

Не зачіпали Ілька свої, не займали й німці, бо він був один у селі механік.

Виїжджав Ілько на тракторі щоранку на дорогу й котив до колгоспної межі. Кругом нього було тільки широке поле, і ніде нікого, лише вітер у вухах свистав і трактор деренчав так, що нічого більше й не було чути. Орав поле, Міловице, твій чоловік Ілько, та й співав голосно.

«А хто це там так виводе, аж за душу бере?» – кричали одна до одної молодиці в селі.

«Та то ж Ілько Чуйків оре!»

Далеко було чути…

А Ілько виспівував собі й не знав, що його спів чує все село, він собі, Міловице, либонь, думав, що трактор його перекрикує.

І ти знала, Міловице, що молодиці сільські тобі завидували. Бо вже багато з села пішло на війну чоловіків, за деякими й похоронки прислали, а твій чоловік усе вдома й коло тебе був.

І хоч війна була, і біда, і страшна розруха скрізь, але ж у хаті вашій всі живі, хіба тільки Макара завіз поїзд у чужий край, до чужих людей. Але втішалася ти тим, Міловице, що разом із Макаром твоїм є в Німеччині ще хлопці й дівчата з вашого села. І надіялася ти, Міловице, що синок твій колись додому повернеться, бо приходили до вас у село листи від вивезених дітей.

Якось Текля, старша дочка твоєї сестри Ярини, написала своїй матері, що жилося їй у теперішньої хазяйки ще краще, ніж було вдома.

«Я така стала гладка! – писала Текля у листі. – Працюю коло свиней, мені тут дуже добре, не зобиджають, їм уволю, і вдома так не наїдалася!» І ще в листі була вкладена фотокарточка.

«Ти подивися! Оце тепер така наша Текля?!» – дивувалася ти, Міловице, роздивляючись фотографію своєї племінниці.

«Не знати, кому й краще тепер: чи тим, що в селі лишилися, чи вивезеним», – зітхала Ярина.

«Вже ж там, у Німеччині, либонь, спокійніше, чим тут, бо там війни нема; на своїй землі німці воювати не будуть», – казав хтось із людей.

Приходили ще у ваше село, Міловице, й прості фотокарточки, підписані з другого боку фіолетовим чорнилом. Такі були звісточки з Германії, від ваших дітей, Міловице…

Було й так, Міловице, що війна гуркотіла десь далеко від вас, і в село поверталися скалічілі чоловіки, й приходили паперові трикутники з фронту.

Німці то входили у ваше село, а то приходили наші солдати й виганяли їх. А то знов німці виганяли наших, і починалося все спочатку. Часто як ішла ти в сусіднє село Цибулів, Міловице, то бачила, що вздовж дороги попід тинами сиділи полонені солдати й просили пити. А потім тою ж дорогою в’їжджали в село танки й рвалися снаряди.

Пам’ятаєш, Міловице, якогось дня, казали люди, що горіла кожна восьма хата в Цибулеві? А займалися хати так: дорогою йшов німець і викрикував щось по-своєму, тицяючи пальцем то в один, то в інший двір, а тоді підбігали солдати з відрами в руках, лили на хату, яку показав німець, гас і підпалювали.

А наші солдати підривали за собою мости, щоб не в’їхали в село танки.

Часом по дорозі бачила ти, Міловице, як валялися трупи людей, і ніхто їх прибирати не хотів.

А ти, Міловице, незважаючи на роботу тяжку, на роки твої й безталання, була гарна й тоді і навіть скидалася на дівчину. То й любив тебе, певно, бідна Міловице, твій чоловік Ілько. Через те якось не вгледілася ти й одного ранку ще раз відчула знайому млість.

«Знову понесла дитя», – сипнула тобі поза спину холодними крижинками думка, й гостро кольнуло у серці. У такий важкий час не хотіла ти мати ще одну дитину…

Вже ти, Міловице, була й надумала йти до баби, була така жінка в селі, що помагала позбавитися від небажаного живота жінкам.

Вже й зібралася ти, Міловице, зовсім була: зав’язала у вузлик довгого полотняного рушника, склала шматочок білого тонкого льону, квітчасту хустинку бабі у подарунок, десяток яєць – що було. А тоді сіла коло столу й тихенько заплакала.

Менші діти повилазили тобі на коліна, Міловице, й собі стали плакати. Подивилася ти вже в дверях на старий образ у кутку, і стало тобі страшно. І пригадалася тоді тобі, Міловице, ненавмисно задушена твоя дитина, маленька Христушка, й те, як ти над нею побивалася. І ось тепер ти зібрала була полотно й подарунки для баби, що мала вбити ще одне твоє дитя, гострою шпичкою шматуючи твої кишки і вбиваючи в животі дитину?!

І ти, Міловице, пригадала свою розмову з покійним батюшкою Антонієм, як ти тоді плакала й каялася. І сльози градом покотилися по твоїх щоках. Не могла ти вдруге сама своєї дитини вбивати, Міловице, і вирішила спитатися поради у матері.

«Як же це так вийшло?! – сердилася на тебе, Міловице, твоя мати Горпина, як розказала ти їй про дитину. – Ти ж уже не молода, Міловице, й не дівчина! Чи ще мало тобі тої біди кругом?! Як же це вам із Ільком ще ті дурощі з голови не повиходили?»

«Я не знаю, як так вийшло… – оправдувалася ти перед матір’ю, Міловице. – Але що ж мені робити тепер? Може, піти до баби на вичистку?»

На такі твої слова, Міловице, твоя мати Горпина тільки очі витріщила:

«До баби йти?! Щоб, не дай Боже, ти ще кров’ю стекла і вмерла, а тоді? Це ж який гріх тяжкий – викинути з себе живу дитину! – і побожна мати твоя, Міловице, перехрестилася до ікон у кутку. – Хай уже буде, як є, де п’ять дітей, там буде й шосте. А як, не дай Бог, при вичистці помреш або зляжеш? Кому твої діти, Міловице, тоді будуть треба? І я вже немічна… не догляну. Йди, Міловице, й розкажи про дитину Ількові, а калічити себе не здумай!»

Схилила ти, бідна Міловице, голову й згодилася зі своєю матір’ю.

Бо так воно й було – кому потрібні твої діти?

І мало ж таке статися, Міловице, що того ж дня вдома на тебе чекала ще одна новина – Ілька твого забирали на фронт… Бо вже і його ровесників-чоловіків у селі більше не лишилося, і тепер брали на війну всіх, і трактористів.

«Треба йти, – казав, пригортаючи тебе, Міловице, Ілько. – Як буде все добре, то швидко назад і повернуся».

«Ілько! Ой, Ілько! Ти ще не знаєш, яке у нас горе!» – плакалася йому на грудях ти, Міловице.

«Яке горе?» – перепитав Ілько.

«Я ж знову важка! У нас, Ільку, буде дитина…»

А Ілько твій, Міловице, і радий такій новині був, що знов ви матимете дитину, хоч і в світі було безталання. Та й невже від вашого весілля було колись краще? Або ж колись вам легше було?

І хай там що між вами з Ільком було, Міловице, але у всіх бідах ваших була винна тільки одна бідність… Хоч як борсалися ви, хоч як тяжко працювали, та ніде від біди тої не могли сховатися. Бо в такий час ви народилися.

«Як же мені тепер самій з дітьми лишатися, в такій біді?» – плакала ти, Міловице.

«Якось воно буде, – втішав тебе Ілько і собі змітав шкарубкою рукою з очей сльози. – Може, я швидко й повернуся, Міловице. Он люди говорять, що війні скоро кінець. Та й із тобою буде Ганя, вона вже велика…»

«А може, дитина ще й не вродиться? – з надією в очах дивилася ти на Ілька, Міловице. – Може, воно якось само собою…»

«Бережи, Міловице, своє здоров’я…» – тихо зітхав на такі слова Ілько.

Другого дня провела ти свого чоловіка, Міловице, аж на кінець села, та й осталася сама з дітьми.

А війна була вже дуже близько від вас, гриміла вона бомбами й ревла літаками.

Перший лист від Ілька прийшов до тебе з фронту, Міловице, дуже швидко, за тиждень. А ти ж, Міловице, сама й досі не вміла ще читати, бо так і не довелося тобі вивчити грамоту, хоч і школа в селі була.

І тоді, коли вже не перший рік йшла війна, діти вчилися, як у село вступали наші, а як входили німці – починалися в дітей канікули.

А твоя дочка Ганя, Міловице, до війни встигла закінчити два класи, і тепер могла вже розібрати батьків почерк.

Увечері, Міловице, побігла ти ще й до дядька Степана, показати йому жовтий трикутничок від Ілька.

У листі ж тому була ще й підписана фотокарточка, на ній – біла хата під солом’яним верхом, а коло причілка двоє чоловіків у шинелях стоять, один – твій чоловік Ілько, а другий – його фронтовий товариш. «Дорогій жінці Міловиці й діткам моїм на вічную пам’ять. Від Ілька Ксеньового Чуйка», – прочитав уголос дядько Степан із фотографії.

«Де ж це він там, бідний, мучиться? – втирала тітка Густя сльози. – Кругом сніг, холодно, а вони воюють!»

«А ти ж чого така жовта, може, чим слаба?» – тривожився про тебе, Міловице, дядько.

«У мами буде дитина!» – раділа твоя п’ятирічна Маруся, Міловице.

«Чи ти, Міловице, не здуріла?» – дивувалася тітка.

«А що ж мені вже було робити…»

«Тепер тільки молись, щоб Ілько повернувся додому живим із фронту, бо зостанешся сама з дітьми – пропадеш!» – казала тобі, Міловице, тітка.

І ти йшла додому і плакала.

А як увійшла до хати, то й застромила фронтову карточку з Ілька за ікону.

«Тато наш – Бозя?» – питав маленький Гріша.

«Тепер – Бозя… – зітхнула ти, Міловице. – Пише наш тато, що він за нас думає і всіх цілує».

«Мамо, не треба плакати, – підійшла й погладила тебе по голові, Міловице, твоя найстарша донька, дванадцятирічна Ганя. – Он Іван плакав увесь час, поки вас не було, я ледве його вколисала, а тепер – ще й ви…»

І дивилася ти на серйозне обличчя своєї Гані, і мусила заспокоюватися, Міловице, бо й так переклала ти на старшу дитину свою тепер половину всієї роботи. А Ганя, жаліючи тебе, і корову порала, і дітей менших доглядала. Була Ганя твоя, Міловице, дуже гарна: висока й тонка, вона видавалася старшою від свого віку. І хто не знав, скільки Гані років, дав би їй всі шістнадцять; була вже Ганя і зростом вища від тебе.

А потім прийшла вісточка від сина твого Макара, фотографія прийшла із самого Нюрнберга! «Фотокарточка з Чуйка Макара Гилькового. Висилаю вам фотокарточку на довгую пам’ять. Ваш синок Чуйко Макар Гильків. У городі Нюрнберзі», – написав Макар на звороті фотокарточки.

І ти, Міловице, пильно вдивлялася в зображення свого сина.

На Макарові був суконний піджак, з-під нього виглядали краї двох сорочок, на голові лежав круглий кашкет, а на ногах – грубі черевики. Обличчя сина твого, Міловице, було опущене додолу, а очі дивилися сумно.

І згадувала ти, Міловице, як ішов твій Макар на станцію, широке пальто хиталося на ньому, як на жердині. А тепер синок підріс і погладшав. Дивилася ти, Міловице, на свою дитину на карточці, і це тебе тішило.

«Нехай і далеко, нехай у неволі, але ж живий Макар, одягнутий», – думала ти, Міловице і шепотіла до сина: «Синочку мій, мама про тебе пам’ятає і думає. Ти не сумуй один, як будеш живий і здоровий – додому назад повернешся».

«Мамо, а чом ти говориш із карточкою?» – заглядаючи тобі через плече, Міловице, питала Маруся.

«Ось на карточці наш Макар», – показувала ти фотографію.

«Де наш Макар? Де?!» – й собі дерся на руки маленький Гріша.

«Дивись…»

«А дай мені Макара!» – простягав невеличкі замурзані ручки Гріша.

«Не можна, порвеш! – віднімала ти, Міловице, від дитини руки. – Дивися так».

