Оксана Лущевська

Друзі за листуванням

РОЗДІЛ 1. Танцюй! Танцюй!

«Танцюй! Танцюй!» — долинуло з-за дверей. Дівчинка блискавкою зіскочила з ліжка і вибігла до вітальні. Мама стояла посеред кімнати і тримала в руках жовтий конверт, яким вертіла туди-сюди.

— Ксенечко, мусиш танцювати, — підморгнула, звертаючись до доньки. — Маєш листа! На твій вибір: самбу чи румбу!

Ксеня піднялася навшпиньки, кривляючись, зробила кілька па, але не витримала й кинулася відбирати листа.

— Ну, мам, ну давай же скоріше!

— Чого ж так поспішаєш? — далі глузувала матуся, але видно було, що вона щиро тішиться за доньку. — Думаєш, зумієш прочитати?

Це ж ненависною англійською, яку ти так не хотіла вчити, ще й упиралася, наче віслючок! Пам’ятаєш?

— У-у-у, — протягла Ксеня, — годі вже! Давай листа! — І, відвоювавши законну здобич, метнулась до своєї кімнати. Там дівчинка вмостилася зручно на ліжку, примружилась, як задоволене кошеня, і повільно провела по конверту долонею. Увімкнула торшер, дотяглася до ножиць й акуратно відрізала вужчий край цупкого прямокутника. На постіль злетіли кілька засушених пелюсток магнолії. Ксеня обережно їх зібрала та розмістила між сторінками хрестоматії із зарубіжної літератури, котру, ще звечора дочитавши, залишила на підлозі біля ліжка. Нарешті дістала згорнуті аркушики, розгорнула й занурилась у містерію англійського тексту.

Читала повільно, час від часу зупиняючись, щоб обдумати слова, котрі здавалися їй незнайомими, хоча на слух сприйнялись би набагато краще. Лист був написаний від руки, нерівним почерком, подекуди навіть із закресленими незграбними фразами:

Моя дорога Ксеню!

Класно, що ти вигадала писати справжні листи замість електронних. Я кілька разів перебирав твої листівки. Мабуть, разів сто десять.

Навіть не знаю, що написати про себе.

Ну, ось на днях усією родиною їздили до міста Шарлот (пам'ятаєш, тато розповідав про місто королеви?) відвідати дядька Пітера та тітку Джоану. Я взяв геть усі твої листи із собою — дуже кортіло показати їм конверти із дивовижними марками з України. Ото вони дивувалися!

А який смачний пиріг спекла тітонька цього разу! З твоїми улюбленими кислими яблуками. І до нього подавала теплий сидр!

Що ще? 0, хіба те, що наша команда таки виборола перемогу в бейсболі в цьому сезоні і ми всі поїдемо грати за національний кубок серед підлітків!

А бачила б ти Лолі! Цього разу вона очолювала команду підтримки. Дівчата танцювали під запальну українську музику, що ти подарувала Лолі на прощання.

Після матчу нам вручили призи (медалі) й замовили піцу, чіпси, морозиво та колу. Наївшись від пуза, ми разом із батьками поїхали додому. Ось такі в мене справи…

По дорозі додому ми проїжджали повз узбережжя. Океан нині зовсім не такий, як улітку. Натомість сірий і грізний. Проте люди таки бродять уздовж набережної, вигулюючи собак. Пан Лео, у картатому картузику, вигулював нашого улюбленого вуханя — басета Туті. Той все намагався упіймати горластого баклана, але вуха заважали.

А хвилі які були! Не хвилі, а гори! Я думаю, що вони тобі б не дуже сподобалися. Однак до листа додаю кілька світлин, аби поділитися з тобою враженнями.

А як ти поживаєш, дорога подруго? Як справи в тата й мами? Які успіхи в навчанні?

Закінчую листа, бо вже пізно, а завтра вранці маю прокинутися на тренування. Чекатиму на твою відповідь! Не зволікай довго, добре?

З найщирішими побажаннями, твій друг Ерік

P.S. Ксеню, ледве не забув: зелені папужки, котрих ми упіймали влітку, дуже сумують за тобою. Коли я звертаюся до них англійською, вони відповідають мені українською. Отож, я маю гарних «вчителів». Вони все повторюють: «Ксе-ню, Ксе-ню!» І верещать, верещать. О, то ще зелені папужки!

Дівчинка згорнула листа. Дістала дві невеликі світлини. Здалося, від них запахло солоним океаном та великими сивими хвилями з пухким шумовинням. Акуратно вклала аркуші й світлини назад у конверт. Встала з ліжка, підійшла до полиці, дістала розкішну океанську мушлю й приклала її до вуха. «Ш-ш-ш-ш-ш-ш!» — зашуміли в голові спогади, накочуючись один на одного й розбиваючись, ніби хвилі, на яскраві незабутні фрагменти.

Ксеня зібралася до школи дуже швидко. За хвилину зібгала в жмут неслухняне русяве волосся, глянула на мить у дзеркало: рум’яні щічки, карі очка, що аж виблискують від радості, лиш невисока та й тонка, як билинка. «Ото б підрости!» — промайнуло. Але перейматись дурницями не було коли. Кортіло скоріше потрапити до школи, щоб поділитися новиною з подружкою.

Оленка, як і Ксеня, також серйозно займалась вивченням іноземних мов і намагалася листуватись із ровесниками з різних країн: і з Німеччини, і з Англії, і з Канади. Однак, на відміну від Ксені, ще ніколи не бувала за кордоном, і все мріяла, що одного дня хтось із друзів таки запросить її до себе погостювати.

Ксеня вкинула до наплічника жовтий конверт і вийшла в коридор, де вже чекали зібрані батьки.

— І що пишуть? Може, поділишся новинами? Тато сьогодні має трохи часу, тож підвезе нас: тебе в школу, мене на роботу… — зацікавлено допитувалась мама.

— Ні, ні, і ще раз ні! Та-єм-ни-ця! — проспівала дівчинка. — От коли від Лолі лист прийде, тоді сама вам прочитаю!

— А чому від Еріка не можна?

— Мам, то ж особисте! А особисте, ти сама казала, варто носити біля серця й менше про те говорити. Раптом хто зурочить?! — розсміялася Ксеня.

— Так я ж не зурочу, — трохи ображено відповіла мама, але Ксеня вже занурилась у свої думки. Загалом, вона всім ділилася з матусею, але зараз не хотілося нічого говорити. Хотілося просто їхати в авто — і згадувати, згадувати, згадувати…

РОЗДІЛ 2. Ворог № 1: хроніка боротьби

Ксеня не любила вчитися. От малювати — то інша справа! Але її тітонька Віра, мамина сестра, викладала англійську мову в школі-інтернаті і вважалася однією з найповажніших викладачок у місті. Охочих підучитись у неї правильної вимови було безліч. І хоча Ксеня вперто не хотіла до них належати, на те ніхто не зважав. Як було вирішено вже давно, мала обов’язково повинна вивчати іноземну мову, а то й кілька. Тому з четвертого класу тітонька Віра розпочала свої дошкульні уроки.

Як тільки Ксеня з’являлася на обрії, Віра Василівна пускала в хід привітання англійською й обговорення погоди та справ у школі. Якщо сідали за стіл, вона вказувала на різноманітні предмети та страви, просячи дівчинку повторити за нею кілька разів. Якщо йшли до саду, тітонька безупинно торочила назви рослин і дерев, що траплялися по дорозі. Коли ж Ксені кортіло щось розповісти, то Віра Василівна вимагала: «Розкажи все те ж саме, але цього разу англійською!» Ет, як не хотілося! Але доводилось.

Згодом така поведінка стала звичкою, а ще через два-три роки Ксеня не лише розмовляла при зустрічах з тітонькою винятково англійською, але й ходила до неї на окремі заняття. Як же пекельно тяжко давалися їй усі ті нові слова, правила, тексти… Проте наполегливість брала своє — і дівчинка вже й книжки читала, і листи писала, і тараторила вірші, знаючи їх на зубок.

Уроки англійської так би й залишались нав’язаним обов’язком, якби не один випадок. Щоліта до їхнього містечка приїздила група англійських вчителів, і вже вкотре вони організовували невеликий табір при церкві. Того літа дівчинка мала нагоду туди потрапити. Яка там була атмосфера! Суцільне захоплення!

Дітей ще на початку зміни поділили на групи, але не за віком, а за знанням мови. І Ксені вдалося опинитися серед найсильніших. По-перше, це було дуже приємно. А по-друге, це означало не тільки в таборі забавлятися, але й ходити в туристичні походи.

Зазвичай заняття в «англійському таборі» проходили так: із самісінького ранку й до обідньої перерви вони читали Біблію, співали пісні, вчили вірші, після обіду грали в різні рухливі ігри, далі ж пили смачну шипучку й розходилися по домівках…

Проте одного разу Ксенин загін вирушив у похід до ставка смажити дивний зефір. Так-так, зефір! Ту смакоту із собою англійці привезли. Кілька білих м’яких пундиків нанизувалися на гілочку, мов справжнісінький шашлик, і смажилися на вогнищі. Але тримати потрібно було лише хвилинку, інакше зефіру — як і не було: розтанув і все. А смачний був! Вони сиділи на моріжку, співали пісні й розповідали цікаві та кумедні історії, обмінюючись не тільки «життєвим досвідом», але й національними традиціями.

Того дня Ксеня зрозуміла, що цього всього могло б і не бути, якби вона не займалася так наполегливо мовою. І вона вперше відчула, що клята англійська їй подобається. Трошки…

Ті два тижні в таборі пролетіли швидко і яскраво, а найголовніше — додали впевненості, що Ксеня може спілкуватися чужою мовою: вона розуміє справжніх англійців і вони розуміють її.

Ба більше! Її хвалили й за вимову і за багатий запас слів. Чужа, страшна, незрозуміла мова («жахливий ворог номер один») перестала бути страшною й незрозумілою, отже, перестала бути ворогом. А нова подруга Лінзі, від’їжджаючи, подарувала книжку — і дівчинка (з тітоньчиною допомогою) прочитала ту до останньої сторінки.

Восени ж Ксеня не пішла до своєї звичної школи. Батьки, окрилені успіхами доньки, відіслали її до ліцею з поглибленим вивченням англійської мови.

— О, тільки не це! Тільки не нова школа! — скімлила перед батьками Ксеня, мов цуценя. — У мене ж там, у моєму класі, найкращі друзі лишилися!

— Знаю, розумію… — погоджувалася мама. — Будеш бачитися з ними у дворі, у парку після уроків, на дозвіллі.

Проте чи був час гуляти по парку?! Навчання, навчання та знову ж навчання. Їй уже зовсім не хотілося вчитися. Англійська знову стала ворогом.

Але тепер дівчинка вдалася до активного протесту: то текст не перекладе, то слова нові не вивчить. Учителі скаржилися батькам, деякі присоромлювали, вказуючи, що вона — племінниця найповажнішої вчительки іноземної мови в їхньому місті… Кілька двійок уже красувались у щоденнику, і кілька зауважень було виведено в ньому для уваги батьків.

І тоді в ситуацію втрутилася тітонька Віра. Вона довго розмовляла з сестрою на кухні, усе сперечаючись, але вердикт винесли такий: «Ксеня повертається до своєї школи. Натомість двічі на тиждень вона знову має приходити на заняття до тітки. Крапка!»

За кілька днів усе знову налагодилося.

Невдовзі по тій пригоді розпочалася важлива пора: час не тільки збирання останньої городини, але й визнання найкращих учнів у школах — для поїздки на обласні олімпіади з різних предметів.

Ті олімпіади чомусь дуже подобалися вчителям, але страх як не подобалися учням. Ну хто бажав, замість прогулянки по барвистому осінньому листі, сидіти з книжками?!

Ксеня знала, що кому-кому, а їй вже точно не пофортунить відкрутитися. І доведеться ще інтенсивніше готуватися, а потім їхати та хвилюватись на тій клятій олімпіаді.

— Що б таке придумати? — скаржилась вона якось на перерві. — Слухай! — звернулась до Сашка, найвідомішого двієчника їхньої школи. — Ти ж у нас головний спеціаліст із витівок. Що б ти зробив на моєму місці?

— Та я б на твоє місце ніколи й не потрапив!

Голова не вмістила б стільки інформації, — підморгнув той.

— Та ні, я серйозно! Підкажи щось.

— Нахами вчителям. Вони будуть просто шоковані. Народ, уявляєте картинку, — звернувся до своїх побратимів-забіяк, — старанна Ксенька хамить вчителям! Або… ще кращу ідею придумав: пішли зі мною лупити з рогатки горобців під директорськими вікнами. А ти ще візьми камінчика, та й у вікно ненароком… — останні слова потонули в загальному реготі.

— Дурний ти, і поради в тебе дурнуваті, — набундючилася дівчинка.

— Теж знайшла в кого поради питати, — виховувала потім Ксеню Оленка, коли вони, повертаючись зі школи додому, вирішили піти довшим шляхом через парк. — Тобі заздрять через ту олімпіаду, а ти… Ет! — Оленка розчаровано махнула рукою й нагнулася, щоб підняти величезний яскраво-жовтий кленовий листок. — Не вмієш цінувати, що тобі дається…

Ксеня від несподіванки аж зупинилась:

— Мені заздрять? Хто? Чому?

— Багато хто. І я в тому числі! — Оленка теж зупинилась і відверто подивилась подрузі в очі. Ксеня розгубилась.

— Маячня якась… Ти? Заздриш? Мені? Через якусь дурну олімпіаду, яка мені сто років не потрібна, а потрібна вчителям та батькам, щоб вони могли мною пишатись! А мені жодного задоволення від того, а тільки вчи та вчи, ще й підкидають нових завдань. Так ніби старих не достатньо! — Ксеня незчулася, як голос її перейшов на крик.

— Сонечко моє, — Оленка лагідно погладила її по плечу. — Ми всі бачимо, як ти багато й напружено працюєш. І повір, ми всі тобою дуже пишаємось. А про заздрість то я так, дуницю бовкнула. Просто приз переможцю олімпіади аж надто привабливий. Я б точно не відмовилась за нього попотіти, але ж не беруть…

— Який ще такий приз? — для Ксені олімпіада була неприємним обов’язком, якого треба або уникнути, або в крайньому разі стерпіти.

— Так ти не знала?! — аж розсміялась Оленка. — Ото дивачка! Готуватись готуєшся, а про нагороду й не поцікавилась. Олімпійські ігри дивишся? Там же дають солідні нагороди спортсменам. Президент навіть квартири в Києві обіцяє за золоті медалі. То чому наші шкільні олімпіади мають бути за просто так?

— Скажеш теж, квартири…

— Звісно ж, квартиру тобі ніхто не запропонує. Усе ж таки шкільна олімпіада — це тобі не світові Олімпійські ігри, але й тут приз непоганий…

— Оленко, давай уже ближче до справи! Бо ти як заговориш-заінтригуєш, то аж голова обертом йде.

— Поїзка в табір! — і Оленка з урочистим виглядом вручила Ксені жовтий листок.

— Ти що, знущаєшся? Що я, в таборі ніколи не була? Треба для цього аж олімпіаду вигравати? — Ксеня вже була остаточно збита з пантелику.

— У таборі вона була, — перекривила її Оленка. — У такому не була! І не побуваєш, якщо будеш так легковажно до цього ставитись. Головним призом для переможця обласної олімпіади з англійської мови є, —  Оленка на мить зупинилась, щоб набрати повні легені повітря, — поїздка до міжнародного дитячого табору в Північній Америці!

Дівчатка мовчали. Ксеня була приголомшена. «Хочу до міжнародного табору!» — кричала одна її половина. «Ти не переможеш. Треба було більше готуватись, а менше скиглити! Теж мені, принцеса… Примушували її вчитися, обмежували свободу…» — відповідала їй друга.

— Ну… я й не знаю… — тихо мовила. Треба було нарешті хоч щось сказати, бо Оленка жадібно чекала реакції на новину. — Я думала влітку долучитись до групи юних натуралістів. Там же й Геник буде…

— Ти дійсно несповна розуму! Який Геник?! Які натуралісти?! Ти ж світ побачити можеш! — Оленка від обурення аж почервоніла, ніздрі роздулись, а рот кумедно відкривався, щоб різко виплюнути слова: «юні натуралісти», «Геник».

…А Ксені стало легко й весело. Вона дзвінко розсміялась і смикнула подругу за кіску:

— Оленко, ти така смішна, коли обурюєшся! І дякую тобі за новину. За таку нагороду справді варто поборотись! — і перейшла на іншу тему, цокочучи про Васька та Геника.

А ввечері зателефонувала тітоньці Вірі, і вони вдвох обговорили детальний план підготовки, щоб осягти якомога більше за той час, що ще залишався.

Тепер Ксеня знову цілими днями сиділа за підручниками з граматики, збірниками «лексичних тем» і словниками. Учила напам’ять вірші, таблицю з неправильними дієсловами. Часом просто зубрила. Слухала диски з англійськими аудіокнижками… Інколи хотілося плюнути на те все — і повикидати ті словники, граматики, підручники, диски разом з тітчиними нотатками. Розпалити у дворі багаття й пустити за вітром. Але Ксеня стримувалася. А коли остаточно все набридало, сідала з мапою на колінах та уявляла, як подорожує різними країнами. А в таких подорожах англійська все ж таки згодиться.

Усе на світі рано чи пізно закінчується. Час на підготовку вичерпався, і от напередодні новорічних свят, якраз наприкінці другої чверті, Ксеня разом з іншими розумниками їхнього містечка поїхала до обласної гімназії, де зазвичай і проходили змагання серед різного штибу обдарованих дітей та палких шанувальників англійської мови зокрема…

Дівчинка сильно нервувала. Дивилася на інших конкурсантів. Ті здавалися такими впевненими в собі, такими серйозними… А коли дітей провели до спеціально підготовленого класу, у неї не те що руки тряслися — коліна підгиналися!

Роздали завдання. І хоча на турнір олімпіади відводилося кілька годин, матеріалу — по самі вуха: і слова перекласти, і на запитання відповісти, і часові форми впізнати, і твір написати. А в кінці — виступити зі спеціальною усною доповіддю на одну з раніше запропонованих тем.

Ксеня, за порадою Віри Василівни, підготувала доповідь про сталі вислови англійської мови та їхній переклад українською. Напевне, вдало вийшло, якщо сам голова комісії, Пилип Захарович, аплодував опісля промови.

Однак наша конкурсантка особливих надій після закінчення олімпіади не плекала: «Ну про яку перемогу може йти мова, коли змагатися довелося з гімназистами з обласного центру?!»

Саме з таким пригніченим настроєм і повернулася додому. А наступного ранку в школі однокласники налетіли із запитаннями.

— Ну, кажи, як? — підбігла їй на зустріч Оленка.

— Що, що там було? — Геник аж викрикував від цікавості.

— Та нічого особливого. Продула, напевне… — І Ксеня з байдужим виглядом розгорнула книжку, аби сховати за нею очі, повні сліз.

Геник подивився на її схилену потилицю та взявся розповідати про чергову нову комп’ютерну гру. Клас завмер у захопленні: такої гри ще не мав ніхто… Про Ксеню всі відразу й забули, і лише Оленка всіляко намагалася її підтримати: то цукерку тицьне, то шматочок шоколадки, то нову наклейку.

РОЗДІЛ 3. Новорічний подарунок

— Новорічний подарунок прибув завчасно! — батько втягнув до кухні велику новісіньку валізу на коліщатках, коли Ксеня з мамою готували вечерю.

— Це ще навіщо? — косо глянула мама.

— Це для нашого вундеркінда, бо «вундер» — по-німецьки означає «надзвичайно розумний», а «кінд» — то дитина. Що ж я дарма німецькою «шпрехав» у школі?! — тато потрусив валізою. — Я ж до вашої уваги, шановне панство, був одним із найкращих учнів!

— Не знаю, не знаю, яким ти там учнем був у школі, — засміялася мама, — бо я, наприклад, пам’ятаю, що «вундер» німецькою — це «чудовий», «незвичайний». Але в цьому я з тобою погоджуся — наша дитина і чудова, і надзвичайно розумна!

— Ох, завжди ти мусиш мене виправити. Ніколи похизуватися не даси, — жартома знітився тато. — А тебе, — знову звернувся до Ксені, — вітаю! — і вручив валізу.

Дівчинка мимоволі стиснула пластикову ручку і спантеличено подивилася на тата.

— Віра Василівна телефонувала, — пояснив він. — Ти перемогла на олімпіаді, тож улітку поїдеш до міжнародного табору. Ну що? Щаслива?

— Перемогла? Я? — Ксеня присіла на табурет, так і не випустивши з рук валізи. — А як же… А що… — та новина нарешті дійшла до збентеженого розуму й розійшлася по обличчю широкою усмішкою. — Ура-а-а! Біжу подзвоню Оленці! — і вилетіла на пошуки телефона.

— Щось мені аж страшно, — зронила мама, коли з вітальні залунав щасливий Ксенин голос. — Як подумаю, що моя дитина одна поїде на край світу. Може, і не треба було тих олімпіад…

— Так вона ж не сама буде. Там, напевне, ціла купа організаторів та кураторів. Усе буде добре, не хвилюйся. Ет, молодці ми з тобою! Яку дитину виховали!

РОЗДІЛ 4. Підготовка

Тепер валіза стояла в кімнаті, чекаючи свого часу. А невдовзі Ксеня отримала й пакунок з усіма документами.

Згодом призначили необхідні зустрічі, а також повідомили місце, час і назву табору. Групу дітей до Сполучених Штатів супроводжуватиме досвідчений куратор, а там їх уже зустрінуть керівники програми, які й опікуватимуться юними мандрівниками.

— То куди ти їдеш? В Америку? Північну чи Південну? А куди саме? Континент же великий… — усе допитувався Геник, слухаючи розповідь про майбутню поїздку.

— Не докучай людині! — не витримала Оленка. — Іди он на карті пошукай. Може, знайдеш знайомі назви. Іди, іди! Хоч користь якась буде, бо вже так на географії плаваєш…

— Яка ж ти розумна, Оленко! — скипів Геник. — А я думаю, у кого мені поради спитати?! А про тебе й забув! — І знову до Ксені звернувся: — Серйозно питаю. Куди саме поїдеш? А й справді — покажи на карті! Часом й Оленка може щось гідне запропонувати… Куди руки тягнеш?! — хмикнув, відвертаючись від уже занесеної до чуба Оленчиної долоні.

— Ага… Північна Кароліна… У Північній таки Америці… Цікаво-цікаво, що ж іще там таке північне знайдеться. Може Північне Сяйво?

— І північні олені, — вирішив і свої п’ять копійок вставити Васько. — А поруч Південна Кароліна. Ця вже мусить бути в Південній Америці. А ще далі Західна Кароліна, але вже в Західній Америці, і так далі. У кожної Америки має бути своя Кароліна!

Але бурхливо-жартівливе обговорення голосно обірвав дзвінок на наступний урок.

Перемога на олімпіаді, а скоріше, майбутня мандрівка до Америки зробили Ксеню знаменитою на всю школу. Її почали зупиняти в шкільних коридорах учні інших класів, які до того, може, й імені її не знали. Одного разу навіть запросили на вечірку до старших класів. Увага дівчинці лестила, але не більше. «Це їм здається, що попереду в мене суцільні розваги: Нью-Йорк, Діснейленд, американські гірки й подібне. А мені ж там частину літа провести, тоді як я нічого про життя в Америці доладу й не знаю. Не хотілось би зганьбитися».

І старанно взялася за підготовку. Знайомих, які побували в США, ні в неї, ні в її батьків не було. І тому Ксеня звернулася до перевіреного методу — книг. Але що шукати? На очі траплялися переважно підручники з англійської мови…

— Іване Сергійовичу, — звернулася до бібліотекаря. — Ви не могли б мені допомогти? Я влітку їду до Сполучених Штатів Америки, у дитячий табір…

— Знаю-знаю. Чув про нашу знаменитість.

Ксеня зашарілася від таких слів, але продовжила:

— Так ось, я туди їду, але ж ніколи там ще не була! Тому навіть не знаю, як себе правильно поводити. Хотілося б дізнатися про країну більше. Фільми американські дивлюся, але ж у житті, певно, не все так, як у кіно? Та й не хочеться виглядати бовдуром — приїхати в країну й навіть не поцікавитися перед тим, як там люди живуть. Ви ж розумієте, про що я?

— Гадаю, розумію… — замислився чоловік. — Знаєш, що? Візьми для початку книжку про міжкультурне спілкування. Вона для таких, як ти, мандрівників якраз і писана. Але мусиш читати й конспектувати тут у залі, бо на руки не видаємо, один екземпляр. А я тим часом підберу, що в нас є про Сполучені Штати.

Правила мандрівника були прості та зрозумілі: уважність до співрозмовника, повага до традицій та культурних особливостей, знання свят і пам’ятних дат, певні уявлення про історію та географію країни, в якій ти є гостем. Найбільше Ксені сподобалась ідея привезти з собою невеличкі подарунки, чи то пак, талісмани. Щось таке дуже національне, українське…

Поверталась додому навантажена десятком книг, старанно підібраних для неї Іваном Сергійовичем. Та все роздумувала, які б такі подарунки підібрати, щоб і цікаві, і національні були.

Дівчинка, котру раніше й не заманиш до жодної ятки з українськими сувенірами, тепер тягла туди матусю сама. Вони перебирали, детально розглядали й обмацували то плетений з колосків вінок, то коралі, то вишивані серветки, то розмальовані ложки чи різьблені картинки. Невдовзі валіза наповнилась різноманітними сувенірами. Там були: чудернацькі глиняні півники, барвисті низки намиста, смішні, схожі на мишенят, дерев’яні свистки, рясно заквітчані хустинки, білосніжні, вишиті гладдю рушники та добра пачка листівок з містами, селами, парками, полями, лісами, озерами України.

Ксеня могла говорити про свої знахідки годинами:

— Ну чого нам це раніше не подобалося? Ось, це дерев’яне намисто — сама б носила! А цей глиняний дармовис — трипільський знак сонця! А це, — підіймала вона вишитий рушник, — ти тільки поглянь на візерунки. Це птахи, котрі літають у вищому світі, а це — дерево роду, святе дерево життя, а це….

— Ох, — втручалася Оленка, — гарне то воно гарне, але як же ти повезеш усе? Воно ж тяжке!

— Та довезу вже якось. Так потрібно. І в книжці про те написано, ніби порада така, — почала читати: «Привезіть хоч дріб’язковий, але подарунок».

— Зрозуміло! — кивала Оленка. — А нам щось привезеш?

— Ага, кокосового горіха! — засміялася Ксеня. — А що ти хочеш?

— Навіть не знаю, треба подумати. Знаєш, що? Привези краще сюрприз! Справжній заокеанський сюрприз! — аж підскочила дівчинка на місці. — І мені, і Ваську, і Генику!

— Тобі привезу, а от Ваську і Генику… я ще поміркую… — хитро примружилася Ксеня.

Зазвичай, коли чогось довго чекаєш, час тягнеться поволі. Щоб забавити себе чимось у вільні години, Ксеня вирішила зробити кілька подарунків власноруч. Колись у журналі з образотворчого мистецтва дівчинка надибала чудову ідею — солом’яних домовиків. Такі пузаті, смішні дядечки: зшиті з рогожі, набиті сіном, замість носа — полотняний ґудзик, замість очей — квасоля. А на голові плетений з трави капелюх. У руки можна додати щось за бажанням: або глечик з глини, або засушеного чорнобривця. Сувенір-сюрприз!

Тож довгі зимові вечори Ксеня проводила, майструючи домовиків. А до весни вже кілька іграшок були готові.

Залишилося тільки імена їм подавати. Для цього Ксеня скористалася словником, де можна було відшукати безліч цікавих імен. До вподоби їй припали Влас і Панас. І от уже всі «власики» та «панасики», а було їх біля десяти, помарширували до валізи.

Однією валізою, звісно ж, не обійшлося. Довелось брати ще й великий спортивний наплічник, куди напхалося безліч потрібних речей: словник, нотатник, ручка, книжка з улюбленими казками народів світу…

Квитки були куплені. Вилітати планувалося двадцятого травня. Оцінки за чверть і за рік отримала раніше за всіх, здаючи контрольні заздалегідь. Залишилося тільки з друзями попрощатися.

Геник, Васько й Оленка чекали Ксеню після уроків на розі піцерії.

Дівчинка вискочила з татового авта й кинулася до друзів.

— Сумуватимеш? — уже сидячи за столом і потягуючи томатний сік через соломинку, запитав Геник.

— За ким — за тобою? — пирхнула Ксеня.

— Ні! — буркнув хлопчик. — За нами — твоїми найкращими друзями!

— Наївний ти, Генику, — встряв у розмову Василько. — Вона собі таких друзів там знайде, чи то пак вони її, що нам і не снилося.

— Не погоджуся, — втрутилась Оленка, — друзі — то назавжди!

— Підтримую! — усміхаючись, додала Ксеня. — Ви мої найкращі, найдорожчі, хоча, — вона хитро глянула на Геника, — хтозна, хтозна?

— А ти присягни, що про нас не забудеш! — знову почав Васько.

— Ну хіба ви мене не знаєте?

— Ну-ну! — дружньо підтримала Оленка подругу.

На стіл подали запашну піду. Це змусило швидко перервати розмову — узялися до піци.

А за потрійною порцією морозива й зовсім вмовкли, насолоджуючись смакотою.

Нарешті посиденьки скінчилися, і Ксеня нагадала друзям, що вирушає до столиці о шостій ранку.

— Я прийду попрощатися! — виголосив Васько.

— І я! — додав Геник швидко.

— О, які ви, хлопці, — плеснула по столі Оленка, — тоді я прийду найперша!

І от, сказавши друзям останнє «до побачення», Ксеня вирушила в далеку подорож.

РОЗДІЛ 5. Неочікувана пригода наплічника

В аеропорту дівчинка відразу ж зустріла групу, з котрою летітиме до Нью-Йорка. Куратором виявилася Дарина Косар, струнка, симпатична, з довгим капітановим волоссям і синіми великими очима. Вона привітно усміхнулася Ксені і вручила таку ж футболку, як і в кожного, хто брав участь у програмі.

— Тепер ви як курчатка! Однаковісінькі! А отже, я вас усіх бачитиму та за всіма припильную!

Даринка (так Ксеня вирішила називати про себе куратора) мала славу однієї з найдосвідченіших супроводжуючих. З нею було легко й безпечно. Вона і з батьками встигала переговорити та заспокоїти, і з дітьми час до часу перекидалася слівцем та підбадьорювала схвильованих. І водночас нікого особливо не виділяла, але ніким й не нехтувала. Ксеня захоплено спостерігала, як вправно Даринка проводила збори та орієнтацію:

— Усі зібралися вчасно. Дякую вам! Бо вже за півгодини вирушаємо до літака на Амстердам. Там матимемо пересадку на інший літак, уже до Нью-Йорка. У Нью-Йорку нас зустріне група інтернаціональних досвідчених кураторів. Заночуємо в готелі. А наступного дня діти познайомляться зі своїми керівниками та помандрують далі, до таборів, куди їх призначили.

— А ви куди помандруєте? — запитав хтось із батьків.

— Я — до Північної Кароліни, — відповіла куратор. — Та ви не хвилюйтесь! У нас усі керівники досвідчені та надійні. Усе буде добре! Це не перша та, сподіваюся, не остання наша подорож! А кілька тижнів пролетять так, що й не помітите. Ми будемо обов’язково телефонувати.

Батьки з розумінням кивали, але хвилювання вже огортало їх, наче море. Та й, по правді, дітей також. Тільки Ксеня тихенько раділа: «Ура! Даринка поїде зі мною до самого табору! Може, навіть потоваришувати вдасться?!» Хоча, звісно, на душі ставало трохи млосно, коли вона озиралася на батьків.

— Час проходити митницю! — скомандувала Дарина.

Діти кинулася хто до тата, хто до мами, а хто обіймав обох одразу.

Одні сміялися, інші кривилися, ніби скуштували кислиць, а ще інші вже й плакали. Однак від подорожі ніхто не відмовився, і вже за кілька хвилин їхня група прямувала на реєстрацію.

Пригоди розпочалися просто відразу. Ксеня, хоч і читала всі вказівки уважно, однак укинула до наплічника кілька шпильок для хвилястого волосся. І щойно вона віддала ручну поклажу на перевірку, відразу ж ненавмисна таємниця відкрилася.

— Ой! Забула! Що ж тепер? — вона перевела наляканий погляд на Дарину. Та спокійно звернулася до митників:

— Ви ж розумієте, дитина вперше їде так далеко. Без батьків. Хвилювалася, напевне, коли збиралась. Так, Ксеню? — Дівчинка швидко-швидко закивала. Вона ледь не плакала: невже її зараз через таку дурницю повернуть назад?!

— Та не тремти так, мала, — зронив працівник аеропорту. — Але шпильки ми все ж вилучимо. Правила такі. Ну що в нас там знову?! — і повернувся вже до наступного порушника. Хлопчик з їхньої групи поклав до наплічника декілька прозорих скелець. — А вам, пані куратор, я б радив відповідальніше ставитися до своїх обов’язків. У вас що не дитина, то пригода.

Даринка змовчала на ці дошкульні слова та швиденько забрала свою групу подалі від людських потоків.

— Ех, ви, говорили вам, читайте й дотримуйтеся інструкцій. Не можу ж я всі ваші речі перевіряти. Та й не думаю, що ви б захотіли такого мого втручання, — звернулася вона до групи. — Ну що ж, знатимете на майбутнє. А зараз давайте нарешті перезнайомимось! Маємо ще кілька хвилин до посадки, саме час. Бо в Нью-Йорку пороз’їжджаєтесь, а як зустрінетеся, то краще відразу враженнями ділитися, а не знайомитися!

— Я перша скажу! — виступила руденька, схожа на лисичку, дівчинка. — Мене звати Ліза. Я з Черкас. Навчаюся в найкращій гімназії міста. Говорю не тільки англійською, але й німецькою…

— Молодець! — кивнула Дарина.

— Я — Іван Шульга, з Білої Церкви, — зголосився наступним смаглявий хлопчик (саме той, хто скельця до наплічника поклав. І навіщо вони йому взагалі здалися?). — Змалку беру участь у різних конкурсах й олімпіадах і завжди мені щастить! — пихато задер носа.

— Тільки щось на митниці тобі не дуже пощастило, — втрутився високий повненький хлопчик. — Я — Толя! А це, — він потягнув за руку дівчинку, дуже схожу на нього, — моя сестра Тоня!

— Я й сама про себе сказати можу, — обурилася Тоня. — А ти завжди…

— Ну то кажи ти! Яка різниця? Ще встигнеш наговоритись! — і Толя замовк. А Тоня не знітилась, а поважно почала:

— Ми — зі столиці. Досвідчені туристи. Подорожі випадають нам постійно. Хочемо — не хочемо, а батьки наполягають. До Франції кожного літа їздимо. Правда, в Америці ще не бували…

— Ага… — таки перебив сестру Толя. — Франція — це супер! Наша мама — історик. І ми теж любимо французьку історію. Королі, королеви, принци, принцеси, графи… Захват! Мама працює над дисертацією, а ми всі їй допомагаємо! Правда, Тонько? — і легенько штовхнув сестру у бік. — Навіть у великому лицарському кінному турнірі участь брали, аби підійти до історії ближче. Щоправда, лише спостерігали…

— Зрозуміло! — засміялася Дарина й повернулася до Ксені. — Розкажи тепер ти про себе!

Ксеня почувалася ніяково. Вона ні іноземних мов, крім англійської, не знала, ні до інших країн, як Толя і Тоня, не їздила, і в серйозній олімпіаді тільки оце раз і взяла участь. Як представитись? Що сказати?

— Ну… — зацікавлено подивилася на неї вожата.

— Я Ксеня Іваненко… — дівчинка зашарілася. — 3 маленького містечка такої-то області…

Хтось з дітей пирхнув.

— Ти, напевне, у школі гарно навчаєшся? — Дарина хотіла підтримати Ксеню.

— Ні, тобто так… моя тітонька — вчителька англійської мови. І я змалку займаюся в неї.

— От молодчина! — вожата перевела погляд на дітей. — Чуєте, оголошують нашу посадку?

Ксені випало сісти з руденькою Лізою біля вікна. Екіпаж привітав пасажирів на борту літака.

— Почалося! — тихо сказала Ліза. — Я так боюся літаків! Знаєш, мені постійно недобре: голова крутиться, вуха закладає, в очах сильно паморочиться… А тобі?

— А мені нічого, нормально! — відповіла Ксеня, хоча сама ще не знала.

Літак зрушив, Ліза зойкнула, голосно вдихнула-втягнула повітря й схопилася міцно за сусідчину руку.

— Нічого собі! — голова на якусь хвилину пішла обертом, тож Ксеня міцно замружила очі, а коли розплющила, не повірила побаченому: літак летів поміж пухких білих хмар, а збоку — хоч рукою тягнися — велике сонце.

— Минулося! — Ліза відпустила руку Ксені.

— Дивись, яка краса! — показала дівчинка на хмари.

— Е-е-е, нічого особливого! — і почала щось шукати по кишенях. — Хочеш гумку? Кажуть, допомагає від хитавиці.