І разом із дітьми, схилившись, розглядали ви з Макара карточку.

«Бачиш, за Макаром – цегляні стіни порохового заводу, колючий дріт, накручений на дерев’яні стовпці, дерева ще в листі», – розказувала меншим дітям Ганя.

А тоді поставила ти, Міловице, фотографію сина поряд із батьковою, в кутку на образі, і била туди поклони увечері. До ікон, до Бога, до фотокарточок чоловіка й сина.

І перед тим, Міловице, було тяжко тобі жити, а тепер… Не знала ти, як і втриматися на світі, та ще й із дітьми.

А від Ілька скоро за першим прийшов тобі, Міловице, ще один лист, написаний на жовтому папері й складений утроє. Селом тоді ходили чутки про страшні бої, що були вже близько.

«На фронті дуже страшне робиться. Німці нікого не жаліють. Палять хати, людей убивають. Як будуть наступати, бери дітей і тікай із села. Вдома не лишайся», – писав Ілько.

А через тиждень, чорні й темні, через ваше село відступали кудись у тил наші солдати.

І ти, Міловице, нагадала собі Ількові слова й почала збирати дітей у дорогу.

«Куди ж мені йти і де дітися, надворі зима!» – говорила ти до тітки Теклі, Міловице.

«Дивись, дитино, як собі хочеш, то йди, а ми свого села не покинемо, бо вже старі, все одно колись треба вмирати! А ти, Міловице, як надумала, то йди…»

А як пішла ти, Міловице, за порадою до своєї матері, то вона тільки мовчки рукою махнула.

І ще одного листа отримала ти, Міловице. Ілько тебе дуже просив, щоб не чекала ти більше й вирушала у тил.

«Кидай усе, вибирайтеся із села», – писав Ілько.

А ти все відкладала, Міловице, бо ніхто з твоїх сусідів ще не покидав села, і як же тобі було залишати хату? Та ще й у хліві у вас стояла корова, як без корови десь вижити?

І боялася ти, Міловице, що взяти з собою корову не можна буде, а як покинути вдома – корова пропаде!

А одного дня під обід війну стало чути дуже близько, і ти бачила, Міловице, як небо по межі затягнуло сірим димом.

Ти, Міловице, якраз вийшла подоїти корову, як почула: «Німці вже в селі!» – чийсь хлопчик біг вулицею і гукав.

І ти, Міловице, кинула з рук усе, як було, й кинулася в хату. Менші діти твої всі вже сиділи кружком біля столу, чекали матері з дійницею, а Ганя латала стару спідницю.

«Тікаймо з села!» – крикнула ти до наляканих дітей, Міловице, й почала збирати клунка.

А гриміло вже й справді дуже близько. А тоді почувся рев літаків.

Підхопивши дітей, як були, ти, бідна Міловице, кинулася в поле; бігла через присипані снігом бур’яни й невеличкі кущики до Лисої гори; бо за горою починалася дубова й ліщинова посадка, а ще далі були яри, в них можна було вам сховатися.

Ззаду вже починали рватися бомби, і ревіли корови, й заводили у селі собаки. А ти, Міловице, бігла через поле, й холодний сніг приставав тобі до голих литок, і довга спідниця заважала бігти.

Пам’ятаєш, Міловице, як серед дня тоді раптово стала темна ніч? Ти оглядалася на село й бачила, як разом із тобою бігли до поля люди, і несли вони, як і ти, в руках невеличкі клунки із хустинок, а були й такі, що бігли роздягнуті й босі.

Ти, Міловице, ще й несла на руках маленького Івана, бо він не вмів ходити, а Ганя волокла Грішу й Марусю.

Замість Макара взяла ти з собою, Міловице, його фотографію, не захотіла лишати в хаті самого…

І тікали ви від війни усім селом, а позаду вас доганяли-торохтіли гусеницями танки.

Як же почула ти, бідна Міловице, той скрегіт зовсім близько, оглянулася – і побачила, що Гріша вирвався від Гані й побіг попід самі гусениці, і поле було чорне від диму, від людей і крику.

«Ганю-у-у! – перекрикувала ти гуркіт, бідна Міловице, – ряту-у-уй братика!»

І Ганя кинулася доганяти Грішу; висадила його на плечі й понесла на собі.

Аж у глибоких ярах попадали ви на мокру траву, щоб перепочити.

Посадила ти, Міловице, найменшого синочка, Івана, біля себе, на грубому клункові з полотнами й хустками, а він несподівано устав на непевні ще ноги – і сам пішов.

«Дивіться, а наш Іван навчився ходити!» – побачила Маруся.

«Сам, своїми ногами тікає від німців!» – гірко усміхнулася ти, Міловице. І це були перші кроки твоєї дитини…

Отак, Міловице, разом із ревом літаків, скреготом танків, разом із вибухами й криком людей залишила ти позаду себе рідне село.

Пересидівши деякий час у ярах та відсапавшись, рушили ви далі у бік тилу. Хтось із односельців казав, що в тій стороні наші солдати приймають втікачів, таких, як ви, і розселяють по людських хатах; треба було тільки підійти до тилу ближче, а там уже вас врятують, через те й пішли ви на захід.

Як увійшли по дорозі в сусіднє село – а в ньому геть порожньо! Побачили ви тільки хати відчинені навстіж із повибиваними вікнами.

Не спинялися ви на перепочинок у покинутому селі, рушили далі в поля, а війна дихала вам у плечі і глухо бухкала, наздоганяла.

Коли ти вже падала з ніг від утоми, Міловице, ви натрапили на ще одне покинуте село, тільки десь на самім краю ще світилися в нім поодинокі вікна, але до них було йти ще далеко.

І вирішили ви гуртом спинитися й перепочити у крайній садибі, бо якби довелося ще йти, то ти, Міловице, вже й не витерпіла б: руки тобі ломило й ноги підкошувалися від довгої ходи; спирало подих, і серце калатало так, наче воно мало б випасти з грудей.

Ти вже, бідна Міловице, починала вголос стогнати, а діти твої пхинькали. Маленька Маруся, якій довелося йти дрібними ногами, уже ревіла на весь рот, і Ганя висаджувала її на спину поперемінно з Гришею, й несла на собі, хоч і ця дитина твоя вже теж добре була втомилася.

І ти, Міловице, увесь час дорогою ловила себе на думці: а що, як дитя в утробі не втримається? І це було б добре… Бо нащо тобі, бідна Міловице, тепер, без свого даху над головою, з купою малих дітей, без чоловіка та ще одна дитина? Але дитя твоє, Міловице, трималося.

А потім почувся рев літаків, і зовсім поряд розірвалася бомба…

На ранок прокинулася ти, Міловице, у гурті, серед своїх людей, у чужісінькому льоху, лежачи поверх напівгнилої бараболі й буряків. Від теплих ваших тіл попід низьку мокру стелю висіла пара, і чиїсь босі ноги ховалися у сипких бульбах, а хтось намостив поверх чобіт свиту.

Попід боками налапала ти, Міловице, тільки менших своїх дітей, а Гані чомусь не було чути.

«Ганю! Ганю… А де ж це Ганя?» – злякалася ти, Міловице.

Й тут Гріша спросоння заплакав. А ти, Міловице, прислухалася до темноти й тихенько гукала:

«Ганю! Ганю, ти де?…»

Але старшої твоєї доньки не було чути.

«Ніхто не бачив, де ділася Ганя?» – питалася ти в сусідів про свою старшу дочку. Але ніхто не знав, всі мовчали, тільки якась жінка крізь сон застогнала.

«Була ж наша Ганя з нами, була?! – казала ти до маленької Марусі, Міловице. – А де ж вона тепер поділася?»

«Пішла…» – боялася Маруся.

«А кули ж вона, дитино, пішла?»

«Я не бачила…»

І ніхто не бачив, скільки ти, Міловице, людей не питала, коли вийшла Ганя. Спочатку ти надіялася, що твоя донька вийшла по нужді й скоро повернеться, але потім собі згадала…

«Мамо, я вернуся, мабуть, додому, – казала Ганя уже тут, в чужому селі, зразу, як ви добилися були до перших хат. – Я, мабуть, піду назад додому, бо ж у хліві лишилася наша корова. Нам же колись треба буде вертатися і якось далі жити».

А ти, Міловице, й сама знала, що не треба було залишати корову в хліві закритою. Але надіялася, що ви скоро вернетеся, або хтось із родичів ваших, що в селі лишалися, колись надійде й врятує корову… Та й не дуже було коли тобі добре думати і про себе саму.

І нічого ти, Міловице, тоді не сказала Гані. А вона все дивилася в сторону вашого села, й не можна було вгадати, про що думала.

Менші діти твої увесь час плакали й хотіли їсти, та й у тебе самої червоні кола пливли перед очима, про корову ти й не думала.

І ти, Міловице, тепер нагадувала, як ледве була вмовила доньку зайти в льох, щоб погрітися; а Ганя все оглядалася назад…

«Я буду вертатися», – тихо казала Ганя вже тоді, як найменші діти твої, Міловице, їли в льоху сиру, але солодку моркву – чужу.

Нічого ти, Міловице, не відказала тоді своїй дитині, бо трусилася від холоду й невідомості. Та й що ти могла їй сказати? В думці ти, Міловице, й сама б хотіла, аби хтось тепер був коло вашої хати. Але хіба Ганя?! Вона хоч і виглядала, як доросла вже дівка, але була ще дитина… І втратила б ти краще корову, ніж свою дитину.

Від вашого ж села тепер було добрих півдня ходу.

І оглянулася ти, Міловице, кругом себе й побачила, що поряд із тобою тепер сиділо душ із тридцять твоїх сусідів.

Повертатися додому, пам’ятаючи Ількове застереження, ти, Міловице, боялася, та й відійшла вже від свого села далеко. І вирішила ти залишитися й пересидіти тут разом із усіма, а потім пробиратися далі у тил.

«Минеться біда, разом і повернемося», – перебила твої сумніви котрась із бабів, і ти, Міловице, вирішила її послухати й лягла далі спати, відчуваючи поряд теплі тіла своїх дітей.

Тільки рвалося твоє материнське серце, і їла ти себе поїдом, що не спинила Гані ще звечора, і нещасна дитина пішла назад додому сама, щоб догледіти вашу корову.

Після бою танкового колгоспне поле в Івахнах стояло геть зрите ямами. Сніг, пересипаний цятками чорної землі, наполовину з глиною, наганяв страху.

І йшла, Міловице, тим полем страшним додому твоя Ганя сама-самісінька, через перемішану й перебиту землю добивалася назад до свого села. Ганя ж бачила, як тобі, вагітній матері, важко з дітьми, й розуміла, що тільки вона, найстарша, може вберегти вашу хату, добро, врятувати покинуту в селі корову.

Найбільше, либонь, Ганя й журилася за коровою.

«А коли б когось із нас отак покинути?» – думала дитина твоя, й це додавало їй сили йти вперед.

Пройшла Ганя мимо покинутого сусіднього села, уже й видно їй було дубовий гай, і Лису гору; тільки рипів під ногами сніг і було дуже холодно, але Ганя того, певно, не відчувала. Про одне тривожилася Ганя: чи не дуже побиватимешся ти, Міловице, коли побачиш, що вона пішла?

Але казати тобі, своїй замученій матері, про свій намір донька твоя не хотіла, бо ти б і не відпустила її.

«Мама там не сама, – вспокоювалася Ганя так. – Із нею є наші люди», – і бігла вперед.

І чим ближче Ганя підходила до села, тим швидшими робилися її кроки.

На Лисій горі через поле на схилі побачила Ганя вашу білу хату під соломою – батьківську, а скрізь по землі – повно трупу!

Лежали чоловіки, повивертавши навзнак руки та голови. Переступала Ганя ті страшні трупи й старалася не дивитися в їхні мертві очі. І ні один із них уже не ворушився, позамерзали.

Від того, що бачила, від страху, у Гані твоєї, Міловице, волосся ставало дибки.

«Ой, мамо…» – тихенько шепотіла вона.

Увесь світ спорожнів для дитини твоєї, Міловице, й не було в кого їй просити ні поради, ні прихистку, – ніде й нікого!

Тільки хата самотня ваша блимала на Ганю одним-єдиним сліпим віконечком, дивилася на дитину твою і далі, на перекопану війною Лису гору.