— Ні… — тихо шепнула Ксеня.

— Ти що, вперше подорожуєш літаком?

— Так…

— Тоді з тобою все ясно! — Ліза заговорила досвідченим тоном. — Я теж уперше з відкритим ротом летіла, а зараз… Утомлюють ці хмарні краєвиди. От побачиш! Це зараз тобі подобається!

— Можливо… — кивнула Ксеня.

Вона дивилася крізь віконечко. Хмари були такими різними: ось кінь проскакав; ось лебідь проплив; а далі — зграя антилоп; за ними — ведмідь почалапав.

У літаку пожвавішало. Стюардеси почали розносити напої. Звідусіль лунали різні мови. Гуділо, мов у вулику.

— Дівчатка, візьміть собі соку! — підійшла до них Дарина. — Бо їсти будемо тільки через години три, а то й чотири!

— Добре! — погодилася Ксеня й замовила помаранчевий сік. Ліза зробила те саме. Сиділи мовчки. Розмова між дівчатками чомусь не клеїлася: чи то Ксеня надто хвилювалася, чи Ліза погано себе почувала. Натомість Тоня, Толя й Іван, які сиділи через прохід, голосно вели дискусію, де краще: в Україні, Франції чи Америці.

«Побачимо…», — казала сама собі Ксеня, слухаючи їх, але в розмову не втручалася.

РОЗДІЛ 6. За мною!

Літак наближався до Амстердама. Відстань між небом і землею видавалася незначною: було видно червоні дахи, різнокольорові будиночки й навіть відомі на весь світ тюльпанові клумби.

— Дарино, — вигукнув Толя, — а до Амстердама нас пустять?

— Ні, на жаль! Милуйтеся зараз!

— А чого? — занудила Тоня. — Ми ж так хочемо!

— Тоню, ти ж не вперше їздиш закордон. Мала б знати: для в’їзду до більшості країн потрібно мати візу. А в нас віза тільки до США…

— Шкода! — скривився незадоволено Толя.

Літак почав опускатися. Можна було розгледіти кожну дамбу.

— Класно? — Ліза нарешті відкрила рота.

— Авжеж! — радісно повернулася до неї Ксеня.

— А ми з батьками туди опісля поїдемо! — хизуючись, втулив Толя.

— Ага! Ми теж! — вискочило саме по собі в Ксені. Ліза хмикнула, але нічого не сказала. Ксеня й не хотіла обманювати, але чому так сталося, пояснити не могла. Певно, краса міста таки надто вразила її.

Літак нарешті сів. Ліза знову зойкнула й ухопилася за Ксеню.

У розкішному амстердамському аеровокзалі Дарина взялася перевіряти квитки щасливої п’ятірки. Діти ж тим часом оглядалися довкола. З усіх сторін поспішали люди, тягнучи різноманітні валізи. Хтось ніс подарунки, хтось стояв, чекаючи… Натовп зливався в галасливому шумі.

— Ворота «Б»! — оголосила Дарина. — За мною! Швидко, у нас небагато часу!

Вона, знаючи аеровокзал як свої п’ять пальців, заскочила на швидкісну доріжку. Діти стежили за кожним її рухом — боялись загубитися. Перед очима миготіли різноманітні крамнички з голландськими сувенірами.

— Ото б мамі тюльпанів! — обізвалася Тоня.

— По дорозі додому! — Дарина обернулась до них. — Обіцяю! Ось, — вона вказала, — ми на місці.

— Ці всі люди з нами? — Іван уважно оглянув натовп. — Невже літак вмістить нас усіх?

— Це трансатлантичний політ, Іване! — посміхнулась Дарина. — Величезний «Боїнг», місця вистачить усім.

«Хоч би сісти не поруч із Лізою», — думала Ксеня. На щастя, усі мали сидіти в одному ряду. Дарина сіла посередині, що полегшувало ситуацію між дітьми, котрі почувалися дещо скуто.

— Діставайте книжки, плеєри, — сказала куратор, — а захочете, то спіть. Шлях довгий, але будуть кіно показувати.

— А їсти? — озвався Толя.

— Скоро!

Ксеня занурилася в читання. Толя, Тоня, й Іван знову взялися за гучну дискусію, а Ліза, котра все ж сіла біля Ксені, гучно чмакала жуйкою.

Невдовзі подали обід. Уважні стюардеси ставили те саме запитання кожному пасажирові: «Курку чи рибу?».

— Мені б і те, і те! — голодними очима Толя спостерігав за наближенням жаданого обіду.

Але Дарина замовила всім курку, щоб не створювати непотрібної метушні. Вона сумнівалася, що діти одразу ж упораються з правильною відповіддю. Усе ж літак американський, а отже, мовна практика розпочалася!

По обіді розморені й утомлені довгим перельотом діти поснули.

— Будете чай? — спитала усміхнена стюардеса.

— Ми що, вже прилетіли? — сонно буркнув Іван.

— Майже!

— Оце то так! — Толя почав тормосити Тоню. Прокинулися і Ліза, і Ксеня.

— Прилетіли, Тоню! — радісно кричав Толя.

— Чаю? — перепила Дарина.

А діти вже ледве стримували неймовірне бажання опинитись назовні. Скоро літак почав опускатися, відкриваючи величний вид на Нью-Йорк. Місто виблискувало, світилось, мерехтіло різноманітними кольорами. На яскраво освітлених широких проспектах можливо було навіть розгледіти машини: одні швидко рухалися, а інші довгою змією стояли в заторах.

— Ов-ва-а! — вигукував Толя.

Дарина намагалася триматися серйозно, але й сама раділа, що вони таки щасливо подолали таку значну відстань і вже скоро матимуть нагоду відпочити.

РОЗДІЛ 7.Ласкаво просимо!

Забравши багаж, група дітей на чолі з Дариною попрямували до виходу, де на них уже чекали представники молодіжної спілки. Двоє молодих чоловіків у синіх футболках з вишитими великими зображеннями земної кулі стояли, тримаючи плакат. «Ласкаво просимо!» — було написало на ньому кількома мовами: англійською, іспанською, російською, китайською… і українською.

— Дарино! — гукнув один із них, вимахуючи плакатом. — Сюди!

— Ох! — радісно заусміхалася та й поспішила назустріч.

Ксеня, Ліза, Толя, Тоня та Іван познайомилися з Майком та Лукашем, їхніми новими провідниками. Як виявилося, перший був з Великої Британії, а другий — із Польщі. Хлопці приязно потисли їм руки на знак дружби й пірнули в людське море, ведучи дітей до жаданого виходу.

Неймовірний натовп навколо вражав: люди різних рас та національностей метушилися, штовхалися валізами та вискакували аж до дороги, закликаючи таксистів. Одні вже сідали до авта, а менш спритні незадоволено галасували й лаяли щасливчиків.

Задушливе повітря вдаряло в ніздрі так, що, здавалося, не вистачить подиху. Було спекотно й волого.

— Тут так завжди? — буркнув Толя, втираючи чоло.

— Ну, майже! — відповів Лукаш. — Але сьогодні ще й грозу обіцяли!

Усі нарешті розмістились у невеликому автобусі, Майк завів двигун, тихо увімкнув музику, повернувся до дітей і сказав:

— Перед вами надвечірній Нью-Йорк — найкраще видовище! Упевнений, у вас таки перехопить подих!

— Що — що він сказав? — перепитала Ліза у Ксені. — Ти зрозуміла? Не сказав, а ніби випалив слова, як ракета. Вони що, усі так тут розмовляють?

— Ні, от побачиш, — зауважила Дарина.

Вони мчали так швидко, що вогні зливалися в одне велике сяйво. Що далі їхали, то кращі краєвиди відкривалися: мости, мости… Ось розлилася на півміста ріка Гудзон. Далі з’явилися багатоповерхові будинки, що, мов титани, підпирали край неба, а декотрі хмарочоси дійсно сягали хмар. Вікна будинків миготіли різноманітними вогнями: неначе ялинкові гірлянди — саме такими видавалися вони здалеку. Обабіч дороги миготіли реклами, плакати, оголошення — але таких розмірів, що Ксеня навіть не мала з чим їх зрівняти, хіба що з тими ж хмарочосами.

— А де ми житимемо? — позіхаючи, поцікавився Толя.

— Наш готель розташований у самому Мангеттені — центральному районі Нью-Йорка.

— Ти про таке, мабуть, і не мріяв?! — відвів захоплений погляд від вікна Іван.

— Мені б уже в ліжко… — ще ширше позіхнув Толя. — А ще б з’їсти чогось смачненького!

«Місто „Велике яблуко“, ось воно, переді мною, — думала Ксеня, — і справді, як те яблуко, повне дрібних зерен! Відкушуй по шматочку й смакуй помаленьку, щоб насолодитися…»

— А чому Нью-Йорк називають «Великим яблуком»? — не втрималася й запитала у старших.

— Гарне запитання! — відреагував Лукаш.

Усі глянули на чоловіка.

— Так чому ж? — додала Ліза, підтримуючи Ксеню.

— Кажуть, є кілька версій, — розпочав той, — колись «великим яблуком» назвав місто один із журналістів спортивної газети, а ще, опісля, музиканти, що грають джаз…

— Джаз! — повторив услід Майк. — Джаз — то хороша музика!

— Еге ж, — продовжив Лукаш, — у музикантів було прислів’я: «На дереві успіху багато яблук, але коли тобі вдалося полонити Нью-Йорк, то вважай, що вдалося зірвати найбільше з них». А ще доволі довго була популярною пісня під назвою «Велике яблуко». А надалі так почали називати один із найкращих районів Бродвею…

— Ну й туристичні агенції попрацювали, розкручуючи назву! — додала Дарина.

— Так і пішло, поїхало… — гучно засміявся Лукаш.

— А я думав, що тут яблук багато! — обізвався Толя.

— Мовчи! Не сміши людей! — штурхонула брата Тоня.

Зупинившись на світлофорі, Майк вимкнув музику.

— Зверніть увагу, — він вказав рукою на краєвид за вікном, — це Центральний Парк, одне з визначних місць нашого міста. А там, — кивнув головою, — наш готель! За хвилину виходимо! Готові?

— Готові! — голосно вигукнули в один голос.

Мангеттен вражав строкатістю розкішних крамниць. В одних вітринах пишалися тонконогі манекени, ювелірні прикраси, сонцезахисні окуляри, в інших — листівки, марки, м’які іграшки, ще далі — різноманітні солодощі. Всі захоплено розглядалися довкола, але, на жаль, вечірня прогулянка уздовж найвизначнішої вулиці, П’ятої Авеню, до їхнього розкладу аж ніяк не входила. Тож вони дістали свої валізи й увійшли до приймальні готелю. Дарина зібрала документи й попередила, що спершу всі розходяться по своїх кімнатах, миються-переодягаються (але швидко!), а за півгодини збираються на вечерю, щоб заодно обговорити плани. Лукаш повів дітей по їхніх кімнатах, роздаючи кожному картки-ключі.

— Отак, — показував він, — проводиш карткою швидко й смикаєш ручку донизу.

— Теж мені складність, — почав Толя, — можна подумати, ми в готелях ніколи не зупинялись.

— От і добре! Тоді чекаємо вас у лоббі, себто у вестибюлі готелю.

Ксеня, Ліза і Тоня потрапили до однієї кімнати.

— Моє ліжко біля вікна, — відразу ж зарезервувала Тоня. — Я буду бачити всеньке місто!

Від утоми вже ніхто й не сперечався. Вона підбігла до вікна, смикнула штору, але відразу ж її й закрила. Дівчатка здивовано переглянулись.

— Що там? — підскочила за мить Ліза.

— Гидота!

— Та ти що?

— Подивись сама, коли не віриш! — Тоня знову відвела штору. Навпроти височів інший багатоповерховий будинок. А неохайна вузька вуличка внизу могла похизуватись хіба кількома сміттєвими контейнерами.

— Оце тобі й супермісто! — повільно вимовила Ліза. — І знаєш, — обернулась до Тоні, — я рада, що саме ти обрала ліжко біля вікна. Мені було б моторошно!

Тоня змовчала, почуваючись не дуже зручно.

— Дівчатка, час іти! — долинуло згодом крізь двері.

У лоббі на них чекали куратори та ще кілька дітей з Іспанії.

— Ми теж до таборів! — втомлено вимовила смаглява дівчинка.

— Тож раді знайомитися… — підійшла друга із заплетеним у дві косички чорним волоссям.

РОЗДІЛ 8. На розі П’ятої Авеню

Велика зала, де учасників вітали керівники програми юнацького обміну, була завішана різноманітними кольоровими плакатами. У ній купчилися діти з різних країн. Ксеня, Ліза, та Іван трималися поблизу Лукаша та Дарини. А от Тоня з Толею вже пробивалися в перші ряди, де роздавали вечерю. Невдовзі вони приєдналися до своїх — кожен із запашним пакунком у руках.

— Хе-хе! Хто не встиг, — підколював скромніших товаришів Толя, — той може запізнитися!

— Т-с-с-с-с-с, Толю, так не ввічливо! — намагалась зупинити брата Тоня, але вже й сама тягнула з пакунка шматок смаженої картоплі.

Трійка менш нахабних з осудом та трохи заздрісно дивилися на брата з сестрою, ковтаючи слину. Нарешті й вони дочекалися своєї черги та, отримавши пакунки із соковитим гамбургером та хрумкою картоплею, примостилися на стільчиках, утворивши невеличке коло. Поруч сиділа така ж несмілива група дітлахів з Англії.

По вечері головний представник програми взяв мікрофон і став посеред зали.

— Усі ми тут, — розпочав він, — зібралися для того, аби дізнатися більше не тільки про інших, але й про себе. Програма культурного обміну — це насамперед досвід спілкування, зміцнення характеру, обмін не тільки культурними цінностями, але й духовними…

Чоловік говорив швидко й натхненно. Далі вийшов наступний і запропонував для розрядки зіграти в гру.

— Руки — широко, ноги — зігнуті, — почала давати вказівки Дарина своїй групі, але враз змовкла, озираючись на всі боки. Потім перевела занепокоєний погляд на дітей і спитала:

— Ви бачили Толю і Тоню?

Діти оглянулися.

— Вони ж щойно були тут! — втрутився Лукаш.

— Були та зникли! — різко відповіла Дарина. — Ще тільки цього нам бракувало! Марш усі за мною! Не відходити ні на крок! Але уважно, щоб керівництво нас не помітило.

Вона обережно пішла поміж гравців, удаючи, що й сама активно бере участь у запропонованій забаві. Добре, що гра була помірно рухлива, а то б номер із виходом з зали не вдався.

За кілька хвилин Дарина, Лукаш, Ксеня, Ліза та Іван оглянули кімнати — близнюків не було. Спустилися в лоббі. Виявилося, що швейцар бачив, як Толя з Тонею вийшли з готелю.

— Ото халепа! — стисла кулаки вожата. — Вони здуріли чи що? За них відповідаєш головою, а вони… Ділимося на дві команди. Далеко вони піти не могли. Я, Ліза і Ксеня йдемо цим боком П’ятої Авеню, а Лукаш з Іваном — іншим. Зустрічаємося за квартал, на наступному перехресті.

— Може, краще поліцію викликати? — схвильовано запропонував Лукаш.

— Слушно! — Дарина кивнула. — Якщо не знайдемо за кілька хвилин, то викличемо. Добре, хоч не стемніло ще. Лиш сутеніє…

Ксеня і Ліза поспішали за Дариною, котра роззиралася на всі боки та час від часу сповіщала по рації Лукашу те саме: «У мене нічого». Дівчатка хвилювалися за Толю і Тоню не менше за старших: лише одна ця авеню видавалася такою великою, що на ній можна було загубитися назавжди. А що вже й казати про інші вулички та відгалуження?

Вони пробігали повз ресторанчики, кав’ярні, книжкові крамниці.

Куди не глянь — усе чуже. Місто вабило, але водночас і відштовхувало.

Жовті таксі підбирали людей, де тим хотілося. Світлофори змінювали кольори, але пішоходи йшли, не зважаючи ні на них, ні на дорожній рух.

Стояв неймовірний гул від транспорту; люди штовхалися, поспішали. Жодних правил!

— Ой, — здивовано зойкнула Ліза, бо назустріч їм ішов справжнісінький банан.

— Нове морозиво! Дивовижний смак! — викрикував чоловік у яскравому костюмі.

— Може, сфоткаємося з ним? — Ліза уповільнила крок.

— За мною! — скомандувала Дарина. — Ще тільки вас залишилося загубити і буде нам «до побачення, Америко»!

Ліза зніяковіла й заховала фотокамеру.

— Перший-перший! Є об’єкт! — з помітним полегшенням донісся голос із рації.

— Ой, — аж втерла чоло Дарина. — Де?

— На розі П’ятої Авеню і…

— Я вже бачу — біжимо!

А Тоня з Толею і не хвилювалися. Хто б міг подумати, що їхню відсутність помітять одразу ж?! Вони стояли біля входу до Центрального Парку й фотографували білок. Як тільки Тоня побачила, що до них, вимахуючи руками, наближається розлючена Дарина з дівчатами, то щосили штурхонула Толю.

— Усе, попали! Я тобі казала, що нам добряче перепаде за таке! — зашипіла вона злюще. — Ще й додому відішлють першим рейсом, от побачиш!

— Можна подумати, я тебе силоміць витягував з готелю. Сиділа б собі там з усіма, — відгавкувався Толя.

Дарина вже стояла — руки в боки, пильно вдивляючись їм у вічі.

— У вас совість є? — спитала, намагаючись триматися спокійно.

— Он, вже поліція за вами їде! — додав Лукаш. Вони з Іваном щойно приєднались.

І тут Тоня голосно, аж захлинаючись, розплакалася:

— Не віддавайте нас їм, будь ласочка! І додому нас не відсилайте!

Толя мовчав, переступаючи з ноги на ногу. Його щоки пашіли.

— Ми більше так не будемо! Ми тільки хотіли білочок сфотографувати. Ми думали, що обернемось, поки ви там у гру бавитесь, і швиденько повернемося, ніби й нікуди не ходили.

— Саме так, — тихесенько додав Толя.

Перехожі оглядалися на мальовничу групку: заплакана дівчинка, переляканий хлопчик, знервовані дорослі…

— Годі! — не витримала Дарина. — Швидко назад до готелю! Зараз там здіймуть бучу, і ми всі отримаємо по повній. А ви, — вона повернулася до винуватців, — ні погляду, ні слова, ні кроку без мого дозволу!

— Оце тобі й Нью-Йорк! — ні сіло ні впало втулила Ліза.

На щастя, обійшлося — ніхто не помітив відсутності української групи. Притихлі, вони чемно досиділи до закінчення вечора та нарешті отримали свої призначення до таборів: Іван та Ліза в супроводі Лукаша їхали до Флориди; Тоня з Толею та ще кількома дітьми прямували разом із Майком у Техас; а Ксеня з Дариною, як і планувалось, до Північної Кароліни. Розійшлися по кімнатах. Цей довжелезний та переповнений подіями день таки скінчився.

— І жодних пригод без відома наставників! — укотре наголосила помітно втомлена Дарина. — Усім, крім Ксені, щасливої подальшої подорожі! Бажаю чудово провести час і набрати побільше вражень! Зустрінемося за три тижні. А зараз — добраніч!

Ксеня ніяк не могла заснути. Чи то через зміни часових поясів, чи то від надміру емоцій, але дівчинка все вертілася в ліжку, думала й ніяк не могла повірити, що ось вона, Ксеня Іваненко, з маленького українського містечка, зараз за тисячі кілометрів від рідної й звичної домівки, серед людей, які не розмовляють її мовою… А що чекає на неї завтра?

РОЗДІЛ 9. Другий день у країні

Уранці Дарина чекала Ксеню у вестибюлі готелю.

Вона швидко підвелась, як тільки дівчинка вийшла з ліфта, допомогла їй з валізою, перевірила наявність квитків і здала ключ.

Ксеня стояла збентежено, бо Дарина, роблячи все по черзі, не вимовила жодного слова.

— Усе гаразд? — не втрималася дівчинка.

— Ой, та ніби все, — Дарина глянула на годинник, — окрім того, що машина Лукаша поламалася. А він мав відвезти нас до вокзалу. Тепер доведеться своїм ходом, на метро, а часу обмаль. Ось так.

— А що, коли запізнимося?

— Не знаю. Краще поквапитися.

Вони знову, як і ввечері, бігли довжелезною авеню й далі, повз парк. Згодом спустилися до переходу. Дівчинка розгубилася: станція була зовсім не такою гарною та величною, як у Києві; кілька ліній метро перетинались і розходились у різних напрямках; потоки людей змішувалися та знову розділялися — кожен до свого потяга. Дарина міцно схопила свою валізу та стисла Ксенину руку. Наплічник відтягував плечі, а валіза торохкотіла позаду.

— Тримайся за мене й не бійся! Нам потрібна зелена лінія. А ось і потяг! Давай! — і Дарина потягла дівчинку за собою, бо люд таки тіснив з усіх боків.

— Жах! — тихо видихнула Ксеня.

У вагоні кожен займався своєї справою: одні читали газети, інші куняли. Якийсь смаглявий чоловік бубнів пісню незнайомою мовою.

— Нам ще дві зупинки, — почала готуватися до виходу Дарина, — і ми будемо відразу ж біля вокзалу! Але автобус рушить за п’ятнадцять хвилин. Хоч би встигнути!

Так само поспіхом, як і все цього дня, дівчата влетіли до вокзалу. Навколо чекали, прибували та від’їжджали автобуси, усі як один розмальовані сірими гончаками.

— На місці! Залишилося тільки наш рейс знайти.

Жіночка у віконечку вказала напрямок.

І вони знову погнали в інший бік вокзалу.

— Наш автобус он той! — гукнула Дарина до Ксені.

Вона підбігла до водія. Запитала кілька речень і з розпачу ледве не розплакалася.

— Що? Що сталося?

— Напрямки змінили! Нам потрібно знову в протилежний бік вокзалу. Але автобус уже відправляється. Вже…

Тоді чоловік за кермом показав коротший шлях, а також пообіцяв негайно ж сповістити водія потрібного автобуса про двох загублених українок. Невдовзі дівчата таки досягли мети.

— Щиро дякуємо, що зачекали!

— Рейс до Північної Кароліни, — повідомив водій, — але не проспіть зміну автобусів у місті Норфолк.

— Це де? — перепитала Ксеня.

— Це штат Вірджинія. Сусідній з Північною Кароліною.

Повністю заспокоїтись вдалося тільки, коли автобус перетнув останні вулиці Нью-Йорка. Краєвиди змінювалися, мов слайди: від сучасного яскравого міста — до індустріальних брудних районів. Далі пішли зелені поля, майже такі, як і в Україні. А ще далі — невеликі фермерські поселення. А згодом — ліси, ліси… Швидкісна траса стелилась під колеса автобуса. Хвойні дерева змінювали листяні…

— Відпочивай! — запропонувала Дарина. — Їхати понад дванадцять годин.

Ксеня ще трохи опиралася сну, але скоро не витримала й таки заснула. «Я ж усе просплю…», — думалося крізь сон. Однак прокинулася лише, коли хтось легенько торкнувся її плеча й знайомий голос українською сказав:

— На вихід! Зміна автобусів. За одне й перекусимо щось. Маємо аж двадцять хвилин.

Вони зайшли в кафетерій, де Дарина придбала два великі сандвічі, два яблука й коробочку з овочами.

— Любиш селеру? — запитала Ксеня, копирсаючись зеленим шматочком в якомусь соусі.

— Це корисно!

— А мені морквочка більше до вподоби, — дівчинка набрала цілу жменю й почала хрумкати. — Я таку маленьку вперше бачу. Смачно! А в нас є час придбати пару листівок?

— Біжи швидко! Коли я селеру доїм, ти вже маєш сидіти поруч! Упораєшся?

— Авжеж!

Ксеня вибрала найкращі листівки для Геника, Васька та Оленки. Кілька — для тата з мамою, кілька — для тітоньки Віри, а ще декілька — для вчителя географії, котрий щиро зізнався перед її від’їздом, що все життя мріє про далеку подорож. Вибираючи листівки, Ксеня трохи засумувала. Лише другий день у чужій країні, а здається, наче вічність.

— Агов! — гукнула Дарина. — Я ж попереджала: доки селеру їм!

Вони сіли в інший автобус: чистий і прохолодний. Він майже не відрізнявся від попереднього.

— Ще довго?

— Години чотири! — звірила час прибуття Дарина.

— А нас чекатимуть?

— Звичайно!

І знову рушили. Цього разу Ксеня дивилася у вікно: невеличкі, наче з конструктора складені, різнокольорові будинки, охайно скошена трава, заквітчані дерева. Точнісінько, як на листівках.

— А Вірджинія великий штат?

— Досить великий! Один із перших заснованих штатів. Гарне місце для життя. Тут клімат теплий, бо недалеко океан.

— Океан?! — аж сплеснула Ксеня. — Моя мрія!

— Так і в Кароліні океан не за горами, — Дарина засміялася, — і гори там є пречудові!

— А ми поїдемо? — нетерпляче допитувалася дівчинка.

— Не знаю…

Ще кілька годин пролетіли в компанії незабутніх пейзажів. Ксеня намагалася запам’ятати все, що бачила. Інколи навіть записувала в невеликий щоденник за порадою Дарини.

— Усього не втримати в пам’яті! Отож, не соромся, записуй! Я так теж колись робила!

— А зараз?

— І зараз роблю, але лише коли подорожую до нових місць! А цей шлях я добре знаю. Шостий рік уже так їжджу.

«Вітаємо Вас у Північній Кароліні!» — прочитала Ксеня дорожній знак.

— Ми приїхали?

— Майже!

Невдовзі водій зупинився, дістав валізи й попрощався з дівчатами. Автобус рушив, а Ксеня з Дариною залишилися стояти на невеликому майданчику, де було кілька холодильників з напоями і печивом-цукерками та телефон.

— Ми де?

— Біля Арапахое!

— А що це?

— Це селище, де розташований наш табір! Зараз нас підберуть!

Не встигла Дарина це сказати, як і справді біля них зупинилося велике авто. Двері відчинилися і з нього вискочила сильно засмагла жіночка в чоловічих шортах, завеликій футболці з емблемою табору та в сонцезахисній кепці.

— Привіт! — гукнула вона. — Ледве встигла! — і кинулась тиснути Дарині руку.

— Оце пунктуальність! — зауважила Дарина, сміючись.

— Я — Джейн! — жінка глянула на Ксеню. — А тебе як звати?

— Я — Ксеня…

— Ксена? Як принцеса-воїн? О, мої діти полюбляли той серіал! Там дуже цікаві пригоди!

— Ага! — кивала дівчинка.

— Ксено, Ксено! Зараз ми поїдемо у найкращий у світі табір!

До табору їхали ще хвилин сорок.

Ксеня сиділа мовчки, спостерігаючи за дорогою. Що далі їхали, то більше її дивувала відсутність будь-якого житла. Тільки поля навколо з великими, схожими на лопухи, рослинами.

— Тут вирощують тютюн, — пояснила Джейн. — А ще дивися уважно, коли будемо минати дерева, бо на шлях часто вибігають олені!

— Справжні? — здивувалася Ксеня.

— Ще б пак! І рогаті! — засміялася засмагла пані. — А буває й змія яка на дорогу виповзе, тоді її краще об’їхати.

— Змія?

— О, тут багато гримучих змій!

— Це ж треба… — тільки й сказала Ксеня, а сама вже думала, що, може, краще було вдома залишитися, ніж їхати в таку далечінь, аби потрапити в дрімучі ліси.

— Приїхали! Табір «Далекоморський»! Відкриються ворота, і ми на місці!

Джейн везла їх асфальтованою доріжкою, що звивалася, як та гримуча змія, про котру вона розповідала. Обабіч шляху стелилися м’які зелені галявини. Видно було невеликі озерця та ігрові майданчики.

Нарешті з’явилися дерев’яні котеджі. А ще далі можна було розгледіти просторий міст, що вів аж до середини річки.

— Наш табір — дівчачий! — пояснювала Джейн. — Але поряд є «Чайка», табір для хлопчиків. Ми товаришуємо, як то кажуть, таборами! Однак тут вам усе краще розкажуть!

Джейн під’їхала до офісу. Дарина вискочила перша, подякувала, допомогла Ксені, і вони попрямували в дерев’яний дім.

РОЗДІЛ 10. Новоприбульці

— Новоприбульці! — заусміхалася невеликого зросту жіночка з рудим, туго стягнутим у хвіст волоссям. — Даринко! Дай-но я тебе обійму! — і міцно притисла дівчину до себе.

— Це Ксеня, наша розумниця! — черга дійшла й до дівчинки.

— О-о-о! — схвально закивала рудоволоса. Позаду неї вже виглядало кілька жінок. — Раді вітати! Познайомся! Це наша творча організаційна команда! — і почала знайомити Ксеню з присутніми. — Ось це — Рона. Саме до неї слід звертатися з усіма пропозиціями та скаргами щодо басейну, ігрових майданчиків та танцювального поля. А це — Доллі, — і висока струнка жінка виступила вперед, — вона відповідає за кінний спорт та гольф; ну і, нарешті, Ірена, психолог. Дуже гарний психолог! Коли якісь проблеми, усі біжать саме до неї. А я — Сінді, куратор усього табору.

— Приємно познайомитися! — дівчинка невпевнено кивнула головою.

— У нас якраз зараз вечеря. Ото ви вчасно! Ходімо до їдальні. Лолі! Де ж це дівча? — заозиралася Сінді й пояснила. — Вона щойно забігала до офісу похизуватися медалями та грамотами зі спортивних змагань. А-а-а, ось ти! Лолі, це Ксеня з України. Будете друзями!

— Приємно познайомитись! — знову кивнула Ксеня, звертаючись уже до білявої стрункої дівчинки, що стояла дещо віддалік від організаційної команди. «І вона перемагає в змаганнях?» — перше, що спало Ксені на думку, бо Лолі була тонка й довга, як хитка лоза.

— Навзаєм! — Лолі широко усміхнулася у відповідь, підійшла ближче і простягла руку для привітання. — Я родом з Ірландії, але ми переїхали, і тепер живемо в CILLA уже понад п’ять років. А в цьому таборі я вже вдруге. Тут класно! Йдемо?

Вони йшли протоптаною доріжкою, що з обох боків поросла дивною пишною травою. Над головою кричали горласті чайки. Літали великі, незвичні для Ксені, метелики. Коли дісталися будиночків, Лолі показала рукою на перший, край великої сосни.

— Тут ми й житимемо! Ми з тобою в одному загоні.

— Так? Звідки ти знаєш?

— А в офісі говорили, і я випадково почула. Тут гарно! Біля сосни живе родина бурундучків. Вони такі смішні! І вночі голосно цокотять лапками, так що ти не лякайся, коли почуєш! А тут, — вони вже минали більший будинок, — крамничка, а далі — будинок для відпочинку.

— Ага, цікаво!

— Усі будиночки ми називаємо каютами або палубами…

— Чому?

— Атмосфера, кажуть, така! Отож, вітаю тебе, подруго, на кораблі! — Лолі щиро засміялася.

Раптом з будинку, чи то пак, каюти-їдальні, долинув гучний тупіт.

— Танцюють! — Лолі аж підстрибнула. — Швидше! Швидше!

Вони не вбігли, а влетіли до їдальні. Там відбувалося щось зовсім незвичайне: присутні дівчатка (а їх було чимало) стрибали на лавках та гучно співали-кричали пісню. А згодом одна з них вискочила на сцену посеред їдальні та затанцювала ламбада, і всі підтримали її бурхливими оплесками.

— Не лякайся! Це ми так розважаємося, аби підтримувати дух табору! — пояснила Лолі. — Тобі сподобається!

Ксеня кивнула, і вони наблизились до столу, закріпленого за їхнім дівчачим загоном.

— А тепер, — промовила голосно куратор Сінді, — час подякувати Богу за цю вечерю! Тож станемо в коло й візьмемося за руки, бо ми є єдиним цілим!

Жінка розпочала молитву, усі тихо повторювали за нею, а коли вимовили заключне «Амінь», відразу ж кинулися до смачних страв. Хтось накладав собі м’ясця, а хтось — тільки салат підсипав на тарілку.

— У кожного свої смаки! — зауважила Лолі. — А ти що любиш?

— Хліб з маслом!

— З маслом? Ну тут вершкове масло тільки до картоплі подають. Однак є ще арахісове. Спробуєш?

Ксеня вслід за Лолі підійшла до великої таці з нарізаним хлібом. Поруч прилаштувалися ще дві тарілки: одна з виноградним джемом, а інша — з арахісовим маслом. Лолі вхопила шматочок хліба й густо намастила його, спочатку маслом, а далі варенням.

— На, скуштуй!

Ксеня відкусила шматочок.

— Солодко? Солоно?

— Нам усім страшенно подобається! — лаштуючи й собі шматок хліба до рота, видала Лолі, — це райська насолода!

Вони повернулися до столу, де залишився тільки порожній посуд.

— Час подякувати за смачний обід, — знову підвелася директор табору, — заспіваємо пісню!

Дівчатка знову вискочили на лавки і затупотіли, наспівуючи:

Жив та був Шибайголова із лісистого дикого Заходу,

Він носив сомбреро і рушницю через плече,

Поїхав він якось на Схід, щоб спокій залишити Заходу,

Та куди б він не йшов — викрикував, ніби його пече:

Високим був Шибайголова,

З Нерівної Затоки,

Самого Колорадо,

Він нісся по шляхах собі, немов страшний торнадо.

І куди б він не їхав, всіх лякав не на втіху…

— Це смішна пісня! — крикнула Лолі в саме вухо. — У таборах її з року в рік наспівують! Хочеш, слова тобі дам? У мене є в пісеннику!

— Хочу! — махнула головою Ксеня.

Діти востаннє плеснули гучно в долоні та почали прибирати зі столу.

— Ми чергуємо за днями, — серйозно повідомила повненька дівчинка в спортивному костюмі. — А ті, що не чергують, йдуть до кабіни-палуби, тобто нашого будиночка, відпочивати!

Ксеня уважно слухала, але Лолі вже тягнула її на вихід.

— Що ти слухаєш? Вона, мов той опеньок, нічого до ладу не скаже.

— А мені вона видалася ввічливою.

— Ага, ще й занудою! Не дай Боже тобі з нею на чергування потрапити — до останньої крихти местимеш підлогу…

По вечері увесь загін зібрався в будинку-каюті. До них приєдналися вожаті. На щастя, Дарина була закріплена саме за загоном «Білокрилі», а тому Ксеня почувалася набагато впевненіше, маючи не тільки знайому, але й перекладачку при потребі.

Дарина нагадала, що загін «Білокрилі» налічує шестеро дівчат і двоє вожатих. Окрім Лолі з Ірландії та Ксені з України, у їхньому загоні були дівчатка з Австралії, Південної Африки, Мексики та Греції. Всього ж у таборі десять загонів. Дарина радила потоваришувати з усіма — така чудова нагода глибше довідатись про різні культури!

— Завтра вечірка! — втомившись слухати старших, прошепотіла Лолі. — Приїдуть хлопці з табору «Чайка»! Вони, щоправда, не дуже люблять танцювати! Але буває, що й танцюють… Різні є…

— Ну-ну, — кивнула заради уваги Ксеня.

— Я тебе познайомлю з кимось, — вела далі своєї Лолі, — але ти маєш причепуритися.

— Ага…

Дарина тим часом закінчила говорити про події, що чекали на загін попереду, і закрила блокнот. Ксеня, дякуючи Лолі, прослухала добрячу частину й тепер хвилювалася.

— Не хвилюйся! Я тобі все розкажу! Тут з року в рік те саме! Йди-но, сюди! — дівчинка тягла Ксеню до шкатулки. — Я тобі намисто африканське покажу. Мені його Йорі подарувала… — вона показала на темношкіру приємну дівчинку. — Як думаєш, підійде воно до моєї сукні?!

І Лолі заходилася демонструвати різні прикраси, готуючись до жаданого вечора.

РОЗДІЛ 11. Танцювальний майданчик відкритий!

Зазвичай, коли планувалася танцювальна вечірка, діти вечеряли не в їдальні. Натомість їм розвозили до кают піцу з подвійною порцією сиру. Чергові їхали на невеликій легковій машині з відкритим верхом, зупинялися біля кожного будиночка та передавали по декілька гарячих коробок зі смакотою й кілька пляшок з напоями. Дівчатка сиділи надворі, при вході до каюти, жували піцу та обговорювали, звісно ж, хто у що планує одягнутись — адже кожна намагалася виглядати модно і святково!

— Що, красуні? — жартувала вожата Софі. — Позмагаєтесь на дискотеці?! Ви ж пам’ятаєте: хто найкраще танцюватиме, той отримає наклейку?!

А чим більше наклейок зберете протягом табірної зміни, тим кращий подарунок потім отримаєте в магазині!

— Знаємо! Я минулого року обміняла наклейки на симпатичний набір олівців! — хизувалася перед усіма Лолі.

Нарешті над табором залунав гудок, і гучномовці заговорили голосом Рони: «Танцювальний майданчик відкритий!»

— Ур-ра! — радісно заверещали дівчата та жвавенько зарухалися до розважальної частини табору.