Ганя, либонь, осміхнулася до своєї хати, коли її побачила, а ще у хліві до неї кричала корова…

Ганя озирнулася на гору, десь там була ти, Міловице, її мати, а ще – сестричка й два братики…

Може, налякана Ганя спочатку й думала, щоб кинутися назад і наздогнати вас?…

Але чомусь не вернулася… Либонь, подумала дитина твоя, Міловице, про те, що йти до хати своєї треба ще швидше, бо вже минав довгий день, а корова ваша стояла у хліві сама.

І Ганя ще здалеку добре почула її тяжке гукання, ваша корова кричала на все село.

Уже й плетений перелаз уздовж садка побачила Ганя, із жовтої глини низьку клуню з розгорнутою соломою на покрівлі.

Ще на стежці вхопила Ганя цілий оберемок холодного й колючого сіна із сінника й, тяжко дихаючи, побігла у хлів до корови; розчахнула навстіж благенькі дерев’яні дверцята, й на дитину твою, Міловице, пахнуло солодкуватим запахом свіжого гною; клуби пари разом із нетерплячим сопінням корови вирвалися з-за прочинених дверей на мороз й огорнули Ганю з голови й до ніг.

Корова, обернувшись до світла, вдячно закліпала на маленьку господиню свою вогкими очима і протяжно помукала.

А Ганя твоя, Міловице, не спала вже другу добу, але не впала відразу ж до сну в теплому хліві, бо при денному світлі добре побачила вона, як коров’ячі дійки сильно надулися і стирчали в різні боки, повні молока. Корова була довго недоєна й дуже терпіла.

Ганя кинула в стійло корові пучок сіна і стала її доїти.

А корова глухо гула, хвицалася хвостом й раділа, повертала розумну рогату голову на Ганю й дивилася.

Напившись прямо з дійниці теплого молока, Ганя підставила дійницю ще й корові, і та випила все до краплі.

Підхопивши порожнє відро, Ганя збігла з горбка й набрала в нього води, набрала води із копанки, яку вичистив колись для тебе, Міловице, Ілько…

Добре напоївши корову, взяла Ганя її на налигача та й повела, Міловице, за собою на другий куток села, до Ількового дядька Степана.

Кругом по селу з дерев’яних широких коминів до неба здіймалися цівки жовтуватого диму, витали запахи борщу, свіжого хліба, печеної картоплі, пряженого молока. Село продовжувало жити і без тебе, Міловице. Напівспустошене, зранене й перелякане, воно жило…

«Не треба було йти, не треба…» – шепотіла потрісканими губами твоя Ганя сама до себе, неначе якусь молитву, і думки її були поряд із тобою, Міловице.

А в селі біля деяких хат уже знов стояли німецькі мотоцикли й чулася чужа гаркава мова.

Ганя байдуже йшла від хати до хати, і ніхто її не спиняв й не питався.

«Якби ж хоч дядько та дядина були вдома…» – шептала Ганя, тереблячи корову за мокрі боки.

На щастя, вся дядькова сім’я залишилася в селі. І хата, і двір їх були непошкоджені.

Побачивши з вікна Ганю з коровою, тітка вибігла надвір і, взявши у дитини твоєї, Міловице, з рук налигача, повела корову до свого хлівчика.

«А де ж мати з дітьми?» – питала дядина Текля Ганю вже в хаті.

«Мама… в якомусь селі, у льоху, разом із дітьми й людьми ховаються».

«Ой, Боже ж наш! – журився дядько Степан. – І не знати тепер, кому краще – нам чи твоїй матері! І чи ж добре зробила твоя мати Міловиця, що відважилася з маленькими дітьми на ту втечу. Розкидало ж, Ганю, усю вашу сім’ю по світі!»

«А як там ваша хата? Чи все ціле?» – допитувалася тітка.

«Не знаю», – тулячись головою до теплої печі, уже крізь напівсон відмовляла Ганя.

«Лягай, дитино, на піч, та й спи, – побачивши, як тяжко натомилася твоя дитина, Міловице, сказав дядько Степан. – Перебудеш поки що у нас, а там…»

Другого дня, ще лиш у вікнах розвиднилося, а Ганя вже порала свою корову, разом і дядькову. Аж по обіді вже побігла подивитися й до своєї хати.

А мертвих із поля під Лисою горою так ніхто і не прибрав.

Переступаючи через замерзлі трупи, йшла Ганя берегом і плакала, і навкруги було незвично тихо.

Аж тепер дитина твоя, Міловице, могла добре роздивитися на своє обійстя. На подвір’ї, там, де колись росла стара яблуня, тепер була величезна яма від вибуху, розкидана земля лежала скрізь. Ганя взяла вила й почала засипати її.

«Не треба, щоб на подвір’ї була яма», – думала Ганя.

* * *

Від того дня, Міловице, Ганя жила в свого дядька.

І щоб не їсти даремно чужого хліба, найнялася вона у сусідню з дядьковою хату за помічницю кухарки. До німців…

Та хата стояла порожньою, бо колишні хазяї втекли з неї ще тоді, як був перший наступ війни. З великої кімнати тої хати покинутої німці викинули надвір ліжко й скриню, а до печі позносили харчі й посуд, тут же склали дрова і поставили великий мідний казан для води.

Зранку й до вечора коло хати-кухні кричали кури й вищали свині, два хлопчики-підлітки, із сільських, мусили цілими днями птицю людську скубти і патрати. Як погано вискубували, то отримували тумаків у потилиці, а як гарно, то й обідати їх німці після себе кликали.

А Ганя у баби-кухарки була за помічницю біля печі. Все те, що німці зносили з села, треба було їм удвох поварити і попекти за день.

У великій кімнаті, через сіни, поставили німці собі довгого дубового стола, там і їли усі.

Перемити і прибрати за німцями мусила твоя Ганя, Міловице. Аж пізно вночі переходила інколи вона через темний берег подивитися до своєї хати.

* * *

А корову вашу, Міловице, німці були забрали й добавили до череди, щоб гнати в Германію.

«Ой, не можна, бо у мене є матка і кіндери, – плакала Ганя і показувала на пальцях. – Не можна нам без молока! Капут!»

І пожаліли німці свою молоденьку кухарку, і корову того разу Гані віддали, але тільки того разу…

Коли другий раз збирали худобу знов із села, то забрали й вашу, Міловице; і пішла корова десь далеко, а може, зарізали її у сусідньому селі.

«Що я мамі казатиму?» – плакала Ганя, жаліючись бабі-кухарці й тітці.

І ходила Ганя до своєї хати порожньої дивитися.

А ти, Міловице, пересиджувала в льоху з дітьми вже третю ніч, і бухкало у вас над головами, й свистіло – бої ішли. У тісному погребі разом вас сиділо душ із тридцять; їли ви з діжок квашену капусту, огірки і яблука-антонівки. А коли все позакінчувалося і не було вже чого пити, вирішили люди, що хтось мусить іти в село по воду.

«А там же стріляють», – боялися йти.

«Водички! Пити хочу!» – скімлили діти.

«Давайте, людоньки, я піду по воду, – згодилася якась бабка. – Я вже стара, однаково життя прожила, геть і уб’ють мене, то не так буде шкода, як молодих».

І люди згодилися: як бабка хоче, то нехай іде.

Пам’ятаєш, Міловице, як важкі дерев’яні двері вперше прочинилися на вулицю і випустили разом із теплом та вогкою парою нудний запах від випорожнень, бо до вітру виходити вам не можна було, і нужду справляли всі прямо в кутку у погребі…

Аж через годину бабця назад повернулася.

«Ой, діточки, а криниця ж звідси далеченько! – бідкалася стара. – Я поки доповзла, а набрати водички й нічим! То нашукала попід хати якогось відра. То щоб ви знали, людоньки, що ми в селі не самі такі втікачі, а по погребах скрізь іще багацько людей сидить, там до криниці вже й стежка є. Але, либонь, що від завтра почнуть нас евакуйовувати, бо німців із села вибили!»

І дякували ви, Міловице, бабусі, за свіжу водичку й за гарну новину, що скоро ваше ув’язнення закінчиться. І з рук в руки переходив щербатий кухлик.

«Яка ж смачна водичка!» – раділи люди.

«Еге ж, смачна! Либонь, смачніша, ніж у нас в криниці!»

«Та де смачніша?! Просто дуже пити хотілося».

І те відро бабусине дуже швидко спорожніло.

«Доведеться, люди, завтра нам виходити із льоху, бо ні дихати тут нема більше чим, і їсти тут ми не знайдемо. Чи так, чи інакше мусимо гинути», – понуро сказав якийсь чоловік.

«Ой що ж це бу-у-у-де! – заплакала молодиця. – Я ж чула, що німці наших людей живими палять, а маленьких дітей у криницях топлять!»

«Цить! Замовкни мені… – засичала на молодицю якась старша жінка. – Нема чого переляк сіяти! Хіба тебе й твоїх дітей уже хтось вбиває? Ти ж чула, що німців вже із села вигнали?»

І молодиця та перелякана трохи втихомирилася. Але за молодицею слідком починали плакати знуджені діти. І далі сидіти в льоху вже ніхто не міг.

А на ранок, Міловице, і справді хтось загримав до вас у двері.

«Гей! Є тут хто? – кричав солдат у темінь. – Виходьте всі надвір. Ми – свої!»

Заплакали налякані діти.

«Є! Є тут люди!» – гукали жінки.

«А скільки вас там є всього?»

«Багато», – відказала ти, Міловице, і пішла на голос.

І ви з льоху, наче примари, прикриваючись долонями від різкого світла, почали виповзати надвір. Запатлані старі жінки, зжовклі молодиці, старий дід, купа перемотаних у хустки й рядна замурзаних дітей.

«Виходьте з речами усі, будемо евакуювати вас у тил», – показував на порожні підводи молодий солдат.

На вулиці холодне повітря повертало вас, затворників, до тями. І загорталися ви кожен у своє шмаття, і виходили на світ Божий із смердючого льоху, і клубилася пара за вами услід.

Зачинивши двері останньою, перехрестилася ти до льоху, Міловице: «Дякувати Богу за цей сховок!» – сказала.

А коло льоху вже стояла підвода, в неї запряжена була руда конячка.

«Сідайте на сіні, – командував людьми чорнявий чоловік у солдатській шинелі, – та й будемо їхати до Кривчунки».

«А хіба там війни нема?» – питалися молодиці.

«Там – нема», – казав солдат.

«А як же це так, що тут є війна, а там – нема?» – дивувалися.

«Бо там – тил», – пояснював.

«А як же німці дійдуть і до тилу, то куди будемо тоді втікати?»

«Їдьте собі мовчки і не каркайте», – спиняв людей солдат.

А тоді як всі погрузилися, чмокнув він до коняки – і покотився віз по грузькій багнюці у спокійніше місце, де війни не було.

* * *

Пам’ятаєш, Міловице, село Кривчунка було як не з цього світу: хати стояли скрізь цілі, й ніде не було видно ніяких слідів війни. І бачила ти, Міловице, що гарно прибрані молодиці снували вулицями Кривчунки туди й сюди. А ви, втікачі, їхали довгою вулицею на підводах і тільки всьому дивувалися.

Бо в тилу пахло хлібом і пиріжками, і висіло біля хат чисто випране шмаття, і все, як і у вас вдома, тільки не було війни.

А ще в цьому селі грала музика – патефон!

І тобі, Міловице, враз відлягло від серця і стало спокійніше.

А ще як в’їхала ти з дітьми своїми у чималий хазяйський двір і почула запах вареної картоплі…

«Мамо, я дуже хочу їсти!» – щосили кричав Гріша.

«І я! – плакала Маруся. – Я теж дуже хочу картопельки!»

І тобі, Міловице, крутило в животі, але ти терпіла.

Як же підвода під’їхала під самі ворота і погонич спинив коней, низькі двері хатні прочинилися досередини і до вас вийшла немолода й сувора жінка. Вона, видко, не чекала на таких гостей, і не дуже вас хотіла, і не рада вам була, й того не приховувала.

«Приймай, хазяйко, квартирантів, біженців!» – жваво гукнув до сердитої жінки солдат. А вона подивилася на вас, прибульців, спідлоба, й не сказала нічого.