Уздовж дороги було припарковано багато жовтих автобусів.

— Це шкільний транспорт! — розповідала Дарина. — Якщо хто не знає, усі учні в США їздять до школи саме такими автобусами. Водії підбирають їх зранку, а опісля занять відвозять додому. Ну, інколи батьки самі підкидають дітей до школи, але загалом цей вид транспорту досить таки популярний.

— А зараз до нас хлопців привезли! — втрутилась невгамовна й усезнаюча Лолі.

І на танцювальному майданчику, і навколо нього вже купчилися хлопчики — хто поодинці, хто з товаришами. Дехто вичепурений, у напрасованих штанах та сорочці. Переважна ж більшість натягнула, що трапилось під руку: зіжмакані футболки, шорти, кеди на босу ногу… Лунала запальна музика. Помітно було, що багато хто вже відпочивав у цих таборах раніше (а може, у школі разом навчались?), бо знайомі бурхливо та голосно вітались, обіймалися та цілували одне одного в щічки. Ксені такий яскравий вияв емоцій видавався аж занадто чужим. Усе ж таки, в Україні не так. Дивишся, і ніби гарно. А от уявити, що й вона з таким вереском кидатиметься на шию Генику та Ваську… Ні, таке навіть уявити складно. Ти бач, різниця культур!

Лолі вже радісно підстрибувала в такт музиці та заохочувально махала рукою, зустрічаючись із Ксенею поглядом. Але та танцювати не хотіла й тому трималася осторонь — вона все розглядала натовп і мимоволі порівнювала своїх друзів та ровесників із цією різношерстою юрбою.

Зненацька вона відчула на собі чийсь погляд. Озирнулася й побачила худенького хлопчика — русяве волосся аж до плечей, на шиї пов’язаний шарфик. Загадковий…

— Привіт! Я б запросив тебе до танцю, — оговтався той, — але, — і він підійняв милицю, — ногу підвернув! Болить!

— Дуже?

— Та як тобі сказати…

— Ти художник?

— Ні! А чому ти так подумала?

— Та просто довге волосся, шарфик… літо ж надворі! То я так, не звертай уваги, — засоромилась Ксеня, — десь у кіно, напевне, побачила…

— А… Зрозуміло. Але я трохи малюю! Так що ти майже вгадала! Та більш за все я люблю грати в бейсбол, от, — він знову вказав на милиці, — і догрався!

— І надовго це?

— Не знаю, кажуть, кілька днів, але на ногу бажано не ставати. До речі, мене Ерік звати!

— А я — Ксеня!

— Приємно познайомитись! Шкода, Ксеню, що ми з тобою сьогодні не потанцюємо!

— А я й не хочу… Мені не подобається танцювати. Он, Лолі, то інша справа — у неї медалі…

— Ти її знаєш?! — здивувався Ерік. — Вона танцює в підтримку нашої команди!

— Не може бути!

— Ще й як може…

Якусь хвилину Ерік і Ксеня заворожено дивилися на Лолі, котра скакала вище за всіх, переверталася в сальто й сідала на шпагат.

— Ото дає! Акробатка! — засміявся Ерік. — Вона може! Слухай, Ксеню! Раз ти не танцюєш, то, може, до пірсу пройдемось?

— Давай!

Вони повільно йшли до пірсу, й Ерік натхненно розповідав про гру в бейсбол, про їхню чудову команду, про те, як він уже втретє виграє регіональні ігри й має золотий кубок. Ніби нічого дивного, але Ксеня слухала й дивувалася сама собі — ось вона, невпевнена та сором’язлива дівчинка з далекої країни, так швидко й легко познайомилася з цим хлопчиком на милицях (смішно вони, напевне, виглядають зі сторони?! Оленка бачила б — точно потім шпильками допікала б), і тепер він щось швидко лопоче своєю англійською, а вона його чудово розуміє. Не все, щоправда, до кінця зрозуміло про бейсбол, але тут уже, напевне, справа не в мові.

— Ось, ми й до самісінької середини річки дійшли! Удень тут на вітрильних човнах катаються. Ти вже пробувала?

— Ні!

— Сходи обов’язково!

Вони сіли на дерев’яні дошки й опустили ноги у воду.

— Що ти робиш — тобі ж не можна?

— То ж не гіпс, — засміявся хлопчик, — а просто пов’язка!

— А-а-а… — зашарілася Ксеня.

Ерік розповів, що живе в місті Нью-Берн, за годину їзди від табору; родом він із Польщі: його дідусь та бабуся емігрували багато років тому.

— Ну, а ти? Розкажи мені про себе…

І Ксеня розказала, як потрапила до Америки, згадала про своє містечко, про шкода, про батьків, за якими вже даже сумує, про друзів, які б теж страшенно хотіли бути тут з нею, у таборі. Поки говорила, помітила, що вода неподалік гучно хлюпнула.

— Змії? — злякалася Ксеня, коли вже біля ноги шубовснуло.

— Смішна ж ти, — Ерік вказав на щось рукою, — дивися туди, то летючі риби!

— Летючі риби? У них є крила?

— Ні, але вони аж вистрибують із води, ну майже як Лолі на дискотеці… — і вони зайшлися гучним сміхом. А коли замовкли, Ксеня перевела погляд на небо. Уже темніло, і зорі то тут, то там з’являлися поміж вечірніх хмар.

— Зірки тут, мов на американському прапорі, — в рядок! — сказала дівчинка.

— Порахуємо, а що, коли їх п’ятдесят? — пожартував Ерік.

Але Ксеня таки заходилася рахувати…

Гудок цього разу сповіщав про закінчення танців. Ксеня з Еріком помалу пішли до автобусів, де галасливі діти прощалися один з одним: табір «Далекоморський» проводжав табір «Чайка», сподіваючись на швидку зустріч.

— Ну що, до салюту? — мовив Ерік, прощаючись із Ксенею.

— До якого?

— Тут незабаром буде «Інтернаціональний день», а в честь нього — салют!

— А це скоро?

— За тиждень!

Водій гукнув хлопчика й закрив за ним двері жовтого автобуса. За мить Лолі підхопила Ксеню під руку й заторохкотіла, переказуючи, як гарно вони натанцювалися всім загоном.

РОЗДІЛ 12. Захоплення

Ксеня завжди прокидалася рано і їй доводилося нишком лежати в ліжку, аби не побудити дівчат. У ті хвилини дуже відчувався сум за батьками. Вона вертілася, відганяючи меланхолійний настрій, та безуспішно. Порятунком від нудьги ставав табірний гудок, який щоранку оголошував підйом. По ньому здіймалися галас і метушня: хтось робив зарядку, хтось ще ніжився в ліжку до останньої хвилини, але ванна кімната потрібна була всім!

Наступний гудок скликав на сніданок, однак перед тим усі загони та персонал працівників збиралися біля їдальні для ранкового підняття прапора.

У таборі вже багато років існувала традиція: зранку підіймали прапор, увечері згортали. Церемонія супроводжувалася тишею, а розгорнутий прапор — оплесками. Звісно ж, дітей багато, тож не кожному випадала така честь, однак Ксені таки пощастило. І ось вона стоїть посеред галявини, розв’язуючи великий морський вузол. Не так уже й легко його розв’язати! Силу потрібно мати добрячу! Ксені вийшов допомагати Роман — старший на палубі-крамниці. Удвох вони впоралися доволі швидко, і ось уже прапор майоріє в повітрі, і загін «Білокрилих» плескає тому, як ніколи. А далі привітно відчинилися двері їдальні, і натовп ринув на свої місця. Грала бадьора музика, підіймаючи і настрій, і апетит.

На сніданок завжди подавали безліч наїдків: пластівці, молоко, яєчня, смажені ковбаски, грінки з корицею, невеликі деруни зі сметаною та різноманітні фрукти. Наїдайся досхочу! Тож дівчатка й намагалися підживитись, бо попереду на них завжди чекав активний день: табір пропонував різноманітні види спорту, мистецтва та реалізації вільного часу в неповторні незабутні миті.

Ксеня і Лолі вже побували в Каюті Ремесел, що знаходилася неподалік пірсу. Там вони наробили дивних блискучих кульок, схожих на дзеркальні. Те видалося їм трохи нуднуватим, і вони вирішили проводити дні активніше. Тому після сніданку вони попрямували до зеленого викошеного поля для гольфу, де їх зустріла інструктор, яка відразу ж узялася за ключку.

— Для цієї гри потрібно кілька речей, — розпочала пояснення дівчина, — м’яч, лунка, ключка й поле. Гра залежить, як то кажуть, від «кола гольфу».

— Як це? — повертіла, приміряючись, ключкою Лолі.

— Ось підготовлена зона, — показала інструктор, — називається вона майданчик «Ті», а вам потрібно надіслати м’яч до іншої підготовленої зони, он там…

— То це дурничка!

— Ну, не скажіть… А взагалі, дотримуйтеся трьох основних правил: грай на полі, яким воно є, грай м’ячем так, як він ліг, а якщо неможливо ні те, ні інше, то дій справедливо. Ну добре, давайте практикуватись, а я буду підказувати в процесі.

Лолі замахнулася ключкою, і м’ячик аж засвистів у повітрі. Вона замружила очі, а коли відкрила, то побачила, що м’яч залетів далеко за поле, і якась дівчинка вже бігла, щось викрикуючи.

— Я не хотіла! — потім довго вибачалася Лолі, дізнавшись, що вона одним м’ячем встигла зруйнувати невеликі споруди із камінців, що їх довго і старанно будували навпроти.

— Ні, це не моя гра! — дійшла висновку Ксеня.

— І не моя! Махнемо до коней?

Конюшні знаходилися недалеко. Ото краса! Кілька спеціально розбитих майданчиків для проїзду й такі ж акуратні доріжки.

Коні ж видалися досить різними. Були серед них і білі, і сірі, і темні рисаки, а то й зовсім дивні — коричневі й дужі; не тонконогі та граційні, а міцні та надійні, з довгими ослячими вухами.

— Це мули! Вони витриваліші за коней, але й повільніші. Їх вивели спеціально для перевезення вантажів. І вони походять від віслюків. А ти що, ніколи на таких не їздила? — торохтіла здивовано Лолі.

— Ні!

— А чому? Ми ось минулого року спускалися в низовину гір Аппалачі саме на таких…

— Я ж ніколи не була там, Лолі!

— Та я знаю! А що, в Україні немає таких гір?

— У нас є Карпати! Теж великі гори.

— А мулів немає? — ще дивувалася Лолі.

Ксеня заперечно похитала головою.

— Ну, принаймні, я ніколи не зустрічала!

— То знайомтеся, — підійшла до них жінка, — це Джміль! Хто перший?

Лолі повертілася, подумала й пропустила Ксеню.

Інструктор Енна допомогла одягнути шолом, наколінники та спеціальні черевики… І, взявши мула за мотузку, повела його по колу.

— А можна, я сама? — не втрималася Ксеня.

— Якщо в тебе є сертифікат із кінної школи, тоді можна. Ти маєш?

— Ні, не маю… Але я обов’язково отримаю! Знайду спеціальну школу верхової їзди в Україні!

— І правильно! Коні — це чудово!

Лолі тим часом фотографувала Ксеню з усіх можливих дистанцій.

А опісля дівчатка годували цукром руде поні, котре аж кахикало від неймовірного задоволення.

— Куди тепер?

— Давай до Природної Каюти! — підхопилась Лолі. — Там таке, що ти зроду не бачила! — вона вже бігла по смоляній доріжці. — Будемо шукати зуби тигрової акули!

— Що?

Лолі підбігла до великої піщаної купи, де вже сумлінно порпалися кілька дівчат. Подала Ксені спеціальні граблі, а сама заходилася чимдуж копати.

— Ага, є! — дівчинка витягнула справжнісінький акулячий зуб. — Страшний такий! На! Це тобі!

— Звідкіля він?

— Кажуть, що з дна Атлантичного океану.

Ксеня теж надибала сіре ікло. Далі ще кілька.

— Класні сувеніри будуть!

— Та то ще не все! — махнула Лолі. — Ходімо сюди!

Вони увійшли до каюти. Усі стіни в кімнаті були прикрашені гербаріями, світлинами небачених тварин: скунси, мурахоїди… А неподалік стояв великий акваріум, що здалеку видався Ксені пустим.

— Тут живе удав Б’ютік! — підійшла до акваріума інструктор Кері. — Хочете познайомитися?

Ксеня аж відсахнулася.

— Не бійся! Він добрий! — і дістала удава, котрий тихо засичав.

— Ні, я не хочу! Не варто, — почала Ксеня, — а що, коли він втече?

— А таке вже було! — засміялася Кері. — Але він далеко не тікає: так, на сонечку погрітися… Ну, торкнися, не бійся!

Лолі знову несамовито клацала фотокамерою. Але Ксеня стояла спантеличено й кроку до удава не зробила. Коли плазуна таки сховали до акваріума, вожаті нанизали зуби акули на плетені шнурки й подали дівчатам.

— Сувеніри готові!

Гудок сповістив про обід, що звично супроводжувався танцями та всілякими промовами. Далі настала тиха година або ж година спілкування в каюті. А опісля всі побігли до басейну, бо там виставили справжнісінькі водні гірки.

— У-у-ух! — кричала Лолі, злітаючи з найвищої гірки.

Ксеня слідувала за нею мовчки, бо аж дух перехопило. Вона притисла до себе руки й чекала, що ось-ось шубовсне в прозору водичку. Оце так! Але гірка ніби не закінчувалася. Повороти, повороти і — шубовсть! Лиш бризки летять довкола…

Навколо басейну юрбилося багато люду: хотілося і з кладки стрибнути, і з трампліна, і з водної гірки, мов чайка, злетіти. Збуджені крики звідусіль розливалися луною. Коли трохи потомилися, Лолі запропонувала відпочити романтично, себто на каное.

— Але ж я не вмію! — заперечливо потрясла головою Ксеня, дивлячись на озеро, де дівчатка на каное щосили гребли веслами.

— Навчишся! Простіше не буває! — Лолі вже натягувала рятувальний жилет на Ксеню. — Такі правила, — пояснила, — хоч і неглибоко, але жилет потрібно!

Вони взяли по двосторонньому веслу. Вибрали двомісного човника із глибокими сидіннями.

— Ми що, лежачи попливемо?

— Та то тільки виглядає, що лежачи, а насправді дуже зручно: сидиш собі захована у каное, і вода тебе майже не торкається. — Лолі намагалася відштовхнутися від містка. — Ану чекай, я підштовхну, а ти греби веслом!

Ксеня мотала тим веслом у різні боки, але то в багнюку встрягне, то у водорості заплутає.

— Ап! — крикнула Лолі.

І вони таки попливли. Ледве-ледве рухалися. Ксеня вже терпіння почала втрачати: хотілося швидкості та захоплення. Аж тут каное почало рухатися в шаленому темпі. Дівчата й веслами не встигали перебирати.

— Що це?

Лолі сміялася, поклавши весло, і розмахувала руками, опускаючи їх раз по раз у теплу зелену воду.

— Боггі та Воггі! Дивися-дивися! — захоплено кричала вона, показуючи в глибінь і все заглядаючи під каное.

— Що? — Ксеня й собі глянула у воду: дві величезні черепахи підхопили човен і гребли лапами, несучи каное майже на спині.

— Ох, ви мої красуні! Ох, ви мої помічниці! — примовляла Лолі. — Я минулого року поділилася з цими панянками бананом, тож вони мене й катали все літо. Тут багато таких черепах-велетнів, але всі вони ліниві. Он, глянь під той місток, бачиш?

Ксеня помітила безліч смішних черепах, що висунули з води голови та порозкривали роти, чекаючи на ласощі. Час від часу вони ховались назад у воду, але відразу ж знову висували носа назовні.

— А ці, — провела рукою Лолі, — ці сумлінні! Вони гостинці відпрацьовують! — дістала мандаринку з кишені й розламала її на дві частини. — На! Пригостиш їх, коли з каное вискочимо.

Накатавшись на каное, чи то пак на великих черепахах, дівчатка пригостили їх, похвалили та й подалися до будиночка. Ксеня ще оглядалася кілька разів, дивуючись із Боггі і Воггі, котрі помалу, ніби хизуючись перед іншими черепахами, ласували заробленим мандарином.

РОЗДІЛ 13. Печера кажанів

Аби якось урізноманітнити дитяче дозвілля, керівництво запланувало подорож до печер. Виділили автобус, необхідні харчі та знавців території штату.

Виїхали на світанку. Дорога передбачалася доволі тривала, але час промайнув на диво швидко: спочатку дівчатка співали, потім тихо споглядали схили, грали в ігри — і нестямились, як дісталися печер.

— Ми наближаємося до природного заповідника «Печера кажанів»! — залунало з мікрофона.

— Ой! Тільки не це! — хтось сполохано скрикнув із задніх сидінь. — У мене ж волосся світле!

— Дівчата, перед вашими очима відкриється цікава місцевість, один із гірських хребтів Аппалачі, — продовжувала інструктор, — з тваринами та рослинами, вам не відомими. Нам проведуть пішохідну екскурсію. Таку цікаву, що ви й у снах не бачили!

Екскурсоводи чекали на них на автобусній стоянці. Вони тримали компаси, підзорні труби, лічильники для виміру вологості. Кожній учасниці роздали по лупі, щоб при нагоді розглянути комаху чи рослину. Група почала підійматися вгору по схилу. Йти було досить важко, невеликі камінці щоразу потрапляли у взуття або ж летіли, осипаючись, додолу. Ноги ковзали, і дівчата хапалися одна за одну.

— Такі походи, — озвучила думку Дарина, — ще й здружують!

Лісова стежка все ніяк не закінчувалась. Але нарешті дісталися гірської річки. Там трохи перепочили та знову рушили.

— Ой, ще довго? — не витримала Йорі. — Така спека!

— Година ходьби! — обізвався один із екскурсоводів. — А ми по кілька екскурсій на день проводимо!

— Ото бі-да-ки! — повільно, крізь видих, мовила Йорі.

Коли дійшли до входу в печери, усім видали захисні шоломи, і діти, дотримуючись вказівок, зайшли всередину.

— Ця печера одна з найбільших, що утворилися внаслідок тріщини. Зазвичай, печери творяться вимиванням води. А тепер вмикайте ліхтарики!

Великі брили звисали, окреслюючи дивовижні фігури. Де-не-де вилискували водяні калюжі. Рудуваті стіни ніби стікали додолу. А над головою простягалося скелясте небо, котре виблискувало від світла ліхтариків. І куди не глянь — кажани, кажани! Вони висіли непорушно, міцно тримаючись за кам’яні глиби й були незвичного жовтого кольору.

— Вони тільки виглядають жовтими. Це від світла. Насправді вони сіруваті, — пояснив гід.

— А вони не полетять зараз? — спитав хтось перелякано.

— Якщо сильно галасувати, то можуть! Але ж ви, певно, знаєте, що вдень кажани дрімають… Ці красені дуже люблять поспати!

Екскурсія все спускалася й спускалася, час від часу повертаючи за чергову велику брилу. Почувся дивний писк. Раз по раз, раз по раз… Всі почали оглядатися.

— Кажани! — затремтіла білява дівчинка. — Я знала! Знала, що так трапиться! Рятуйте, я боюся! Кажани, ой! — білявка сховалася за спину гіда. І тут звук пролунав уже біля самого вуха наляканої дівчинки.

— Це моя фотокамера! — засміялася Лолі. — Такі звуки видає… Таке інколи трапляється…

— О, теж мені! — білявка роздратовано й засоромлено відпихнула Лолі й попрямувала вперед.

Вихід з печер нічим не відрізнявся від входу. Ті ж сталактити, що ніби скапують на землю, ті ж рудуваті стіни, а далі — кущі, дерева…

— Ну ось! Ви вже змогли оцінити красу наших печер! А на честь кажанів названо навіть район, де ми живемо! Наша місцевість взагалі надзвичайно цікава. І з року в рік сюди приїздять багато волонтерів, щоб допомагати та доглядати за цим заповідником. Їм то велика честь, а нам додаткова робоча сила! Тут же цінних рослин, — ведучий провів рукою, ніби охоплюючи простір, — ого! Дорогою назад діставайте лупу й дивіться уважно. Нам зустрінуться справжні рослини-м’ясоїди.

— Такі, як у мультику «Мадагаскар»? — запитання долинуло так голосно, що луна ніби в печеру пішла.

— Ну, майже!

А навколо справді було даже цікаво. Час від часу пролітали великі метелики, та такі великі, що, коли вони змахували крилами, то здавалося, що це птахи. На схилах зустрічалися цілі зграйки плямистих гірських ящірок: жовто-чорні, сіро-білі — різні. Вони, ніби звиклі до туристів, сиділи й дивилися прямо в лупу чи об’єктив фотокамери.

— А ще тут росте жимолость, — чоловік показав трубчасті пахучі квіточки, — це спеціальний вид. Ми його оберігаємо.

Ще за кілька кроків з колючок вигулькнули дивні прямі рослини.

— Це і є рослини-м’ясоїди! Дивіться уважно!

Комаха, котра сіла на рослину, опинилась у відкритій пащі, що враз зімкнулася.

— Ой, яке жахіття! — прокоментував хтось із натовпу.

— На жаль чи на щастя, у природі все так: бджоли живляться нектаром квітів, ми забираємо їхній мед… — вів чоловік. — Ось і ці рослини харчуються комахами.

Вони ще трохи порозглядали ці, на перший погляд, симпатичні, але все ж таки хижі квіти, і гід повів їх до наступного вартого уваги краєвиду. На розлогій галявині росли гігантські дерева.

— Це секвої? Найбільші дерева у світі?

— Ні, не секвої. Це — каштанові дуби!

— Бачила каштани! Бачила дуби! — сміялася Дарина. — Але щоб дуби були каштанові?!

А потім усі розглядали квіти з дивною назвою кореопсис — ніби й ромашки, ніби й маргаритки — чудернацькі сині квіти, схожі на косарики.

Цікава видалась екскурсія. Шзнавальна. Зморені, дівчатка поверталися до «Далекомор’я».

РОЗДІЛ 14. Родинне вогнище

Якось після вечері вожаті Дарина та Софі організували «Родинне вогнище».

Вони простелили величезне простирадло посеред кімнати, розмістили колом зручні подушечки замість крісел і принесли з їдальні чай та солодке.

— Ми розуміємо, що ви сумуєте за своїми рідними, — почала Дарина, — але в таборі товариші по загону — це наразі найближчі для вас люди. Щодня ми занурені в безліч цікавих та веселих справ, які так щедро пропонує нам цей гостинний «далекоморський» край, і складно знайти хвилинку, щоб зупинитися й поговорити. Тож давайте цей вечір присвятимо ближчому знайомству одне з одним!

— А тим більше, у нашому загоні представлено так багато різних культур! — підхопила Софі. — Було б дуже шкода провести стільки часу разом і не дізнатись про інші країни! Давайте кожна розповість щось цікаве, притаманне тільки вашому народу. Що скажете? На ваш вибір. Хочете — казку розкажіть; хочете — пісню заспівайте!

Першою почала Йорі.

— У Південній Африці вірять, що історії варто розповідати тільки в темряві. Саме тоді вони оживають. Звичайно, у це можна вірити або не вірити… Але давайте будемо дотримуватись традиції! — І Йорі вимкнула світло та сіла ближче до центру кола. — Бабуся розповідала, що наш світ складається з трьох частин: лісу, підземного й підводного світів. Найкращий із них — підводний. Той, у свою чергу, поділяється ще на кілька. А править ним сама королева дощів Муджаджі, — Йорі підвелася на повний зріст, підійняла руки вгору, торкнулася закрученого цупкого волоссячка, перевела погляд на стелю й почала притупувати ногами. — У нас є багато богів, але легенди розповідають, що світ створило божество на ім’я Нана-Булуку. Ніхто його не бачив… Але кажуть, що згодом воно народило двох близнюків: Маву й Лізі. Мава — то місяць, що керує світом уночі, і Мава — то є мудрість, — притупувала далі в такт оповіді Йорі. — Лізі — то сонце, себто сила! У нас є багато різних легенд, однак, на жаль, усіх не охопити. Їх знає тільки королева дощів, вона всі земні сили в кишеню складає. А коли потрібно, застосовує!

— А ти бачила ту королеву? — хтось прошепотів ледь чутно.

— Ні! Вона десь у племенах живе! А ми — в місті! Тож ми, як тато стверджує, надто урбанізовані… Але ці повір’я передаюся в нашій родині з покоління в покоління. А ще я вмію на мові племені Масай говорити. Отак: цок-цок-цок-цок, — зацокотіла швидко язиком по піднебінню Йорі.

— І що це означає?

— І гадки не маю, — вона увімкнула світло, — але моя бабуся знає. Вона дуже пишається, що ми родом із племен Масай — найвищих і найповажніших племен Кенії.

Дівчинка дістала з валізи в’язку прикрас, зроблених із різних зерен та трав, і почала роздаровувати.

— Цок-цок-цок! — повторила Лолі. — Так можна дякувати?

— Еге! — засміялася Йорі.

— А я буду наступною… — почала Каталіна. — Розповім вам про смачну мексиканську страву. Було б гарно й пригостити вас, але не зараз…

Отож, кожного квітня на мексиканських фермах збирають урожай кактусів.

— Навіщо? — здивувалася Ксеня.

— Я так і знала, що хтось запитає. Ви теж думаєте, що кактуси тільки для краси?! Помиляєтеся! У Мексиці їдять кактуси в таких кількостях, як у вас капусту, — пирхнула Каталіна. — Вони, до речі, смакують навіть сирі!

— Але ж то, певно, не кожен кактус, а тільки спеціальний вид? — втрутилась Софі, непокоячись, що дівчата надумають поласувати першим ліпшим кактусом.

— Звичайно! Я маю на увазі «Нопал Ґранде». У нього дуже приємний смак. Листки потрібно збирати молодими, бо інакше вони стануть м’якими всередині, а кактус, як яблуко, має хрумтіти. Рецепт «Смаженого „Нопал Ґранде“ по-вікторіанськи»: пагони ретельно почистити від колючок і дрібно посікти на прямокутнички, як картоплю. Вмокнути в яйце, муку й обсмажити на олії. Усе! Ну, можна ще полити сальсою — перченим томатним соусом.

— А хто не любить перчене?

— У Мексиці таких немає! — розсміялася Каталіна. — Але вам я приготую помірну страву! — вона дістала з конверта по світлині й роздала дівчатам. — Ось він, величний «Нопал Ґранде». Росте в моєму садку!

— А в Греції, — мовила Ілона, переводя увагу з кактуса на себе, — колись вірили у силу богів, в їхню красу та велич.

— Ага! Я люблю грецьку міфологію понад усе! — викрикнула Лолі.

— Але зараз уже не те. На зміну богам прийшли дракони, феї, магія… Ось я вам казку про пана Лазаруса перекажу. Слухайте, «Пан Лазарус і дракони»:

…Жив був собі кепський майстер на ім’я Лазарус. Одного дня, коли він працював над замовленням, до майстерні влетів рій мух. Майстер убив їх одним помахом, а натомість отримав силу. Він створив меча й написав на ньому: «Одним ударом я забрав сорок життів».

З цим мечем він подався в подорож. А коли втомився йти, набрів на струмок і ліг спочити. Коло того струмка жили дракони. Доки Лазарус спав, його помітив один із драконів, що вийшов ковтнути водички, прочитав напис на мечі і, наляканий, швидко переказав новину своїм друзям. Ті порадилися й вирішили підійти до Лазаруса та запросити його приєднатися до них. Чоловік погодився і з того часу почав жити з драконами.

У родині драконів кожен час від часу повинен був приносити до печери воду зі струмка та деревину з лісу. Дійшла черга й до Лазаруса.

Щоб не ходити щоразу за водою, він запропонував принести всю одразу.

— Не роби того, — сказав старший дракон, — бо ми помремо від спеки!

Наступного разу, коли дійшла черга до Лазаруса принести деревину, він знову захотів захопити все відразу.

— Не варто! — попередив його дракон. — Нам не буде де взимку сховатися від холоду!

Та чоловікові не сподобалося виконувати їхні накази, а дракони, відчувши непокору, вирішили його вбити. Однак Лазарус підслухав їхні плани, утік назад до свого селища й наказав дітям виглядати дракона. Як тільки побачать летючого ящура, мають кричати: «Смачний обід летить!»

Так і трапилося. Дракон, зачувши про смачний обід, налякався та й повернув назад. На шляху він зустрів лиса.

— Лисе, ти боїшся дітей пана Лазаруса? — запитав дракон.

— Ні! Чого б це я їх боявся?! Я саме йду полювати на їхніх курей. Підеш зі мною?

Він прив’язав дракона до хвоста й вони почали підкрадатися. А пан Лазарус стояв із рушницею і, щойно побачив лиса, пальнув.

— Я наказав тобі усіх драконів привести, а ти? — мовив пан Лазарус роздратовано.

Дракон хотів утекти, але був міцно прив’язаний за хвоста. І від страху його зле серце зупинилося.

А інші дракони, налякані такою справою, назавжди залишили мудрого пана Лазаруса в спокої, — закінчила оповідь Ілона, і її підтримали оплесками.

Коли надійшла черга Лолі, дівчинка встала й зняла з шиї невелику торбинку та дістала з неї маленькі амулети.

— Ірландія — то древня кельтська культура. Я маю для вас багато різноманітних речей, ось, — вона простягла Йорі амулет, — це тріскель, має три спіралі: вогонь, вода й повітря. Символізує силу природи та мудрість. А це, — вона повернулась до Каталіни, — кішка, котру з давніх часів вважали символом вічного життя. Це для Ксені й Дарини, — вела далі Лолі, — кельтський морський орел. Маючи такого на шиї, людина відкриває своє серце добру, а з ним і успіху.

— А мені? — запитала Софі.

— А тобі, Ілоні та Келі — витий хрестик, щоб завжди зберігати позитивне бачення світу та людини в ньому.

— Дуже гарно! — відразу ж начепила амулет на шию Софі. — А ви, дівчата, що українського нам привезли?

— Зачекай, — притримала її Дарина, — ми з

Ксенею пропустимо вперед найскромнішу дівчинку. Келі, просимо тебе…

Кучерява білява красуня з рудим, всипаним веснянками обличчям, сором’язливо опустила оченята.

— Я не знаю…

— Геть нічого?

— Ну, тобто не знаю нічого дуже цікавого, такого, як ось Ілона щойно розповіла… Бо ж часто повторюють, що в Австралії немає історії, немає традицій, немає легенд. Чому так? Кажуть, що все завезене іншими культурами. То виходить, що наші традиції, насправді, зібрані з ваших традицій…

— Точнісінько як в Америці! — підморгнула вожата Софі.

— Але ж у вас є індіанці, — соромливо продовжувала Келі, — а в нас…

— А у вас є туземні племена! — вигукнула Йорі.

— Але ж я їх ніколи не бачила!

— А ведмедики-коали? Їх бачила?

— Отут я вас і впіймала! — засміялася Келі. — Бо коали, то зовсім не ведмедики, хоча й суто австралійські екзотичні тваринки. Вони живуть на евкаліптах. Коала в перекладі означає «той, хто не п’є води», бо евкаліптові листки, котрими вони живляться, містять усі необхідні поживні речовини. А ще ці плюшеві тваринки сплять понад двадцять годин, і не тому, що сильно втомлюються, а через те, що евкаліптове листя має на них такий сонливий вплив. Але мені якось пощастило, і я застала коалу, котрий не спав. Такий кумедний! От! А в подарунок вам я привезла оці маленькі м’які іграшки. Натисніть на кнопку, отам, за вушком, — Келі підійняла іграшку, котра проговорила сонним голосом:

Коало Лу, тебе люблю,

Тебе любила й буду!

Коало Лу тебе люблю,

Довіку не забуду!

Кожна слухала своє власне смішне звірятко.

— А казала, нічого цікавого… — прокоментувала Софі. — Ну, а тепер ваша черга!

Дарина й Ксеня підхопилися, заховалися за шафою, пошаруділи там чимось і з’явилися перед компанією в українських віночках.

— А ми вам заспіваємо українську пісню! У всі часи Україна славилася як співоча нація. Тож прошу оплески. Ксеню, починай!

В саду гуляла, квіти збирала,

В саду гуляла, квіти збирала,

В саду гуляла, квіти збирала,

Кого любила, причарувала…

— А про що ця пісня?

— Про те, як дівчина причарувала хлопця, — переклала Дарина.

— То у вас теж магія присутня? — викрикнула Йорі.

— Не у всьому, звісно ж, але так, це невід’ємна частина нашого фольклору.

Ксеня роздарувала подругам своїх домовиків. «Власики» та «панасики» познаходили своїх нових хазяїв і вже сиділи поряд з коалами, разом з іншими дарунками.

Вечір видався на славу. Скільки всього нового!

Щоб не забути, Ксеня взялася відразу ж усе записувати до свого щоденника. Як же потім удома незвично звучатимуть історії й про дощову королеву, і про драконів, і про коал, і про кактуси!

— Ксеню? — вистромила голову з-під простирадла Лолі. — Вимикай вже нарешті ліхтарик… Спати хочеться, — і, позіхнувши, додала, — ледь не забула, я сьогодні перевіряла свою електронну скриньку — тобі вітання від Еріка.

— Правда? — здивовано прошепотіла дівчинка.

— А чого б мені обманювати? — Лолі повернулася на бік і засопіла.

Ксеня зробила ще кілька записів, але дамки вже вертілися навколо Еріка. Вона закрила очі, а в голові йшло кіно з Еріком у головній ролі. То він з драконами, то з племенами, то кенгуру з руки годує…

РОЗДІЛ 15. Скаути-невдахи, або аварійні ситуації

Дні в таборі на перший погляд схожі, немов близнюки: підйом, сніданок, активні години, обід, година тиші, творчі заняття, басейн, вечеря, приємні вечірні розмови… Але це так тільки на перший погляд. Майже щодня відбувається щось цікавеньке. Отож, як тільки котрась із дівчат сказала, що мріє потрапити до скаутівського табору, в Дарини відразу ж виникла ідея заночувати на природі. Домовилися з керівництвом, зібрали намети, харчі та інші необхідні речі й рушили до будинку на дереві.

Ще давним-давно якийсь захожий «робінзон крузо» збудував собі будиночок у гущавині, збоку від табору. Великі лози щільно перепліталися між собою, утворюючи міцні стіни. Сама ж оселя знаходилася поміж гілок, на розлогому дубі. До входу вела драбинка, збита з міцного паліччя. Таємничий будиночок вабив до себе, і не одна компанія час від часу шукала там пригод, вислизаючи з-під пильного нагляду інструкторів та вожатих. Утомившись кожної зміни вистежувати чергових любителів гострих відчуттів, офіс прийняв рішення загородити майно й офіційно заснувати ще одну табірну розвагу.

На шляху до будиночка голосно наспівували пісень — і добре, що навколо на багато миль ніхто не живе. Коли дійшли до місця ночівлі, сонце вже сідало, тому відразу ж взялися за вечерю — розвели вогнище й по черзі смажили сосиски. А апетит на свіжому повітрі ого-го! Доки їли, обговорювали плани на «Інтернаціональний день»: ідей було безліч, тут і різні постановки, і номери… Попоївши, почали мостити намети. А деяким везунчикам то взагалі пощастило ночувати в будиночку! Іншим натомість пообіцяли дати такий шанс наступного разу. Ніхто особливо не ображався й не сперечався — свіже повітря брало своє, і сон напливав неминуче. Цикади голосно цвірчали над головою, але дівчатка поснули вмить. Мирний сон, проте, тривав недовго — комарі дошкуляли безжально. Деякі, особливо твердошкірі, не відчували напасті й продовжували сопіти у своїх наметах, але більшість уже схопились на ноги, розчухуючи покусані місця. Ні Даринина мазь, ні спрей, який знайшовся у іншої вожатої, не допомагали. Комарі, здавалося, ще пристрасніше взялися до роботи. Ксеня й Лолі вимахували руками, ніби в танці.

— Що це за напасть? — вигукнула Ксеня. — Я таких «людожерів» бачу вперше! Вони ж велетенські!

— Ласкаво просимо до американського лісу! — відмахнула комара Лолі.

— Може, повернемося до каюти? — вже хтось почав скімлити.

— Але ж ніч… — невпевнено відповіла Дарина.

— Ми маємо ліхтарики!

— Боюся, що керівництво тоді дасть нам «походи»!

— То що, хай нас краще комарі з’їдять?

Дарина зібрала всіх вожатих і вирішено було повертатися до табору. Отож, о третій ночі скаути-невдахи рушили назад, мов привиди, через ліс.

На ранок чухалися всі. Дівчатка покрилися червоними плямами, а найбільш нетерплячі бігли до медпункту, бо попереду на них чекала зустріч із табором-побратимом.

Пані Енсон рятувала їх пахучими ліками, які втирала в шкіру.

— Отакими красунями тільки в круїз їхати! — нудила Ілона. — Хоча у круїз я в кожному випадку не поїхала б. У мене морська хвороба.

— А я маю знайому, Лізу, — сказала Ксеня, — їй у літаках стає зле!

— То що мені, мучитися? — пхинькала дівчинка.