І в тебе, Міловице, кольнуло у серці, бо гірко тобі було йти жити до непривітних чужих людей, та ще й із малими дітьми.

По подвір’ї нового вашого дому ходили кури, і жінка мовчки насипала їм жменю зерна, аж тоді махнула рукою до тебе, Міловице, й запросила зайти з нею до хати.

У новій хаті вашій було натоплено й чисто. Біля чималого образа в кутку горіла червона лампадка, і на образі висів чистий вишитий рушник.

Хазяйка ваша витягнула з діжки в кутку й накраяла для вас чорного хліба та поставила на стіл миску з пісною картоплею.

Але і ти, Міловице, і діти твої були раді й такому убогому вгощанню.

Після квашеної капусти й огірків із чужого погреба, а потім і зовсім без ніякої їжі накинулися тепер ви на ту картоплю варену. І їли ви без страху, бо постерегла ти, Міловице, що на припічку стояв здоровий баняк із дрібною картоплею, мабуть, для курей чи свиней.

Понаїдавшись та відігрівшись, потомлені діти твої, Міловице, попадали хто де і відразу ж позасинали, а ви із хазяйкою сіли собі удвох біля столу і розговорилися.

«Це ж іще й не всі мої діти, – розповідала ти старій жінці, Міловице. – Найстаршого мого сина, Макара, забрали ще на початку війни в Германію. А Ганя ж у мене яка красуня! Якби ж ви тільки могли бачити мою старшу дівчину! Вона така кріпка, висока, а коса яка довга й густа, аж до самих п’ят! А яке ж біле личко! А яка ж моя дитина працьовита, а що вже совісна, жаліслива!.. Тільки залишилася, бідолаха, в селі… Вона якраз такого ж віку, як і ваша дочка».

Жінка на твої слова, Міловице, й собі тяжко зітхнула, бо жила вона в хаті не сама, була у хазяйки ще й дівчина, слаба й вутла, сиділа тепер і кахикала коло печі.

А як гасили на ніч свічку і вкладалися всі спати, то господиня понуро проказала тобі, Міловице: «Будете жити в мене, де ж вам дітися, як у світі така біда. Але бачите самі, Міловице, який тепер час, і годувати я вас не маю чим. Жити – живіть, а харчі якось самі собі шукайте…»

Через те ще вдосвіта, наступного дня, вийшла ти, Міловице, в двір. Господиня вже давала курям мішанку.

«А є у вас у селі колгосп?» – ти спиталася.

«Є. Можете йти і записуватись, – порадила хазяйка, – бо в нас тепер в селі чоловіків нема, одні солдати, і робити коло землі нема кому. Ідіть, Міловице, в колгосп, просіться, і вас приймуть!»

Поснідавши останній раз із милості хазяйки холодною картоплею в лушпайках, нагодувавши нею дітей, пішла ти, Міловице, в той бік, куди показала тобі жінка, шукати роботи.

У колгосп тебе, Міловице, записали відразу, і в перший же день на обід видали миску каші й хліба.

«Будете робити гарно, то приходьте обідати щодня», – пообіцяла колгоспна кухарка.

«А можна мені й дітей із собою приводити?» – насмілилася ти спитати.

«А скілько у вас дітей?»

«У мене п’ятеро дітей, але тепер зі мною тільки троє менших».

«А в кого ж ви живете?» – допитувалася кухарка.

«У Мотрі…»

«Ну… тоді приводьте своїх дітей, тільки не щодня, як буде щось оставатися, то дітям дам, але, посовітувала б я вам, жіночко, нехай дітки ходять попід хати та й просять собі милостині у хазяїв, бо багато у вас дітей. А чоловік же ваш де?»

«Є чоловік, десь воює, на фронті».

«І хата своя в вас є?»

«Є».

«А чоловік же з фронту гроші вам висилає?»

«Куди ж він тепер слатиме, як ми евакуювалися?»

«То нащо ж ви із села їхали? – дивувалася колгоспна кухарка. – Хата у вас є, чоловік є! І скрізь же війна! Є люди, яким гірше, ніж вам! А тепер у Кривчунці таких, як ви, дуже багато, як вас усіх нагодувати?» – дорікнула.

Щоранку йшла ти, Міловице, тепер до колгоспу й робила там всяку роботу. І що з їжі давали тобі, все несла дітям, ділилася ти, Міловице, ще й зі своєю господинею. Бо жінка більше мовчала, а коли й говорила до тебе, Міловице, то все жалілася на твоїх дітей, що через них у її слабої доньки голова болить, жалілася на свою бідність, хоч і мала курей, і свиню, і ще багато чого у погребі.

«Такий тепер час, – пояснювала вона тобі, Міловице. – Не так ми тут жили до війни! Було у мене в хазяйстві всього, але ж… Скільки кругом тих голодранців і прохачів розвелося! І лізуть, і лізуть вони, і кожному дай їсти! Так скоро й собі старцями попід хати підемо».

Такі докори дуже боліли тобі, Міловице, але мусила ти мовчати, бо й так добре було, що мала з дітьми де голову притулити.

Стрічалася ти, Міловице, в Кривчунці й зі своїми людьми, з односельцями, і всі вони дуже дивувалися таким порядкам.

«Там війна, а тут наші солдати добре живуть: цілими днями п’ють горілку й гуляють із сільськими молодицями! Музика на все село кричить, і ввечері танці… Диво тобі, та й годі! Що ж це воно в світі робиться?» – казали люди.

«На те він і тил», – відказувала на такі слова ти, Міловице.

Було тобі дуже гірко, що мусила так мучитись. І діти твої тепер були хто де, і від чоловіка вістей не отримувала. А дитя, що в утробі жило, не давало тобі, Міловице, спокою. Незважаючи на тяжкий шлях, на недоїдання, трималося воно за життя.

На роботі ти, Міловице, підіймала на себе важкі мішки й тихцем надіялася, що вагітність твоя не втримається. І ні хвилини не присідала ти, й хапалася за найтяжчу роботу, але нічого дитині в животі не вадило. Тільки дуже болів у тебе поперек, Міловице, і без кінця нудило – гіркий шматок хліба колгоспного, і той не ліз тобі в горло.

Якось прийшла ти, Міловице, додому і ще знадвору почула страшенний галас у хаті, це кричала хазяйка на твоїх дітей.

«А повикручувало б вам руки! Заволоки, приблуди! А щоб ви повиздихали! – проклинала вона. – Ану ж геть мені з хати, волоцюги замурзані, щоб і не смерділо вами, злодюги!»

І чула ти знадвору, Міловице, дитячі крики і ляпаси.

«Що сталося?» – вбігла ти до хати, Міловице; тобі було дуже шкода своїх дітей.

«Як тобі не стидно, ти ще й питаєш?! – аж синіла від люті жінка. – Твої діти – злодюги! Пустила вас в хату… а вони – красти!»

І ти, Міловице, ніколи не чула до себе таких страшних слів; і плакали тепер твої діти…

«Що вони вкрали?» – питалася ти налякано.

«Я тільки поставила курям варити картоплю і відійшла на двір. Добре, що хоч швидко назад вернулася, бо був би баняк уже зовсім порожній! Входжу до хати, аж тут таке: він, – показала хазяйка пальцем на зарюмсаного Грішу, – прямо у мене перед очима тягне з баняка картоплину і жере! І я не знаю, скільки ці злидні ще картоплі з’їли, поки мене в хаті не було!»

Роздивившись невидющими очима по хаті, побачила ти, Міловице, що в темному кутку сиділи діти твої вкупі на підлозі, Маруся плакала, Гріша мовчав, а Іван тримав обома руками коло рота й смоктав гарячу картоплину, і з очей йому текли по замурзанім личку голодні сльози.

«Я їм усім дала доброї прочуханки! – кричала жінка. – Нехай знають, як красти! Я вам на другий раз руки поперебиваю, як побачу таке! Будете каліками попід хати ходити!» – кричала до дітей і стукала кулаком об кулак люто.

А ти, Міловице, тільки й могла мовчки та гірко дивитися на жінку й не казала їй нічого. «Коли б швидше додому», – думала. І гіркі сльози текли по твоєму змарнілому обличчю й капали на бідну одіж.

А стара жінка все не втихала, і сипала прокльонами, і грозилася.

«Нащо ви так клянете й лякаєте малих дітей? Через оцю дрібну курячу картоплю? – не витримала ти й попросила жінку милостиво, щоби втихомирити. – Простіть нас, Мотре, як зможете, дитина, либонь, дуже хотіла їсти і не втерпіла… Бо інакше б чужого не взяла».

«То нехай ідуть твої діти попід хати і просять, а не крадуть із хати чуже!» – знімаючи від печі великого баняка, повного картоплі, порадила хазяйка.

Так ти, Міловице, й мусила робити. Вирядила на другий день зранку всіх своїх дітей в село, дала в руки Марусі клуночка й навчила, що казати.

«Йдіть, діточки, попід хати, і просіть у добрих людей собі порятунку. Кажіть жінкам, що дуже хочете їсти, а тато ваш – на війні. Маруся нехай несе клуночка в руках. Як що дадуть, то клади, доню, досередини й завдавай собі на плечі, аби собаки в тебе не видерли. А ти, Грішко, візьмеш палицю й будеш гонити собак. І глядіть мені Івана, бо він ще маленький».

«Добре, мамо, – казала Маруся, – як у Івана болітимуть ноги, то я буду його на собі нести».

На вечір принесли твої діти, Міловице, в торбі кусники хліба, пару картоплин і пиріжка з картоплею.

«Мамо, а там ще діти вулицями ходять, – розказувала Маруся. – Ходять і колядують, співають пісень, то й я заспівала».

«А я казав, що тато наш на війні!» – хвалився Грішка.

«Так буде краще! – дивлячись спідлоба на твоїх, Міловице, дітей, хвалила хазяйка. – Як красти, то краще вчитися просити».

І як сиділи ви біля убогого свого харчу, того, що відділила ти, Міловице, з колгоспного обіду, й того, що напросили попід хати твої діти, то в хазяйки в печі весело палахкотіло полум’я й смачно шкварчало на сковороді сало: пряжилася для хворої дівчини яєчня…

«Мамо, я теж хочу сала», – скиглив Гріша.

«А я молочка», – просила Маруся.

«Як повернемося, дітки, додому, буде в нас і сало, і яєчня, і молоко. Ганя виглядить нашу корову, тато привезе з війни цукерок, а Макар – білого хліба! – пошепки обіцяла ти, Міловице, своїм дітям. – А тепер їжте пиріжечка й кажіть: дай, Боже, здоров’я цим добрим людям, що подали…»

«Дай, Боже, здоров’я цим добрим людям…» – шепотіли діти й, заколисані думками про смачні наїдки, засинали.

Тебе ж, Міловице, від запаху сала й яєчні нудило.

Другого дня по дорозі в колгосп зустріла ти, Міловице, рум’яного хлопця у військовій формі, вертався він, видко, з якоїсь гулянки. Молодий солдат ішов і весело насвистував щось собі під ніс, на тебе він і не глянув.

Але ти, Міловице, вирішила чомусь зупинитися.

«Можна тебе щось спитати?» – насмілилася ти зупинити веселого хлопця й підійшла до нього близько.

«Ну, питай, бабка!» – оглянувши запнуте в стару хустину зжовкле твоє обличчя, довгу перелатану спідницю й стару свитку на сутулих плечах, жваво дозволив.

«А скажи мені, хлопче, коли вже кінчиться ця війна?»

«Що?! Коли війна скінчиться? – зареготівся солдат. – Скінчиться вона тоді, як рак свисне!»

«Не дай Боже! Що ти таке говориш, хіба ж можна?» – злякалася ти, Міловице.

А солдат, придивившись до тебе уважніше, тільки свиснув:

«Так ти не бабка?! А чого така заїздяна? – посміявся. Ще й п’яний був. – Треба, женщина, думати не про війну, а про гульню!»

І солдат той веселий далі собі пішов, а ти, Міловице, не знала, що це зі світом зробилося. Там, дуже близько, бухкала війна й мерли люди, а тут грав патефон і гуляли солдати. Бо тут був тил…

Майже всю зиму робила ти, Міловице, у Кривчунці на току коло молотарки, а діти твої ходили просили їсти попід хати. Хазяйка ж ваша сердилася що день, то все дужче, й без причини кляла і дітей, і тебе.