— Не знаю…

Ілону вирішили не брати в подорож. Круїз планувався на цілий день, а тому ті, котрі почувалися погано на кораблі, мали змогу поїхати до міста. Для них спеціально влаштували похід до кінотеатру.

— Може, і нам не їхати в круїз? — задумалася Ксеня, бо їй дуже кортіло побачити місто Нью-Берн, що знаходилося неподалік.

— Та ти що? Там же будуть хлопці! — чепурилася Лолі.

Ксені не хотілося підтримувати розмову, а особливо ділитися з Лолі думками про Еріка. Отож, вона швиденько зібралася й сіла надворі, чекаючи на загін.

Ліниво розглядаючи все довкола, вона помітила щось блискуче в траві біля стежки, що вела до пірсу. Ксеня встала, наблизилася й умить залетіла назад до каюти.

— Змія! Змія! — верещала вона не своїм голосом.

Дівчата, хоч самі й не бачили того страхіття, теж почали пищати.

— Швиденько заспокойтесь! — скомандувала Дарина. — Що це за балаган? Ну змія, хіба вас не попереджали?

Вожата вийшла назовні, щоб самій глянути на причину переляку. Змія лежала зручно, вигріваючись на сонці. Але вона була така велика, що Дарина й сама відступила на крок. Дістала рацію й передала до офісу:

— Що робити? Адже змія лежить майже на стежці, на шляху до круїзного корабля?

— Чекайте! — передали їй з офісу. — Чи, краще, йдіть іншим шляхом!

— Ви ж забороняєте обхід території.

— Але ж це аварійна ситуація!

Софі та Дарина передали по рації про непередбачений випадок іншим загонам. Тож усі попрямували до пірсу, обходячи табір навкруг.

— А що, коли б вона мене вкусила? — запитала Ксеня медсестру Енсон.

— О-о-о! То нічого страшного, від цих укусів не помирають… Ну, звичайно, ти б могла хворіти довгий час, але ж то не страшно, чи не так?

— Угу, — кинула Ксеня, дивуючись такому позитиву.

Капітан корабля чекав на дівчат. Як тільки всі зійшли на борт, він привітав їх гучним гудком, завів двигуни, і вони повільно почали рухатися по річкових хвилях.

— Ця річка солона, — розповідав капітан, — бо знаходиться неподалік океану.

Кружляли чайки, віяв прохолодний вітерець. «Ото б до океану хоч разок торкнутися, — думала Ксеня. — Таки потрібно було їхати в місто. Що, коли їх і на узбережжя повезуть?..»

— Егей, «Далекомор’я»! — пронісся крик. Пролунав зустрічний гудок. І всі дівчатка кинулися махати хлопцям. Ксеня зустрілася поглядом з Еріком, котрий щиро усміхався їй. «О, таки добре, що поїхала в круїз», — запевнила себе дівчинка, бо серце вже тьохкало, ніби вискакуючи назовні.

Кораблі пливли бік о бік, діти заспокоїлися й тепер чекали на час виходу до омріяної галявини, де планувався пікнік.

РОЗДІЛ 16. Найкращі друзі

Ерік перший зіскочив з корабля і, як справжній джентльмен, тепер подавав руку кожній дівчинці з табору «Далекоморський».

— Привіт! — обійняла товариша Лолі. — Як бейсбол, як нога?

— Гаразд, дякую! — сказав поспіхом, бо наступною вже вискакувала на трап Ксеня.

— Як же я радий тебе бачити, — почав Ерік, — а я ось, — він показав на ногу, — уже без милиць! Так краще, правда?

— О, ще запитуєш!

Галявина була спеціально облаштована для відпочинку на природі: й ігрові майданчики, і сітки для гри в м’яч, і шезлонги для засмаги, і столи для обіду, і навіть гойдалки.

— Може, хочеш у бейсбол зіграти? — допитливо глянув Ерік.

— Ще б пак! — гукнула Лолі. — Збирай команду!

— Я не тебе запитую… — зашарівся хлопчик.

— А-а-а, ну то я краще до тієї групи приєднаюся! — Лолі побігла, залишивши Еріка й Ксеню наодинці.

— Але я не вмію в бейсбол грати, зовсім!

— Я навчу!

Він пішов до корабля й за хвилину виніс набір для гри: пару біт і кільканадцять м’ячиків.

— Назва гри «бейсбол» походить від двох слів «база» та «м’яч», — почав Ерік. — Зазвичай у грі беруть участь дві команди по дев’ять гравців у кожній, але зараз тільки ти і я.

— Ну, так… — спантеличено погоджувалася з усім Ксеня.

— Бейсбол з’явився у США давним-давно: ще в дев’ятнадцятому столітті. Сьогодні в бейсбол грають у багатьох країнах. Але найпопулярнішою гра є в нас, і ще в Канаді, Мексиці, Австралії, Японії…

— То я й з Каталіною та Келі зможу грати?

— Атож, як навчишся, то збереш дівчачу команду! — усміхнувся хлопчик. — Мета гри — набрати якомога більше балів. Зараз ти кидатимеш м’яча й будеш беттером, що значить нападаючим, а я відбиватиму, тож буду пітчером, захисником! На рукавиці!

Ксеня стояла, тримаючи в руці невеликий білий м’яч, розміром з кулак. Ерік махнув на знак старту. Ксеня замахнулася, кинула м’яч і — Ерік миттєво відбив його.

— Ще! — гукнув хлопчик. — Доки не натренуєшся!

Ксеня кидала м’яч наскільки сили вистачало, аж втомилася.

— Тепер, — підійшов Ерік, — бери біту! Пильнуй уважно й відбивай!

— Я не впораюся… — почала Ксеня, але вже прямувала до місця захисника.

— Гоп! — махнув Ерік.

Дівчинка, на своє здивування, відбила м’яч з першого разу.

— Обід, обід! — підбігла до них цокотуха Лолі. — Як гра?

Ерік глянув на подругу.

— Я б сказав, що новачкам завжди фортунить! Але Ксеня й справді гарно грала.

Дівчинка запишалася сама собою, хоч і знала, що до справжньої гри ще далеко, але тепер вона хоча б знала деякі ази, а отже, почувалася впевненіше. Пили лимонад, їли гамбургери, весело розмовляли. Час летів…

— Я… я й не сподівався на зустріч аж до «Інтернаціонального дня», а тут… — о, який я радий! — розгойдував Ерік Ксеню на гойдалці край ріки.

— Навзаєм! — дівчинка летіла вгору-вниз. — Навзаєм! — тьохкало її серце.

Невдовзі капітан дав клич до відпливу і діти розділилися, хто до якого корабля.

— До зустрічі! — шепнув Ерік.

— Ви, мов молодята! — засміялася Лолі, проходячи повз.

— Ми — мов найкращі друзі! — кинув їй у відповідь хлопчик, вибігаючи на палубу.

РОЗДІЛ 17. Спільна таємниця

Кілька днів вимокання в басейні зробили таки своє: Ксеня прокинулася хворою. «Що ж робити?» — хвилювалася вона, бо якраз ішла підготовка до свята, а її загін готував перший виступ — промову богів з Олімпу.

Ідея була захопливою й не потребувала особливих зусиль у підготовці. Ілона колись виступала в схожій постановці та й загалом була обізнана з темою, оскільки в Греції, за словами юної грекині, тема Олімпійських Ігор та богів завжди залишалася актуальною.

— Ми можемо, — розвивала вона ідею, — навіть конкурс рухливий оголосити. Мовляв, щоб визначити кращих атлетів. Нехай би хлопці позмагалися трохи! А тоді всім олімпіонікам, тобто переможцям, вручимо лаврові вінки. Хоча ні, лавру ми, певно, в Кароліні не знайдемо. Утім, з пальмового листя теж непогано вийде! А ще, найкращого оголосимо Зевсом!

— Чому? — запитала Йорі.

— Бо на честь Зевса Олімпійського в місті Олімпія, на березі річки Алфей, завжди влітку організовувалися ігри! Ти що, не читала ніколи?

— Мабуть, не уважно… — знизала плечима Йорі.

План було розроблено: Каталіна мала грати роль богині Артеміди — уособлювати символ дівочої краси; Лолі — богиню війни, мудрості й ремесел Афіну Палладу; Йорі — Деметру, богиню плодючості, хліборобства та шлюбу; Ксеня — богиню домашнього вогнища Гестію. Ілона мала уособлювати богиню кохання Афродіту, а Келі — Гебу, що віщувала вічне процвітання державі. І ось, коли роботи назбиралося по самі вуха, Ксеня, як навмисне, захворіла.

Дарина ще до сніданку зводила дівчинку до медпункту, а потім залишила її саму відпочивати в каюті. Ксеня трохи полежала, зробила кілька записів у щоденнику, але, сидячи без діла, знудилась. І, щоб хоч трохи допомогти дівчатам, зіскочила з ліжка, взяла пакунок із гілками та сіла до вікна плести вінки.

Раптом вона відчула на собі погляд — через шибу на неї дивився рогатий олень. У його великих глибоких очах Ксеня бачила себе, як у дзеркалі. Олень ще трохи постояв, чмихнув носом і неспішно зник у лісовій гущі. Дівчинці кортіло піти за ним, але снодійні пігулки з медпункту нарешті подіяли. Очі закрились, і Ксеня заснула, поклавши голову на лікоть.

— Трудівнице! — Лолі торкнулася Ксениного плеча. — Прокидайся! У мене для тебе сюрприз! Знаєш, я не втрималася й написала Еріку про твою хворобу…

— Навіщо?! Я ж тебе не просила. І мені вже ліпше!

— Я хотіла як краще. І ви ж з ним друзі! А друг повинен знати, коли іншому погано!

— Ну-ну!

— Та не сперечайся, краще йди до альтанки, там він на тебе чекає!

Ксеня, тамуючи хвилювання, поспішила до альтанки.

— Як ти приїхав?

— Випросив дозволу в старшого вожатого Грегора!

— Не варто було, мабуть… Мені вже набагато краще.

— Чесно-чесно? То що, назад їхати? А мені, знаєш, — він знітився, — дозволили побути з тобою годину, а то й дві. По мене приїдуть ближче до вечері.

— Та ні, ти що! Яке їхати?! Мені дуже приємно, що ти мене відвідав, — Ксеня й собі зашарілася. Вони трохи помовчали. — А я сьогодні оленя бачила! Дуже великого й рогатого. Він заглядав до мене в кімнату, але я не встигла за ним вибігти, бо заснула… Оце б ще раз його побачити та сфотографувати!

— Я приблизно здогадуюся, звідкіля він міг прийти. Тут недалеко є оленяча місцевість, на галявині «Ікс».

Ксеня здивовано глянула на Еріка.

— Ми з хлопцями її давно відкрили, але нікому не розголошуємо. Однак тобі покажу. Іди, захопи свою фотокамеру.

Вони підійшли до невисокого тину, що відгороджував табір від лісу. Не дивно, що олень його легко перестрибнув. Ерік в одну мить переліз загорожу, подав руку Ксені, і вони занурились у нетрі справжніх тропіків. Звідусіль витьохкували та лопотіли крилами птахи, перелітаючи з гілки на гілку.

— А що, коли змія?

— Дивися уважно під ноги! — Ерік прокладав шлях палицею, бо густі зарості не давали ступити.

— Ми не загубимося?

— Не бійся, ти ж зі мною! — він сказав це так упевнено, що Ксеня відчула себе поряд з одним із Олімпійських богів, поряд з героєм.

Вона йшла, не випускаючи фотокамери: все клацала й клацала. Дорогою зустрічалися ліанове гілляччя, порослі жовтим мохом кущі, великі, аж до неба, лапаті незнайомі дерева. Повітря було вологе, а тому в просторі ніби зависла неймовірна задуха. Зустрічалися дивні квіти, схожі на медуницю, але втричі більші, якісь низькорослі кущі з чорними ягодами, що нагадували смородину, дикі колючі деревця, подібні до трояндових пагонів.

— Тут все майже як удома, але набагато більше! — зауважила Ксеня.

— Цікаво було б глянути, як у вас!

— А ти приїжджай… до мене в Україну.

— Обов’язково! — усміхнувся Ерік, але відразу ж приклав палець до вуст. — Т-ш-ш! Дивися! — він відхилив лапаті гілки, і перед дівчинкою постало «королівство оленів».

— Як же ж їх багато!..

Ксеня захоплено розглядала галявину: добрячий десяток рогатих тварин скубали травичку, а навколо метушливо боролися ще не пророслими ріжками оленята. Їхні пухнасті хвостики здіймалися догори, коли вони підстрибували, стаючи, майже як люди, на дві ноги. Дві олениці лежали, мружачись на сонці та приглядаючи за малятами.

— Якби я вміла малювати, то змалювала б цю ідилію.

— У мене є один малюнок, з листівки якось перемалював, — ледве чутно відповів Ерік, — я тобі подарую.

Ксеня клацнула камерою. Один із оленів підійняв голову. І почав повільно йти на дітей.

— Еріку, це ж і є той… той, що до каюти приходив! Ой, а чого це він на нас?

— Біжимо! Він захищає родину. Мерщій! Мерщій!

Ерік допоміг Ксені перескочити кілька болотяних місцин, міцно тримаючи її руку. І вони сховалися за кущами. Потому олень зупинився. Ще якусь мить дивився дітям услід, киваючи рогатою головою.

— Ху, обійшлося! — видихнув Ерік. — Оце тобі й галявина «Ікс»!

Вони перелізли через тин. Ніхто на території табору і не здогадувався про ті світи, що відкрилися перед очима Ксені. «Таємниця! — думала дівчинка. — Спільна таємниця!»

Увечері Ксеня зрозуміла, що вона й не помітила, як минув головний біль та перестало дерти в горлі. З радістю та романтичним настроєм дівчинка взялася допомагати своєму загонові готувати костюми, на котрі пішло з десять простирадл та кільканадцять шпильок…

— Свято розпочнеться о шостій! Спочатку буде концерт, а потім вечеря біля басейну. Із запальними кубинськими танцями! — оголосила Дарина перед сном.

— Клас! — гукнули всі замість загальноприйнятого «на добраніч!»

РОЗДІЛ 18. День Кавуна!

— День Кавуна! День Кавуна! — зі сміхом бігала Лолі вранці від ліжка до ліжка, підіймаючи дівчат. — Вітаю вас із Днем Кавуна!

— Чому «кавуна»? — мугикнула Каталіна, ховаючи голову під подушку від здійнятого Лолі шуму.

— А ви не знаєте? — тупнула ногою Лолі. — В «Інтернаціональний день» завжди дають на вечерю солодкі кавуни!

— Я люблю кавуни із сіллю! — вистромила носа із-під ковдри Йорі.

— О ні, так неправильно!

— Правильно все, що подобається тобі й не заважає іншим, — зауважила Дарина, — а особливо в таборі. Таке в нас правило! Але з «Днем кавуна» таки правда! — захихотіла вожата. — Бо протягом усіх змін літнього табору кавуни дають тільки на «Інтернаціональний день»! Не знаю, з чим це пов’язано, але так є!

— А в Україні хлопцям дають гарбузи, коли дівчата заміж за них не хочуть іти!

— І що вони з ними роблять? З гарбузами тобто? Їдять? Я люблю гарбузові коржики!

— Не їдять, — сміялася Ксеня, — то традиція така, звичай!

Реготали вже всі.

Відразу ж після сніданку дівчата почали збиратися: крутити волосся, заплітати кіски. Кожна дівчинка мала перед собою образ богині, яку уособлювала. Ілона постаралася й знайшла в бібліотеці малюнки олімпійських богів. Отже, усі хотіли виглядати саме так, як намалював невідомий художник. І те вдалося стовідсотково! Дарина й Софі дуже допомагали з підбором різних дрібниць: прикрас, поясів, атрибутів…

Коли гудок сповістив про початок свята, загони попрямували до сцени, де вже зібрався натовп вожатих та гостей табору «Чайка».

Хлопчики теж були в різноманітних костюмах: хто — як Робін Гуд та його команда, а хто — як лицарі Круглого Столу. Кольори, фасони та тканини зливалися в дивну казкову юрбу.

— Ніби й справді люд зібрався в місті Олімп! — голосно прошепотіла Ілона. — У мене аж таке, — вона широко й захоплено розвела руками, — всеохоплююче почуття!

У Ксені теж настрій був піднесений, але й помітно трусило від хвилювання. Це ж потрібно виступати на сцені перед сотнями очей! І серед глядачів — Ерік…

Свято розпочалося з підняття прапорів. Цього разу не тільки американський прапор замайорів угорі, але й прапори всіх країн, представлених того дня на майданчику. На «раз, два, три» у височінь злетіло безліч кольорів — гордості націй.

Першими, як і планувалося, виступали красуні-богині загону «Білокрилі».

Ілона вийшла на сцену та промовила:

— «Іліада», Гомер! Пісня дванадцята — «Битва Богів»!

— «Зевс же батько наказав та Феміда безсмертних до ради всіх ззивала із гір Олімпійських…», — виголошувала Ілона, задерши голову так, ніби й справді була найкрасивішою богинею Олімпу.

Закінчивши невеликий уривок про велич богів, дівчинка оголосила про початок Олімпійського змагання, де найпрудкіші хлопчики мали стрибати в мішку вздовж стежки.

Охочих зголосилося багато, але на сцену покликали тільки по одному із загону. Серед них був і Ерік. Коли хлопці вскочили до мішків, здійнявся шалений галас вболівальників. А учасники стрибали, як могли: падали й знову підіймалися…

Хвилина — і переможець уже стояв на фінішній лінії, і то був не Ерік, а улюбленець всіх дівчаток, чемпіон серед юнаків по греблі, Рей. Афродіта, себто Ілона, вітала Рея, даруючи йому вінок та медаль із почесним званням Зевса.

Ерік стояв присоромлено, однак Ксеня підійшла і, одягаючи йому вінок, тихенько прошепотіла: «Ти все одно переможець, бо не побоявся вийти й стати на лінію змагань!».

Еріку вмить здалося, що гімн переможця заграли йому, а не Рею. І вінок видавався золотим, а не пальмовим. Тепло й повага Ксені огортали його серце.

Далі були різноманітні концертні виступи.

Найбільше Ксені сподобався танець китаянок. Вони, мов бамбукові стебла, здіймалися на пальчиках угору, а потім, як легкі річкові хвилі, падали вниз.

Однак спів молодої китаянки неприємно здивував усіх. Дівчинка не співала, а підвивала, немов сирена, що зовсім не пасувало до танцювальної композиції.

Серед хлопчиків відзначилися прованські трубадури, котрі виголошували поетичні рядки, присвячені молодим панянкам.

— Он, той, той! — все показувала пальцем Лолі. — Такий гарненький! Я з ним ще станцюю!

— Хто б сумнівався! — погоджувалася Ксеня, котра, за балачками подруги, як завжди, нічого не могла почути.