Але де ж вам було дітися, мусили терпіти і приниження, і злість.

Зима вже переходила у весну. Ганя твоя, Міловице, бачила, що в селі люди дивилися на неї косо. Але що могла дитина вдіяти? Так і тулилася Ганя в дядьковій хаті, і аж до весни варила німцям обідати. А ночами плакала твоя дитина, Міловице, гірко в чужу дядькову подушку. І не було навесні такого дня, щоб не побігла вона на другий кінець села, щоб довідатися до своєї хати.

А хата ваша стояла сама пусткою, з повибиваними вікнами, тільки вітер гуляв по голих стінах.

«Ось тут мама спали», – шепотіла до комина Ганя, гладячи його шкарубкою рукою.

Сама на ніч у хаті лишатися Ганя боялася. Можна було б позапинати вікна крутінями із соломи, накидати в куток осоки й спати. Але було дуже лячно самій, бо німці увесь час шастали по селі, пили горілку і п’яно реготілися на вулиці, бувало, веселі, стріляли з автоматів по стінах покинутих хат.

Добре, що того дня зустріла Ганя на вулиці свого давнього приятеля Андрея.

«Ганю, йди додому, бо там вже німці вашу хату валять», – сказав хлопець. І твоя Ганя, Міловице, кинулася бігти додому. Ще здалеку побачила вона, що ваша хата вже світила голими кроквами, а сніпки соломи, якою був вшитий верх, валялися скрізь по дворі.

І знову крізь сльози кричала Ганя до німця:

«Тут живуть матка і п’ять кіндерів! Не треба хати валити! Їм не буде де жити! Матка і п’ять, п’ять кіндерів!» – розчепірювала Ганя долоню й щосили гукала.

Гладкий німець, що сидів на комині й творив розруху, спочатку Ганю не чув, а як подивився донизу і втямив, що йому кричить дитина, перестав хату рвати. Він уже й злазив донизу, а Ганя все плакала. Дуже злякалася твоя дитина, Міловице, що за коровою вона може втратити ще й хату. І нащо вона тоді була вдома, для чого терпіла сама війну…

Німець поґерґотав щось по-своєму й пішов геть, а Ганя зайшла до непокритої хати, обійняла руками піч і плакала:

«Ой, де ж ти, мамочко? Мені дуже страшно, вертайся, мамо, швидше додому! Таточку дорогесенький, повертайся!»

А тоді вилізла Ганя по драбині нагору й подивилася крізь голі крокви на небо; в хаті вже дуже смерділо пусткою.

Через тиждень німці з твого села, Міловице, пішли; і вступили в село наші війська.

Цілий день по дорозі гурчали машини. Із них солдати почали викидати великі мішки. А під обід люди в селі дивувалися: нащось наші солдати переодягалися в німецьку форму.

«Так треба! – пояснювали солдати тим, хто питався. – Це так треба для конспірації. Ви ж хочете, щоб війна скоро закінчилася? Треба німців обманути!»

А потім, Міловице, сталося щось страшне: надвечір, уже сутінками, ще одна військова частина увійшла в село, й між ними зав’язався кривавий бій.

Сільські люди вже й привикли до тих боїв, і кидалися тікати хто й куди: одні бігли в поле, другі лізли в погреби.

А на ранок, коли все стихло й зійшло сонце, люди вибралися з погребів і побачили, як скрізь по полю валялися трупи чоловіків, вже знайомих – своїх, перебраних у форму фашистів, і справжніх своїх…

Трупи валялися скрізь: по вулицях, на полі, були розкидані по березі й плавали на мілині. Вода була в річці червона від крові, що витекла. І щоб перейти з однієї вулиці на іншу, треба було людям переступати через мертві тіла.

«Ой, людоньки, що ж ви наробили, солдатики?!» – плакали над мертвими чоловіками жінки…

А на Ганю твою, Міловице, напала вже не перша біда: обкидало її всю вавками; спочатку обкидало, Міловице, твоїй дитині низ живота, тоді руки й ноги. А коли стало видно криваві чиряки по всьому лиці – дядина, зібравши у хустину Ганине шмаття, дала їй вузлика до рук і, дивлячись собі під ноги, винувато попросила: «Іди, Ганю, йди собі кудись від нас, може, й до своєї хати. Не хочу, щоб і на мене таке напало. Я ж не знаю, що це за болячка. Зрозумій мене, дитино, і прости, що ж зробиш… – А вже від воріт гукнула, так, аби не бути винною: – А до нас можеш заходити коли обідати».

Пішла Ганя в той же день берегами до твоєї, Міловице, сестри Катерини.

Переступаючи через мертві тіла, йшла Ганя берегом і трусилася від страху. І ніхто не чув плачу твоєї дитини, Міловице, хіба мертві солдати, що лежали під небом, попіднімавши вгору сліпі лиця, але вони не могли втішити…

* * *

Добре, що вже була весна…

Насилу дочекалася ти, Міловице, звістки про кінець війни…

Їхали ви, втікачі, знов підводою всім гуртом назад до свого села. Але людей тепер було так багацько, що мусила ти, Міловице, йти за возом пішки.

«Неправду казав солдат. Добре, що неправду!» – раділа всю дорогу.

Полями, ярками й берегами добивалася разом із дітьми своїми додому. І що ближче ви підходили, то більшу бачили скрізь розруху. Але те вже не лякало так сильно, як невідомість.

А ти, бідна Міловице, якби могла, то кинулася б тоді бігти вперед, і байдуже, що була дуже змучена. Бо вдома ж на тебе чекала Ганя. І всю дорогу ти терпла, і страшно тобі було: чи ж хоч жива твоя дитина?…

І не чула ти, Міловице, тяжкості й болю у збитих до крові ногах.

Ще здалеку побачила ти свою хату, вона стояла на горбку у голих вишнях, і було видно, яка хата обшарпана й побита. Але то була своя, рідна хата.

Як перейшли ж ви через гору й були вже біля крайніх садиб, то примітила ти, Міловице, що хата сусідів ваших, сестри Ількової та її чоловіка Гарсеня, була геть ціла, і стіни, й вікна – все було на місці. А у вашій хаті – ні вікон, ні дверей, ще й снаряд вибив у стіні величезну дірку…

«Переночуєте цю ніч у нас, – сказала тобі, Міловице, Олександра. – У нас хата осталася ціла, не те, що у вас…»

І ти з дітьми знов лишилася в чужій хаті, Міловице, бо уже був вечір і всі були дуже змучені далекою дорогою, а рідна хата хоч і була тут, близько, але дуже покалічена.

Через якийсь час прийшла Ганя, люди переказали їй, що мати вернулася. Дитина твоя стояла в порозі худа й змарніла. Кинулася ти, Міловице, обіймати її і гірко заплакала. А Ганя твоя мовчала, тільки винувато дивилася собі під ноги. Аж совісно тобі, Міловице, стало від того, що побачила ти, який дорослий став у Гані погляд.

«Де ж ти, моя бідна дитино, увесь цей час була?» – питала ти в Гані.

«Я, мамо, у дядька Степана жила, а тоді в тітки Катерини…»

«Дай же їм, Боже, здоров’я!»

У чужій хаті повилазили, Міловице, діти твої на піч грітися.

«Ану злазьте з моєї печі!» – кричав Дмитро, Олександрин син, і розштовхував твоїх дітей, Міловице, і бив їх кулаками.

«А це чого, я теж хочу грітися!» – плакав Гріша.

«Це наша піч, іди додому та грійся на своїй!»

«Нема в мене своєї печі!»

«Якось помиріться, діти», – просила Олександра.

Спати ви того вечора полягали зарання й покотом, хто де вмістився.

А другого дня, тільки стало розвиднятися, схопилася ти, Міловице, на ноги й розбудила Ганю, наспіх замісили ви глини і позаліплювали дірки в стінах. До того було у вашій хаті шість вікон, тепер осталося тільки два, бо й вікна ви позабивали дошками. А тоді знайшли й притулили до одвірка вирвані двері.

Як же в хаті стало поночі від позатулюваних дірок, розтопила ти, Міловице, піч, і як пішов по хаті теплий дух, виліз Гріша на лежанку й на все горло закричав: «Як же нам тепер добре в своїй хаті!»

І плакала ти, Міловице, від утіхи, і бідна твоя Ганя сміялася. Пам’ятаєш, тільки маленька Маруся чухалася й дуже плакала, бо її заїдали воші? Здавалося, що коси у дитини твоєї самі ворушилися.

Від цих вошей помер у війну твій, Міловице, батько, бо лютував скрізь тиф.

«Мамо, – якось сказала тобі, Міловице, Ганя. – Треба нам того кожуха, що діти вкриваються, винести надвір, бо воші з нього аж сиплються!»

Винесли ви старого кожуха до копанки, добре натерли його чорним дігтярним милом – і ще цілий день у воді вимочували.

А тоді висушили кожуха на сонці й добре витріпали. Тим милом дігтярним, пам’ятаєш, Міловице, ви самі у війну купалися і прали ним одежу, але вошей вивести ніяк не можна було.

Швидко настали й Зелені святки. І коло хати, і в дворі, і на городі вашому роботи було повно. Не могла ти, Міловице, знайти часу, щоб відпочити хоч у неділю.

«Війна усе позжирала!» – говорили люди в селі.

«Але ж, Боже! Як добре вдома!» – зітхали ті, що пересиджували зиму в тилу.

Ніколи ти, Міловице, до того дня при сонці не спала. Не було коли, та й стидно було у селі жінці вдень спати, бо нащо ж тоді здалася ніч?

А тут так тебе було зморило, що ти на ходу падати почала й очі самі закривалися. Через те й зайшла ти, Міловице, серед дня до хати і тяжко впала на постіль.

Здрімнула ти, Міловице, тоді тільки на мить, але дивний сон тобі наснився. Привиділося, наче відкрилися хатні двері й увійшов до кімнати твій найстарший син, Макар. І побачила ти й подивувалася, що він увесь у білому: і сорочка біла, і штани.

«Добрий день, мамо! – проказав Макар до тебе, Міловице, дуже голосно. – Зі святками будьте здорові усі! З Трійцею!»

І ти, Міловице, відразу ж кинулась і зі сну пробудилася.

«Все, немає більше нашого Макара», – сказала сама до себе.

І як через сотні кілометрів, Міловице, ти могла відчути, що саме в той час дитина твоя помирала…

На городі вашому, як і в людей, теж зеленіла картопля. Посадила ти, Міловице, кілька відер лушпайок і свинячої бараболі, яку позичила для вас Ількова тітка Текля. Клала в ямку одну лушпайку і манюсіньку барабольку, щось же повинно було вирости й вродити.

Якраз був кінець липня, діти накопали на городі ямок під грушею і гралися собі у війну: ховали мертвих «солдатів», обкладали «могилки» квітками й ставили з паличок хрестики, Маруся бігала між гудинням і збирала в букети рясні білі катеринки, які бозна-де на городі й набралися.

«Але ж які гарні!» – гукала вона до сусідської дівчинки Тоні.

«Гарні, гарні!» – хвалила та.

А ти, бідна Міловице, знов ходила в колгосп на роботу, треба було тобі самій якось дітей годувати.

Гріша з Іваном пересиджували день у хаті або на городі, бо в них були одні штани на двох. І так було: попідперізують мотузками сорочки – і гайда межи діти гратися!

Війна вже в селі закінчилася.

«Скоро повернеться Ілько, буде мені легше», – думала ти, Міловице. Бо ж скрізь, куди не глянь, треба було в подвір’ї чоловічих рук. І тепер ти мусила все робити сама, й не було тобі коли посидіти, і передихнути ти часу не мала.

Якось прибігла ти, Міловице, серед дня додому нагодувати дітей, зігнулася під припічок, щоб узяти рогачі, й зрозуміла: прийшла пора народжувати.

«Ганю! – гукнула ти на старшу дочку, – виводь хлопців із хати й біжи до тітки Олександри! Кажи, щоб бігом до нас ішла, бо вже пора…»

Ганя схопила хлопців за руки і поволокла до дверей.

А як усі покинули хату, витягла ти, Міловице, з-під столу заготовлену на ту нагоду в’язанку свіжого сіна, простелила його посеред хати, кинула зверху рядно – і впала сама. Ти, Міловице, вже знала, як народжувати дитину…

Швидко прибігли й Ганя з Олександрою, допомогли тобі народити.

Коли менші діти увійшли до хати, біля тебе, Міловице, вже була в сповитку дитина.

«Є у вас тепер ще одна маленька сестричка», – показувала ти на дівчинку. Замотане у твою стару спідницю, лежало немовлятко поряд і голосно плакало.

«Мамо, а як ми її назвемо?» – роздивляючись поморщене личко дівчинки, питала Маруся.

«Назвіть самі…»

«Може, назвемо дівчинку Юля?» – попросила Ганя.

«Давайте краще назвем Федося, – сказала Маруся. – Бо он у Кесарів є маленька Федося, і у нас хай буде!»

«Нехай буде й Федося, – згодилася ти, Міловице. – А Маруся, як уже сама назвала дівчинку, то й буде її бавити».

І Маруся кивала головою, раділа.

«От тобі і нянька вже готова», – сміялася Олександра.

За хрещеного батька для Федосі попросила ти, Міловице, сусіда свого через дорогу Петра Кесаря, це в нього вже була «своя Федося». І хрещений подарував похресниці двоє маленьких ягняток.

«Виростуть ягнята, і будуть з них вівці, а тоді матимете своє молоко!» – казав.

Як же раділа ти тому подарунку, Міловице!

А вже через два дні після родин пішла ти, Міловице, на буряки, бо треба було «палички» відробляти. Добре, що було вже на кого залишити дитину.

«Як не вийдеш на роботу, то віддамо під суд за туніядство!» – пригрозив тобі управляючий.

Якось увечері, як полягали діти спати, шепталася ти з Олександрою.

«Нащо ж ти ту дитину родила, Міловице? В таку пору, у війну, без чоловіка? Що ж це ти собі таке надумала?»

«А як мені було по-другому зробити? До баби я побоялася йти… – шепотіла ти винувато, виправдовувалася. – Бо якби яка гарячка вчепилася, або б я кров’ю зійшла, то як тоді з дітьми? Я ж, Олександро, вже й думала, що воно не вродиться. А бач, як вийшло…»

Маленьку Федосю, як пішла ти, Міловице, на роботу за трудодні, бавила вдома Маруся. В обід мотала вона дитину в пелюшки, а тоді в грубу хустку, брала поперед себе на оберемок та й несла на поле. Треба було йти невеличкій Марусі через високі кукурудзи. Йшла, сама ще дитина, тим лісом, і неба не було їй видно, скрізь – тільки одне бадилля.

Виходила Маруся на поле й виглядала тебе, Міловице, серед інших жінок, а тоді йшла і несла тобі Федосю.

І поки ти, Міловице, годувала грудьми дитину, Маруся сиділа коло тебе й відпочивала, і мала кожного разу від «зайця» гостинчика – кусочок чорного хліба.

Як іще була погода, то що три години носила Маруся немовлятко до тебе, Міловице, на поле день при дні. А тоді настала осінь, пішли дощі, і тяжко було дитині місити грузьке болото босими ногами. То й приносила тепер вона Федосю тільки в обід. А щоб дитина в другий час не плакала й не просила їсти, навчилася Маруся робити для неї смачні «кукли»: нажовувала в ганчірочку чорного хліба та й засовувала дитині до рота. І воно смоктало, бідне, певно, смачно йому було…

Ганя теж уже ходила робити в колгосп, і маленька Маруся оставалася в хаті за старшу.

Частина 5

І не буде тобі вже більше для кого червоні хустки в’язати, одинока Міловице

Аж через півроку прийшла тобі, Міловице, з війни похоронка.

А до того від людей уже знала ти, що Ілько твій живий, але тяжко поранений у хребет і лежить десь у госпіталі.

А тепер тобі читали, що помер Ілько, і могила його дуже далеко, аж у чужій Німеччині.

І розказували тобі, Міловице, люди про те, що знав Ілько, що народилася в нього дівчинка; і передавав батько в Україну маленькій Федосі своє благословення… Про дитину написав Ількові Петро Кесар, хрещений батько.

І поверталися з німецького полону хлопці й дівчата сільські, Макарові однолітки, і розказували вони про те, що й Макар твій додому ніколи вже не повернеться, бо й він загинув…

Прийшов якось увечері Іван, товариш Макара ще з дитячих літ, сів у хаті коло столу й розказав тобі, Міловице: «Завезли нас, тітко Міловице, у війну далеко, аж у город Нюрнберг. А у Нюрнбергу тому були порохові заводи. І жили ми, українські остарбайтери, всі гуртом в одному бараку; я з Макаром товаришував найбільше, але робили ми з вашим сином у різних цехах: я – у ливарному, а Макар там, де робили порох. А от якось в обід після роботи зайшов я по Макара в його цех, та й кажу: «Закінчуй вже швидше свою роботу». А він: «Ти йди, Іване, а я дожену». Але тільки я відійшов, як тут прогримів вибух: то Макар підірвав пороховий склад і сам не встиг вискочити, та й увесь обгорів… Дуже мучився ваш Макар і помер без пам’яті. А було це, тітко Міловице, на саму Трійцю, на Зелені святки».

І згадала ти, Міловице, тоді свій тяжкий обідній сон…

А ще через півроку, в зимі, окотилися подаровані Федосі хрещеним батьком вівці, і привели кожна по троє ягнят!

Пам’ятаєш, Міловице, як стрибали ті ягнятка малі по хаті разом із твоїми дітьми?

Маруся підбігала до баранчика, нахилялася і підставляла йому лоба.

«Буці, баранчик! Буці, баранчик!» – весело сміялася Маруся і буцала ягнятко в кучерявого м’якенького лоба. А ягнятка й собі гралися, бо й вони були діти!

Навесні, Міловице, пам’ятаєш, як із того баранчика вже був виріс добрячий баран, а Марусиної науки не забув? Бо як тільки дитина відверталася, а він уже був тут, підбігав близенько та й гупав у спину. Маруся ж не втримувалася на ногах і падала. І поки вона вставала, баран уже набирав нового розгону…

Вівці ти, Міловице, не тримала в хліві, а закривала на ніч в «другій» хаті, у тій, що колись ви з Ільком добудували через сіни, для дітей. Бо ж після війни в селі розвелося дуже багато злодіїв і вони виносили з хлівів та комор людських усе, що там було.

Крали, Міловице, тоді у всіх. А в таких, як ти, вдів, які не мали чоловіка й ніякого захисту, то й поготів. Не було в злодіїв ні страху, ні совісті.

«Знають, що баба в хаті без чоловіка, сама, усіх боїться, то й не буде рипатися…» – пошепки переказували одна одній солдатські вдови.

Як не гляділа ти, Міловице, своїх овець, як не хоронила їх від злодіїв, а все ж уберегти не вдалося – вийняли якось посеред ночі вікно і повитягали всі вівці.

Плакала тоді ти, Міловице, й дуже шкодувала, що не змогла вгледіти.

А пізніше розказували поміж себе люди у селі про те, що догадувалися, хто б міг отаке зробити – красти ночами по хатах; чула їхні імена й ти, Міловице, і знала тих людей, бо це були сільські чоловіки, у яких були свої сім’ї й діти…

Гірко тобі було, Міловице, що не якісь чужі волоцюги крали, а ті, з ким удень мусила ти вітатися.

І боялися в селі люди ночей, а тих злодюг боялися, щоб не вбили.

«Піду в сільраду й буду на волоцюг жалітися, – плакала ти, Міловице, й казала на вулиці жінкам. – Я ж вигляділа ті овечки, щоб було чим мені дітей малих годувати! Мій же Ілько воював, він погиб на війні! Нехай тепер знайдуть на тих злодюг управу! Хай вернуть мені мої вівці, бо я вже знаю, хто їх брав!»

«Мовчи! – радила тобі, Міловице, пошепки Олександра. – Бо ще прийдуть вночі й заріжуть тебе, як ту вівцю».

І боялася ти, Міловице, й мусила мовчати…

А через два роки після війни стався у селі через недорід іще один голод.

Пам’ятаєш, Міловице, як люди збирали по берегах лопуцьки й ловили у болоті жаб? А навесні діти твої рвали солодкий цвіт акації: обскубували з пишних кетягів пахучі дрібненькі квіточки і висмоктували з них сік.

«Мамо, яке ж воно добре! – гукали до тебе, Міловице, діти. – Як цукерки, що тато мав нам із війни привезти!»

Смоктала ті квіточки й ти, Міловице.

«І справді добре», – мусила всміхатися до дітей.

За зиму з’їли твої, Міловице, діти усю картоплю, ти навіть лушпайки мусила поварити.

А в травні взяла в Густі, своєї племінниці, Явдошиної дочки, дрібнесенької картопельки на насіння, щоб засадити город.

Висипала ти, Міловице, на жменю зі щербатого гладущика ще й дрібнесеньке пласке огіркове насіння та й висіяла його на березі, коло копанки Ількової близько. І ходила потім усе літо між ріденькими корчиками картоплі, і гладила руками зелене бадилля, просила, щоб росло.

А увечері палила ти, Міловице, в хаті піч, і варила для дітей рідку кашку з тої крупи, що по жменьці відсипали тобі у колгоспі.

Маленька Федося, як тільки бачила в челюстях вогонь, вилазила на піч, заглядала в черінь і кричала на всю хату: «Тягни больку! Сип куліш!» – бо хотіла їсти й не могла втерпіти.

А ще цілі вечори і ночі бахкав у твоїй, Міловице, хаті старий верстат, і викладалися з нього на земляний піл тяжкі сірі рядна. Пряла ти, Міловице, на верстаті рядна і тонке полотно, пряла собі й людям за гроші.

Якогось вечора пішла ти, Міловице, у село Китайгород на базар і повернулася аж над ранок, зате ж принесла у клуночку вутле поросятко. Впала ти, цілу ніч не спавши, стомлено на лавку, а поросятко кувікало собі у мішку. Вже Ганя розв’язала мішок і випустила паця в хату.

«Мамо, якесь воно дуже паршиве», – здивувалася.

«Нічого, дитино, як виглядимо, то й поправиться, – зітхнула ти, Міловице. – На краще грошей не хватило… Але ми дамо йому гарно їсти, то й виросте».

«Воно ж ледве дише».

«Не буде, Ганю, свиня рости, то й маленькою заріжемо».

Але як прийшла ти, Міловице, надвечір із колгоспу, то порося уже лежало дохле… Усю ніч ти над ним плакала, і знову цілісіньку ніч шурхотіла у твоїм верстаті пряжа, бо вдень працювала ти в колгоспі, а за роботу отримувала хліб.

Так ти, Міловице, і жила сама з дітьми.

Ганя твоя, Міловице, ще до війни закінчила два класи сільської школи, а тепер разом із тобою ходила до колгоспу; і платили вам на двох так мало (та ще й зерном наполовину з половою), що мусила ти, бідна Міловице, придумувати, як украсти, та ще й дітей своїх того вчила…

«Принесеш мені, Марусю, – вчила ти, Міловице, свою дитину, – обідати в поле».

«А що ж я принесу?» – дивувалася Маруся.

«Та хоч і тої каші, що звечора лишається. Або й просто так прийдеш, тільки візьми з собою два глечики».

«Добре», – обіцяла Маруся.

І несла дитина тобі, Міловице, на поле обід із дому, і поки люди відпочивали й обідали, ти низько схилялася біля сніпка, буцімто теж полуднувала, а сама теребила у жменях зерно й непомітно зсипала його у принесені Марусею горщики.

«Ну все, дитино! Неси глечики додому, спасибі за обід! – голосно казала Марусі, так, аби й інші жінки чули. – А тепер швиденько йди, бо там Федося сама на тебе чекає».

І Маруся знала: як приходила вона додому з поля, то треба було спочатку витрясти із горщиків на хустинку зерно, а тоді розстелити його на сонці, щоб висохло.

Ти, Міловице, приходила додому аж увечері й несла украдене Марусею зерно до Олександри, бо в неї були кам’яні жорна. І несла ти те зерно таємно і вночі, щоб ніхто із людей не побачив. А тоді змелювала на сіру муку й пекла пласкі коржики або варила рідку лемішку.

«А цю жменьку, – відсипаючи зерно у бокатий глек, казала ти, Міловице, – сховаємо на зиму! Глядіть мені, діти, щоб ніхто ж не взяв! А зимою змелемо біленької муки й напечемо до Різдва солодких коржиків!»

«Я дуже хочу коржиків!» – просила Маруся.

«І я дуже хочу, і дуже солодких!» – казав Іван.

Пам’ятаєш, Міловице, як узнало про той фокус із «обідом» колгоспне начальство? І відтоді почали «сексоти» пильно стежити за жінками…

«Хто буде спійманий із зерном – відразу ж поїде в Сибір! Із конфіскацією!» – кричав голова колгоспу до людей. І брати з поля зерно більше не могли, боялися.

А якогось разу тобі, Міловице, вже й не було з чого зварити для дітей кулешик. Тоді дала ти Марусі з Грішею по полотняній торбинці і відправила серед ночі у поле, хоч і шумів за вікнами вітер та сіялася холодна мжичка.

«Ідіть, дітки, не бійтеся, – просила ти своїх дітей, Міловице. – Тепер така погана погода, що ніяка собака на вулицю не поткнеться. Йдіть, а я буду перед образом молитися, щоб ніхто вас у полі не побачив. Зате ж, як повернетеся із зерном, я наварю для вас смачної каші».

І пішли Маруся з Грішею, кутаючись у діряві свитки, попід густу ліщинову смугу до скирти з хлібом. Хоч і страшно тобі було, Міловице, але іншого виходу не мала, та й не одні тільки твої діти на такі нічні заробітки ходили, були і ще у селі солдатські вдови, і їхнім дітям щось треба було їсти…

«Підемо аж до тої далекої скирти, що посеред поля, – кричав крізь вітер до Марусі Гріша. – Там ніхто ще зерна не шукав, там далеко!»

«То ходімо!»

Через колючу стерню, грузнучи ногами в мокрій землі, йшли твої, Міловице, діти за колосками, і шмагав їх холодний вітер. Аж коло самої скирти стало трохи затишніше, і Маруся з Грішею полізли навпочіпки попід самий край теребити у жменях перемоклу солому.

А колгоспне поле, пам’ятаєш, Міловице, тоді гарно сторожували від дітей? І нехай би краще те зерно посліднє було у землі стліло, але брати його додому не можна було. Цілу ніч кругом поля їздили наглядачі, щоб гонити «злодіїв» від їжі.

Так і діти твої, Міловице, ще не встигли були взятися до роботи, як почули, що в їх бік їде машина! Помітив-таки дітей дядько й одразу ж повернув кермо до скирти.

Як побачила Маруся машину, то з переляку була й оніміла, а Грішка – хлопчик, був сміливіший, схопив сестру за руку – і кинулися вони бігти на другий бік скирти. Назбирані колоски посипалися з Марусиної пелени в болото, щоб там уже зогнити без сліду.

Гуркіт наближався до твоїх, Міловице, дітей все ближче. Зі страшним вереском кинулася тікати Маруся через усе поле до ріденької смуги, Грішка ж подерся наверх й закопався в солому.

А машина покружляла довкруж скирти, витовкла в землі глибоку колію, та й поїхала геть.

Аж тоді, як світло від фар погасло десь далеко в селі, зліз Гріша зі скирти на землю, зібрав у жменю потовчені колоски, запхнув їх до торбини і пішов у ніч шукати сестричку. Додому діти повернулися мокрі й дуже налякані.

«Як не війна, то розруха, – тяжко зітхнула ти, Міловице, роздивляючись на ту бідну жменьку зітлілого зерна, що принесли діти. – Коли вже кінець усім нашим бідам настане?!» А тоді потовкла у макітрі важкі крадені зерна й запарила в баняку густу сіру лемішку.

«Фе, яке ж воно недобре», – казав Іван, бабляючись у пісній каші й розтягуючи її на ложці проти світла.

«Ану цить мені зараз! Бозя як почує, що ти про хліб кажеш, і покарає нас!» – налякала дитину.

«Краще б ти до того не бралася, бо гріх будеш великий мати, а в тебе ж діти, хлопці он», – шептала поночі до тебе, Міловице, Олександра.

«Немає в мене другого виходу, хіба будемо з дітьми від голоду пухнути, – виправдовувалася ти. – Як була я в тилу, то й навчилася, і тепер вмію…»

«А як зловлять тебе, то на кого тоді діти лишаться?»

«Як будуть з голоду помирати чи сама я захворію і зляжу, то хіба не те саме буде? Де мені порятунку шукати, Олександро?»

«Будь же обережна», – просила Ількова сестра.

«Я буду брати з собою котрусь дитину, то ніхто й не побачить».

Пам’ятаєш, Міловице, як кілька разів на тиждень, ще добре поночі, будила ти тепер маленьку Федосю, обв’язувала її з усіх боків холодними пляшками з горілкою, яку сама в клуні гнала, потайки від усіх, надягала зверху на дитину широкого піджака, обв’язувала грубою хусткою, і йшли ви на базар, щоб іще до світанку вернутися назад.

Коли приходили у Цибулів, Федося мусила стояти коло крайньої хати в кущах, а ти, Міловице, йшла на базар, буцімто продавати зернята, а сама торгувала горілкою… Час від часу, як знаходила покупця, прибігала ти до маленької Федосі, витягала у неї з-під поли пляшку і знов бігла на базар.

А як усі пляшки з горілкою кінчалися, йшли ви з грішми додому.

Зернят усіх ти, Міловице, ніколи не продавала, а лишала «на той раз». Зате пляшки з горілкою продавала всі…

«Стій у кущах тихесенько, – повчала ти маленьку Федосю. – Щоб ніхто тебе не побачив! А як наторгуємо багато грошей, то я куплю тобі пряника або цукерку».

А ще, Міловице, ви жили з городу. Сіяли гарбузи й на осінь варили з м’якушу кашу, а гарбузове біле насіння сушили на припіку й несли продавати на базар.

Продавала ти, Міловице, ще й мак, часник і цибулю, по весні моркву, огірки – все, що люди в тебе купували. А сама з дітьми найчастіше їла пісну картоплю й сірий кулешик.

Часто твої, Міловице, діти бігали гратися до тітки своєї Олександри, бо там було трішки багатше, ніж вдома. Найдужче любила Олександрину піч Федося. Олександра була їй за хрещену матір, то й наливала похресниці повну кружку теплого молока.

Федося вже й знала, коли йшла з череди тітчина корова, і виглядала її на березі коло руди. А тоді, Міловице, бігла твоя Федося слідом за коровою аж до своєї хрещеної, ставала коло хатніх дверей і мовчки дивилася. І Олександра, побачивши Федосю, брала з мисника велику солдатську кружку, наливала з дійниці молока, різала скибку свіжого хліба і годувала похресницю.

Або ще любила твоя Федося, Міловице, сидіти у хрещеної своєї на теплій печі. Бо на припічку в Олександри сушилося гарбузове насіння, й хрещена дозволяла брати його стільки, скільки дитина хотіла.

І вдома у Федосі теж були білі зернята, але вона знала, що їх брати не можна, бо то мама приготувала до продажу. Зате в хрещеної наїдалася Федося гарбузового насіння, ще й несла у кишені додому, для своїх братів і сестер та для мами…

* * *

Якось прийшла до тебе, Міловице, сестра Тетяна, й побачила вашу страшну нужду й бідність, і пообіцяла для дітей дати теличку.

Взяла ти, Міловице, другого ж дня під полу пляшку горілки, та й пішла до Тетяни, і привела додому на мотузочку з собою маленьке теля, і завела його до хати. Як же ту «корову» виглядали діти!

Маленька Федося аж стрибала від радості, і тільки ти увійшла в двері, а вона вже й кинулась до теляти.

«О! Корова! – кричала радісно Федося. – Давайте будемо її доїти!»

А тоді заглянула на живіт – і не побачила дійок…

Пам’ятаєш, Федося облапала теля з усіх боків і задирала йому ноги, а ви з малої сміялися?

«Мамо! Ну де ж те молоко?!» – не могла заспокоїтися Федося, бо не такої корови вона чекала.

«От виросте теличка, а з неї зробиться корова, тоді й буде молоко», – заспокоювала ти дитину, Міловице.

А потім тобі, Міловице, жити стало трохи краще; у колгоспі на зароблене почали давати хліб, а з телички от-от мала бути корова. Та ще й невеликі гроші за «гарбузові зернята» тепер лежали за образом, і ти, Міловице, вже не боялася вмерти з дітьми від голоду.

Але тільки ти почала дякувати у вечірніх молитвах Богові за полегшення, як причепилася інша біда: почали до твоєї, Міловице, хати ночами приходити з колгоспного правління дядьки. Сідали вони в хаті за столом і вимагали, щоб ти, Міловице, підписала бумаги на державну позику.

І ти, Міловице, мусила подовгу сидіти з ними, тихенько плакати й дивитися на свої порепані руки.

«Коли ж я ті гроші позичені відроблю?» – казала ти до дядьків. Але ніхто тебе не хотів слухати. Ти плакала, а вони сиділи й чекали. А тоді починали курити у хаті й погрожувати розправою…

«Я ж – солдатська вдова, живу сама-самісінька, з малими дітьми, і помогти мені немає кому! – молилася ти до здирників, щоб відчепилися. – Чоловік мій, батько дітей, загинув на фронті, ви ж бачите, яка кругом мене бідність».

Але державні дядьки все приходили, і все тільки поночі. Вони сиділи, палили свої папіроси й світили до ранку світло. І ти, втомлена цілоденною роботою, і діти твої, Міловице, не могли спати, а вони не йшли, аж поки ти не згодишся позичити державі гроші…

І як ти никла, сонна, головою на стіл, то кричали голосно здирники на всю хату: «Розписуйся!» – і стукали кулаком по столу або ж об стіни, гупали ногами, реготіли і погрожували тобі судом…

І плакали, Міловице, розбуджені й налякані твої діти… А ти вже хотіла тільки одного – щоб кати твої швидше йшли геть і могла б ти нарешті спокійно відпочити. Щоб перестали ходити й мучити вони тебе, ти, Міловице, на бумагах розписувалася, бо й заступитися за тебе не було кому.

«Ти, Міловице, не плач, – отримавши нарешті твій підпис, вдоволено говорили дядьки. – Держава тобі усе віддасть назад, і як не зараз, не зразу, то, може, колись пізніше, але віддасть!»

«Віддасть. Як моєму батькові Тимкове золото», – думала ти, Міловице, але мовчала, бо за своє життя вже звикла була терпіти.

Дядьки йшли геть, і ти, Міловице, раділа з того, що могла бодай трохи відпочити, бо скоро все починалося спочатку.

«То ти ж солдатська вдова!» – якось спробувала підбурити тебе, Міловице, до супротиву Олександра.

«Ну то допоможи мені! Заступись», – ти просила.

Але Олександра тільки опускала очі й переводила мову на щось друге, бо в усіх тоді були свої клопоти і страхи…

Якось пішла ти, Міловице, за порадою у контору до рахівника, був він твоєї матері рідний брат, твій дядько.

«Я тобі от що скажу, Міловице, – тихенько сказав він, оглядаючись на зачинені двері. – Ти й не повинна ні на яку позику підписуватися, це – незаконно! Це ще й тобі на дітей повинна держава платити гроші. Але… ти нічого не доб’єшся. То й не ходи нікуди і краще собі мовчи, бо тільки зробиш гірше. Що ти доб’єшся сама? Таких, як ти, Міловице, он півсела, і всі мовчать».

І знову, Міловице, обв’язувала ти Федосю холодними пляшками, і йшли ви поночі на гріх – продавати горілку…

Минули роки …

Про Тимка, єдиного твого, Міловице, брата, довго не було нічого чути. Як поїхав він парубком в Америку – то як у воду впав. І даремно збирала твоя мати Горпина для Тимка гроші.

Єдиного листа від Тимка отримали ви аж після війни. Чи то Тимко раніше не писав, чи, може, листи в Україну, в село, не доходили.

Листа того знов усі перечитували по черзі, і мати твоя, Міловице, плакала й цілувала папір, раділа, що її син живий. Відписали Тимкові зразу ж і відправили листа до Америки.

І скоро прийшов новий лист. Тимко писав, що живе добре. Одружився. Вислав фотографію із себе й Софії.

Цього разу до брата писала Ярина. В кінці добавила ще й таке: «Дорогий братику, вишли нам трохи грошей, хоч на спідницю мамі».

Не знати, як зрозумів той припис Тимко, бо відписав сестрам і дорікнув укінці: «Я один, а вас коло мами аж п’ять! То й глядіть маму!» – але гроші на спідницю таки вислав пізніше. Тільки до рідні Тимко більше не писав, хоч тут дуже чекали на його поміч.

Не знав, певно, твій брат, Міловице, про страшну біду і злидні, про розруху, яка творилася у селі, не знав про те, що коли б і хотіли ви, його сестри, догледіти по-людськи свою матір, то ніяк не могли, бо самі ви ледве кінці з кінцями зводили. І хіба то було добре у вас життя? Такі були ті часи тяжкі й нелегкі…

Не взнав твій брат Тимко, Міловице, й того, що мати для нього заховала й берегла в гладущику гроші. І знайшли ті гроші аж тоді, як розвалили після материної смерті її стару хату, а зі стіни випав гладущик. Давно вже не було твоєї матері Горпини серед живих, але її гроші все чекали на сина…

І ти, Міловице, пізніше говорила до своїх дочок (коли жаліли вони на щось гроші): «А ви замастіть у стіну, як ваша баба Горпина!»

Як же розквітла була твоя, Міловице, старша донька Ганя і стала вже зовсім дівкою, то була вона висока, сіроока, з грубою довгою косою. І була твоя дитина дуже слухняна й працьовита. Ніколи не питалася вона в тебе, Міловице, що їй треба коло дому робити, і бралася завжди за найважче, за тяжку чоловічу роботу.

Було, йшла Ганя з левади, а з-під в’язки очерету виглядали тільки її босі ноги.

«Що ж це там суне по дорозі?» – питали одна в одної жінки, прикладаючи долоні до очей, коли дівчина йшла з руди.

«Та то Міловицина Ганя! Он яку копицю на плечах несе!»

А ввечері, як збиралися на вулиці сільські хлопці з дівчатами на колодках, бувало, рідко коли виходила й Ганя.

І почав був якось учащати на вашу вулицю хороший хлопець із сусіднього села, Іван. Приходив він і сідав із самого краю; сидів Іван і чекав, коли прийде твоя Ганя. Якось очікував так цілий вечір, вже й устав був, щоб додому йти, пройшовся трохи дорогою, а тоді повернув до твого, Міловице, подвір’я…

А Ганя не мала за роботою часу й на дівування, але Іван їй припав до душі і вона до нього вийшла. І на осінь попросила у тебе, Міловице, як було Гані вже вісімнадцять літ:

«Мамо, можна ми з Іваном поженимося?»

А ти, Міловице, й злякалася.

«На кого ж ти мене, Ганю, покинеш? – попросила. – Як же я лишуся сама з малими дітьми… Хто ж мені вдома допомагатиме?»

І Ганя нічого тобі більше не сказала.

Довгенько ще Іван приходив і стояв під вашими ворітьми тихо, але Ганя до нього ні разу більше не вийшла.

«Не приходь до нас, сину, – попросила ти, Міловице, котрогось вечора в Івана. – Ми бідні, й ти, бачу, не дуже багатий, тож шукай собі десь багатшу дівку».

Більше Іван у ваше село не приходив, скоро знайшов собі пару у своєму…

А через два роки відкрили у селі клуб, крутили в тому клубі кіно і робили танці.

Якось зібралися Олександрині дівчата йти на танці і впросили тебе, Міловице, щоб відпустила ти свою Ганю. Доросла Ганя не дуже й хотіла йти з дому, бо не мала гарного плаття.

«Іди, доню, та й погуляй трохи! – просила ти, Міловице, доньку. – Дівчата йдуть, і ти йди».

Одягнула Ганя поверх старенького ситцевого плаття сірий піджак, заплела довгу косу й пішла; взула черевики на ноги – грубі і зчовгані.

А на танцях того вечора був Павло, хлопець із міста. Приїхав він у село, щоб погостювати в рідні.

І як тільки в клуб увійшла твоя, Міловице, Ганя, той Павло відразу ж і помітив її, насмілився і цілий вечір не відходив від твоєї дитини.

А подруги Ганині заздрісно дивилися в її бік.

«Це ж треба! Скільки є он багатших дівчат, а йому сподобалася Ганя», – шипіли від злості подружки, бо вони, либонь, думали, що Ганя не впустить такого парубка, де б їй уже було перебирати!

«Вона-то й гарна дівчина! Але ж… немає батька, та й одіта Ганя бідно, і вже й не дуже молода», – так говорили про твою дитину поза спинами люди, Міловице…

А міський Павло не відходив від Гані. Хлопець був у моряцькому кітелі, високий, такого гарного парубка в вашому селі, Міловице, тоді не було. Та й не одній дівчині був жених потрібний. І тут – городський, та й вибрав твою Ганю!

Після танців провів Павло Ганю до вашого додому. І ти вже й не була б проти, Міловице, аби твоя найстарша й така добра дитина знайшла собі пару, але… Знайшлись у селі «добрі люди» й наговорили хлопцеві про Ганю негарного, і не було кому заступитися й брехунам язики позав’язувати. Що там понабріхували злі люди, ніхто не признався, але більше Павло до Гані не підходив…

І почула Ганя від Олександриних дівчат, що провів парубок спочатку одну, потім іншу дівку, довго гуляв із рябою Галіною, хоч і погана вона була, зате ж із багацької сім’ї. Але потім Павло і Галіну кинув.

І даром тільки сільські дівчата на парубка сподівалися, бо Павло ніякої з них так і не вибрав, поїхав із села і більше ніколи сюди не повертався.

Пролетіли, Міловице, твої молоді роки, як в осінь пташині ключі над Лисою горою: от тут були – а от уже їх і не видно… І подумаєш: а може, то тільки так тобі здалося?

Так і постаріла ти, Міловице, у своїй глиняній невеличкій хаті, яку будували колись ви разом із Ільком. І померла тихо, у вісімдесят літ, і похована на сільському цвинтарі…

Народила ти за своє життя, рідна Міловице, аж семеро дітей!

Але виросло тільки шестеро.

Макар загинув майже дитиною в чужій Німеччині.

Ганя так заміж і не вийшла, звікувала увесь свій вік біля тебе. Вибавила вона спочатку братів та сестер, а потім ще й і їхніх дітей догляділа, бо своїх не мала… До самих сивих кіс Ганя була красунею: лице чисте, очі – ясні, висока й міцна. Тільки… мовчала Ганя все більше і допомагала кожному, як могла.

У голодні роки їздила Ганя на Західну Україну, працювала там за хліб у господарів. Зароблене зерно на дівочих плечах везла додому, тим і спасла від голодної смерті матір, братів та сестер.

А потім почала Ганя втрачати розум. Довгих сім років мучилася вона сама й мучила біля себе рідню. Ночами плакала Ганя й кричала, боялася страшних видінь.

Дуже тяжко мучилася з Ганею Маруся, жили вони на старість у хаті вдвох.

Померла Ганя в лікарні, одним-одна…

Друга твоя донька Маруся, Міловице, вийшла заміж і народила дочку. Але і в неї не склалася гарна доля. Чоловік Марусин був гірким п’яницею. Якогось разу напився і підпалив вночі хату, яку будували ви з Ільком; і сам потім згорів від горілки…

Маруся робила, як і ти колись, Міловице, на буряках і дослужилася була вже до ланкової. А в тяжкі роки не платили, Міловице, людям так, щоб можна було їм жити по-людськи, от і мусила Маруся красти. На плечах носила вона додому важкі лантухи з буряками і годувала скотину.

А ночами мусила Маруся ще й наливати шоферам могоричі, аби вони її слухали, бо треба було виконувати план…

А ще купила Маруся швейну машинку і вивчилася гарно шити, а тоді обшивала себе й родичів. Несли до твоєї Марусі, Міловице, крам і односельці. Довго тим заробляла собі на життя твоя друга донька.

Це вона останньою доживала в батьківському дворі, самотньою.

Твій син Гріша, Міловице, пішов у армію, відслужив та й переїхав жити до міста, одружився, і народила йому жінка двох синів. Робив Гріша у тюрмі наглядачем, там зі своєю жінкою і познайомився.

Іван два рази женився, але дітей йому Бог не дав.

Як складалися грішми твої, Міловице, діти тобі на могильний пам’ятник, то не дав Іван ні копійки, а сказав: «Треба було матір при житті жаліти, а після смерті хіба їй уже не однаково?»

Коли померла Ганя, то залишили Івана сидіти в хаті біля тіла. І поки жінки поралися на кухні, Іван вхопив заготовлений на похорон бутель горілки, поставив у сумку – і втік. Як же побачили, що Івана біля труни нема, то було вже пізно. Так Іван на похорон до сестри і не прийшов…

А Федося гарно вчилася, але з чотирнадцяти років покинула школу й пішла робити: подруга підмовила йти в колгосп пасти свині.

«Так гарно в полі, квітки цвітуть, свині пасуться, а ти тільки поглядай», – казала.

У вересні прийшов до тебе, Міловице, учитель.

«Куди ж ви, Міловице, дочку відправили? Нехай би дитина довчилася, вона ж розумна!»

«А що я їй скажу? Кажіть щось ви, може, послухає».

«Федосю, – просив учитель, – йди до школи. Закінчиш дев’ять класів, а тоді вивчишся на вчительку, або на кого захочеш!»

«Навіщо мені ваша школа? Що мені треба, то я вже знаю. У школі сидіти тяжко, а от коло свиней набагато лучче!»

Так ні з чим і пішов тоді вчитель. А Федося твоя, Міловице, після свиней пішла робити на цукровий завод. У п’ятнадцять років вилами перекидала у канавах буряки, вантажила на підводи важкі мішки з цукром, чистила від болота глибокі кагати.

Через кілька років, як повивчалися Федосині подруги, деякі повиїжджали в місто, пожаліла вона про свій учинок. Але не було вже як учитися, бо треба було робити.

«Якби ж у мене був батько», – виправдовувалася Федося все життя.

Федося теж вийшла заміж і народила двох дочок. А чоловік її хоч і був людиною вченою, але теж пив горілку…

І ні одна твоя дитина, Міловице, не зазнала спокійного життя і щастя, не мала достатку і миру в сім’ї.

І коли б ти тепер могла говорити з того світу, моя Міловице, то я думаю, що сказала б ти про причину нещасть твого роду.

Можливо, не слід було тобі йти всупереч батьківській волі й не виходити вінчаною з іншим чоловіком заміж за Ілька?

Або ж не треба було вашим батькам проклинати своїх дітей і онуків?

І як, Міловице, там уже поміж вами не сталося, але скривджені залишилися твої батько з матір’ю, увесь вік вони соромилися своїх дочку й зятя, навіки зненавидів та прокляв свого сина батько Ілька, зобидженим остався й Стасько та зневажені були його родичі.

У всіх треба просити прощення, Міловице, бо висітиме на твоєму роду і збуватиметься від віку й до віку тяжке прокляття.

Написала цей лист до тебе я, Міловице, твоя онука Марта, як нагадування про твоє тяжке життя, як виправдання для тебе й собі на науку…

А тим, хто читав, раджу.

Шукайте своє коріння.

Згадайте поіменно своїх родичів і їхні діла.

Запаліть для них свічку у Святвечір.

Роздайте дітям гостинців на вічну пам’ять і за упокій душ своїх дідів та прадідів, батьків і матерів.

Світла пам’ять моїй дорогій бабці та упокій її душі.

Content

Зінаїда Луценко
Необдумана Міловиця

Передмова

Частина 1 І для кого ж це ти так гарно коси розпустила, необдумана Міловице…

Частина 2 І для кого це ти так низько квітчасту хустку на голові пов’язала, необдумана Міловице?

Частина 3 І чого ж це твоя хустка та така дуже стара стала, необдумана Міловице?

Частина 4 І для чого це ти цю погану сіру хустку на голові пов’язала, безталанна Міловице?

Частина 5 І не буде тобі вже більше для кого червоні хустки в’язати, одинока Міловице