Опісля фінального виступу каратистів олімпійські богині знову піднялися на сцену й оголосили завершення свята, здіймаючи догори запалений факел.

А біля басейну вже чекала святкова вечеря. Столи вгиналися від різних страв, і кожен міг підходити та класти на тарілку всього, чого душа бажала. Таці з раками, креветками, мідіями та різними соусами були на одному столі, на іншому — салати, далі — страви з картоплі, макаронів, кукурудзи та квасолі, створені за рецептами з різних куточків світу, а ще поруч — стіл із солодощами, фруктами й напоями. А завершував ряд наїдків стіл із порізаними кавунами.

— Я ж казала «День Кавуна»! — знову й знову повторювала майже кожному Лолі.

По обидва боки басейну палали вогняні факели. Атмосфера видавалася загадковою, незвичною й чарівною.

Раптом зазвучала запальна кубинська музика. Танцювали всі, хто вмів і не вмів, бо ритмічні мелодії кликали за собою.

Весела година пролетіла разом із звуками музики, яка затихла несподівано для дітей.

— Що? Що? — гуділи у натовпі.

І тут у небо злетіли величні салюти.

Усі охнули й завмерли, дивлячись у височінь. Небо гуділо й розсипалося зеленими, червоними, жовтими квітами…

«Бух! Бах! Бух!», — блиснув останній золотистий вогник і розлетівся на мільйони іскор.

Ксеня простягнула руку догори, ніби ловлячи зірку.

Юрба вибухнула оплесками.

На території табору ввімкнули ліхтарі, і вожаті почали збирати свої загони.

— Ксеню! — підбіг до неї схвильований Ерік. — На наступні вихідні буде родинний вікенд. Я хочу запросити тебе до нас додому.

— Ой, я й не знаю…

— Моя мама приготує щось смачненьке… а ще, ми повеземо тебе до океану, ти ж так мріяла!

— Правда? До океану — справжнього океану?

— Атлантичного! — заявив Ерік. — Чекай нас у суботу вранці! З вожатими домовляються батьки і підписують спеціальні папери! Але за те не хвилюйся.

«Це було феєричне свято! — записала собі в щоденник Ксеня. — Такого видовища я ніколи раніше не бачила!»

РОЗДІЛ 19. Знайомство

Наступного дня Ксеня розказала Лолі про запрошення. Уперше дівчинка не знала, як правильно поводитися в чужій родині: чи говорити про себе, чи запитувати щось, чи допомагати накривати на стіл, чи прибирати зі столу… Якби вдома, в Україні, то вона б дивилася по ситуації, а тут — ситуація тьмяніла, як вода в калюжі. Мало того, що в гості збиралася до іноземної родини, та ще й до хлопчика, котрий уже став їй найближчим товаришем.

— Лолі, що ж мені робити? Як поводитись? Я навіть не уявляю, як доречніше одягнутися. Сукню? Джинси? Що порадиш?

— Я знаю батьків Еріка. Вони приємні люди й завжди раді новим знайомствам. Але, коли ти вже так хвилюєшся, то давай переглянемо правила етикету. Ось, моя улюблена книга, — Лолі почала гортати сторінку, — «Як бути привітним». Читай! — вона сіла біля Ксені.

— Пам’ятай, щоби показати повагу до родини твого друга, краще взяти якийсь невеликий подарунок, сувенір чи солодощі…

— Ну, — зупинила Ксеню Лолі, — у тебе щось є?

— Усе, окрім солодощів. Маю домовика, маю намисто українське…

— Годиться!

— Якщо ти потрапив під дощ, не кидай будь-де брудні мокрі речі й не ходи взутим по кімнаті. Натомість запитай ввічливо господиню, де краще залишити речі, щоб просохли.

— Сподіваюся, що в дощову халепу ти не потрапиш…

— Ну-ну! Привітайся з усіма присутніми, — продовжувала читати Ксеня, — запитай дозволу, коли хочеш взяти ту чи іншу річ, не галасуй, не регочи, не підморгуй, поважай тварин-улюбленців, стукай перед тим, як увійти до ванної кімнати, пропонуй свою допомогу господині при накриванні чи прибиранні столу…

— О! Оце, здається, ти й запитувала? Бач, які поради! Мудро!

— І остання…

— Яка?

— Не забудь подякувати за гостинність. При нагоді надішли листівку. Ой, — метнулася Ксеня до своєї шафи, — у мене ж стільки листівок з України… Давай виберемо!

Дівчата переглядали листівки з найкращими краєвидами Києва.

— Це — Золоті Ворота! — показувала Ксеня. — А це — пам’ятник Богданові Хмельницькому! Це — Києво-Печерська Лавра! А це — Андріївський узвіз!

— Але ж гарно у вас! Геть не так, як тут. А подаруєш мені ту, що з Лаврою?

— На, — Ксеня щиро простягнула листівку, — ось, підпишу лишень!

Суботній ранок видався на диво свіжим. Вітерець гуляв у верховітті дерев, сонце підіймалося й осяювало стежку до Каюти Відпочинку.

Ксеня одягла літню сукню, закинула наплічник і побігла на зустріч з батьками Еріка.

— Ксеню, Ксеню! Он вона! — вигукував Ерік, показуючи на дівчинку.

— Раді знайомству! — вусатий пан Семі простяг руку. — То ти з України?

— Так!

— У мого найкращого товариша є сусід з України, але ми до нього зараз не поїдемо, бо ж у нас інші плани.

— А день ми проведемо ось як, — перебила його струнка жінка, мама Еріка, схожа з татом, як дві краплини води, тільки без вусів. — Спочатку поїдемо на сніданок до кафе на узбережжі, потім погуляємо на пляжі, потім покажемо тобі місто, а ще пізніше повечеряємо вдома. Дядько Пітер та тітка Джоана обіцяли приєднатись…

— Це Розі — моя мама! — перебив її Ерік.

— Ну що за звичка, синку? — усміхнулася жінка.

Вони сіли до авта з відкритим верхом, і пан Семі завів двигун. Вітер куйовдив Ксенине волосся. Змінювались краєвиди обабіч швидкісної траси.

Пані Розі розповідала, як вони переїхали до Нью-Берна, як їм подобається клімат Північної Кароліни, як у Колорадо вони мерзли від постійних затяжних зим, а в Кароліні снігу вдень з каганцем не відшукаєш, а як і нашкребеш якусь сніжку, то доки потішишся, вона й розтане.

Ерік радів, мовчки поглядаючи на Ксеню.

— Он, он до тієї кав’ярні! — показувала пані Розі.

— Мамо, мамо, я покажу Ксені океан, доки ти замовлятимеш сніданок!

За мить вони стояли біля столиків надворі, а перед очима дівчинки відкрилася океанська велич.

— Який же він! — Ксеня прикрила рота рукою. — Я очам своїм не вірю! А запах солоний і смачний!

— Чекай, поснідаємо й підемо! Мама дуже любить, щоб усе о’кей! Однак, може, ми тут сядемо, надворі?

— Ото було би супер!

Ерік щойно хотів побігти з проханням до матусі, але пан Семі вже вийшов із двома тацями.

— Це — молодшим! — він поклав тацю перед Еріком та Ксенею. — Булочки з корицею й чай з ваніллю! А це — старшим, — продовжував, — булочки із сиром та кава!

Сніданок був смачнющим, але Ксеню вабив океан. Їй хотілося швидше вибратися з-за столу і побігти до дужих хвиль, що з гуркотом билися об золотистий піщаний берег.

— Тепер можемо й набережною пройтись! — встала з-за столу пані Розі.

— Мамо, але нам би до води… — почав Ерік.

— На все є час, пройдемося спочатку…

Доріжка набережної була викладена з дерев’яних балок. Ерік захопив свої та Ксенині сандалі та підстрибував босоніж, насвистуючи веселу мелодію.

Пан Семі розповідав про їхній сад, що, мовляв, там і кокосова пальма є, і цитринові дерева…

— Навіть мексиканські кактуси! — додала пані Розі. — Ти маєш їх обов’язково побачити, дитинко, вони дуже гарні!

Ксеня уважно слухала й намагалася відповідати на кожну репліку тата чи мами Еріка. По-перше, їй було цікаво, бо ні кокосових пальм, ні цитринових дерев вона не бачила, а по-друге, вона дуже боялася видатися неввічливою.

— Он, який пес! — втрутився в розмову Ерік. — Дивіться!

Неподалік ішов чоловік у картатому картузику, а за ним, крок у крок, ступав вухатий пес — басет-хаунд.

— Ой, це ж мій улюблений! Ой-ой! А можна, я його погладжу? — не втрималася Ксеня.

— Як гадаєш, Туті? — чоловік глянув на пса.

Туті підійшов до Ксені й наставив спинку.

— А як вас звати, пане? — почала пані Розі.

— Лео!

— Лео, гарний у вас друг! Ми теж думаємо синові придбати, однак зараз обходимося домашніми рослинами, — і вона знову заходилася оповідати про різновид кактусів у саду.

Ксеня зробила безліч світлин із Туті.

— На пам’ять! — зауважив пан Семі. — Роби багато!

Пані Розі тепло розпрощалася з господарем басета і зняла сандалі, а це означало зміну планів.

— До океану! — зрадів Ерік, глянувши на матусю.

Вони бігли наввипередки: Ерік та Ксеня. Хлопчик таки був першим.

— Ось, — він розмахнувся у воді ногою, і солоні великі бризки потрапили на Ксеню.

Вона підійшла ближче.

— О-к-е-а-н… Тут і не поплаваєш… Схожий на море, але вдвічі, ні, втричі сильніший… — дівчинка по кісточки зайшла у воду.

Сильні хвилі вдарялися об берег і розліталися веселковими міріадами. Великі баклани метушилися на піску, залишаючи мокрі сліди.

Трохи далі, здавалося, небо зливалося з водою в єдину картину оксамитової величі.

— Ні кінця, ні краю, — розпростерла Ксеня руки.

— Обережно, — гукнув Ерік.

Велика синьо-зелена хвиля вдарила щосили й щедро облила Ксеню — сукня стала геть мокрою, а сандалі попливли в океан. Ксеня сторопіла. Зойкнула й хотіла кинутися за сандалями.

— Ти що? — зупинив її пан Семі. — Умить накриє з головою. Не треба.

— Але… Що ж тепер робити? — Ксеня зашарілася, і їй на очі накотилися сльози.

— Боса не поїдеш. Я свої їй дам! — заступився Ерік, але вдарила нова хвиля, і тепер і його сандалі попрямували за дівчачими.

— Ай! — прикрила рота Ксеня й знову хотіла бігти за сандалями.

— Куди? — пан Семі схопив її за руку. — Кажу — змиє!

— Але, але… — задихалася від хвилювання і сорому дівчинка.

— Все гаразд! — підбігла пані Розі з рушником. — Годі вже, годі! Ви, мов каченята! — вона дістала із сумки якісь танки, схожі на домашні, — хоч і великі, — подала Ксені, — але зараз згодяться, як ніколи! А ти, ковбою, будеш босим. Ти звик, — сказала вона Еріку.

Ксеня помалу заспокоїлась.

Океан шумів свою пісню. І, здавалося, хвилювання саме якось минулося.

Вони ще посиділи край берега, дивуючись силі води, назбирали трохи океанських мушель і рушили до міста.

РОЗДІЛ 20. Цікавинки

Нью-Берн — одне з найстаріших міст штату! — розпочав тато Еріка. — Воно назване на честь столиці Швейцарії. Колись тут було багато швейцарців, але згодом вони поїхали, хоча дехто й залишився. Інше відоме місто нашого штату — Шарлот. Його інколи ще називають «містом королеви». А наше містечко маленьке, однак у ньому багато таких цікавинок, яких ніде більше не знайдеш. Ми замовили трамвайний тур, ось ти все й побачиш.

Невеликий білий трамвайчик з розмальованими у хвилі бортами під’їхав ближче, люди порозсідалися на свої місця, і вони рушили вуличками, уздовж старовинних будинків, обсаджених туями.

— Це головна вулиця міста! — розповідав водій. — А далі палац, збудований ще у вісімнадцятому столітті. Там проживала не одна шляхетна родина! Тільки-но гляньте на їхні сади. Колись люди не будували палаців без садів…

— Майже як ми, — шепнула пані Розі. — Шкода, у нас не палац, однак сади відповідні!

— А це, — продовжував водій-гід, — національне кладовище, де поховані солдати, які боролися за незалежність; це — театр, який був лікарнею за часів громадянської війни, — вів чоловік під невпинні клацання фотокамер, — а ще далі — стоп! — він раптово зупинив трамвай, — місце народження Пепсі, де ми й утамуємо свою спрагу!

Ксені, як і іншим туристам, було цікаво розглядати старовинні пляшки з-під пепсі, слухати смішну музику, що лунала зі старого патефона — ту, під яку кружляли у танцях пани й пані, що колись жили в тому палаці!

Вони з Еріком випили декілька порцій пепсі та отримали старовинні кришечки у подарунок.

Невдовзі трамвай знову заколисував пасажирів поміж охайних вуличок Нью-Берна. Ерік сидів поряд із Ксенею й часом ледь-ледь торкався її руки.

— Це гавань білокрилих яхт! — показував водій, і перед глядачами відкрилася ріка з безліччю великих і малих човників. — А це — Міська Рада. Он там — музей мистецтва з назвою «Банком». Колись там тільки гроші зберігали, однак зараз, як бачите, будівля має інше призначення. А це, — гід призупинив трамвай, — музей пожежників. Отут я вас залишаю, бо місце, де ми зустрілися, ген там! Дякую за подорож!

Ксеня, Ерік, пан Семі та пані Розі прогулялися сувенірними крамничками, де Ксеня отримала від пана Семі скриньку з мушель та засушених водоростей. А вже згодом пан Семі відвіз усіх додому на родинну вечерю.

Пан Пітер та пані Джоана вже чекали на них у дворі.

— Де ж ви так довго? — жінка підійняла якусь невелику форму для випікання. — Мій капустяний пиріг вже майже холодний. А я ж випікала його за спеціальним українським рецептом, котрий віднайшла в кулінарній книзі народів світу. Я туди й цибулі, і перцю, і шинки — усього додала! А ти, Ксеню, — вона звернулася до дівчинки так, ніби знала її раніше, — ти любиш такі пироги?

— Авжеж! І з капустою, і з сиром, і з яблуками — люблю!

— Чуєш, Розі, я мала рацію! — тітонька гукала вже з їдальні, починаючи накривати на стіл.

— Може, й я чимось допоможу? — трохи ніяково запропонувала Ксеня.

— Е, ні, краще хай тобі Ерік сад покаже!

— Та й дім також! — додав пан Семі.

Ерік вів дівчинку стежкою, обсадженою пахучими квітами, та розказував про матусині найулюбленіші рослини. Аж раптом він замовк, схопив якусь шматину, націлився та кинув її. Ксеня розгублено кліпала, не розуміючи, що відбувається.

— Ксеню, папужки! Зелені папужки! — він показував на двох малих пташок, що налякано сиділи під цератою.

— Ой, які красиві! А давай ми їх заберемо…

— Давай!

Вони обережно взяли птахів, які почали клюватися й видиратися.

— Вони чиїсь, Ксеню, ось номерки. Може, господарі знайдуться? А як ні, то впрошу маму залишити.

Для папуг знайшлася клітка, бо, як виявилося, пан Семі колись уже купував для Еріка птаху, але, на жаль, та втекла, не пробувши й дня. Тепер зелені папужки спритно знайомилися з новою домівкою.

Посмакувавши пирога та лимонада діти взялися навчати папуг розмовляти. Птахи цвірінькали, кричали.

— Ксеню, а скажи щось по-українськи!

— Що?

— Скажи «повертайся»!

— Добре!

Дівчинка розпочала навчати папуг українських слів. Та якби лишень папуг! Ерік сам, як той папуга, цілісінький вечір повторював кожне Ксенине слово. Хоч і вимовляв час від часу неправильно, але все ж намагався!

Про такий вікенд годі було й мріяти. Ксеня їхала назад до табору, вкотре мовчки споглядаючи вже звичні краєвиди. На серці було трішки мрячно: за тиждень літак понесе її назад до України. Їй дуже хотілося додому! До мами! До тата! Але ж Ерік!.. Вона буде за ним сумувати. Хто знає, може, Лолі мала рацію, коли жартувала?! Може, Ерік — не тільки друг. Її щоки запашіли. Та ні, він — друг, він — найкращий друг.

Залишився ще один спільний вечір для таборів «Далекоморський» і «Чайка», і все… Прощавай, Еріку!

— Ну, бувай! — поплескав пан Семі дівчинку по плечу.

— До вечора свічок?!

Ксеня кивнула у відповідь.

Автівка родини Еріка виїхала за межі табору.

РОЗДІЛ 21. От і все!

Дівчата вже розпочали пакувати валізи. День за днем — і тижня майже й не стало. Кожна намагалася зібрати щось на пам’ять — незвичайні листочки чи квіти для гербарію, якихось річкових камінців для аплікацій — всього потрохи. Дехто завів зошити, у котрих найкращі друзі писали приємні слова на згадку про літо.

У таборі «Далекоморському» витала атмосфера прощання. Вожаті якомога більше намагалися розважити підопічних, хоча й розуміли, що кілька тижнів самостійного життя на чужині поріднили дівчат і розлучатись буде нелегко. Бал свічок мав стати останнім спільним вечором для хлопчиків і дівчаток. Усі зі щемом чекали на нього.

Якось після вечері Ксеня, під керівництвом Лолі, підписувала листівки з подякою батькам та родичам Еріка. Вона планувала передати їх Еріку під час останньої їхньої зустрічі. Аж раптом тричі пролунав, наче проскімлив, протяжний гудок.

— А це ще до чого? — невпевнено переглянулися дівчата.

У каюту влетіла Йорі.

— Побігли! Там збори! На табір іде ураган. Щойно дали штормове попередження!

За мить вже всі зібралися в їдальні, де директор поквапом розказала про план дій. Старші й сильніші мали допомагати носити до великих кают-сховищ човни, каное та рятувальні шлюпки.

— Бо, — хвилювалася пані Сінді, — якось сильний ураган здійняв догори з десяток човнів, і ті пролетіли вздовж табору, збивши кілька дерев!

Молодші ж мали зачиняти всі вікна на спеціальні замки, прибирати розважальні споруди, замикати дерев’яні двері.

Точно невідомо, коли налетить ураган, тому всі мають залишатися завтра вранці у своїх каютах. Кухарі принесуть вам сніданок. Виходити суворо заборонено. Вітер може знести вас аж до ріки. І не думайте, що я жартую або перебільшую. Той, хто живе на океанському узбережжі, знає, що Атлантика в ігри не грається…

— Сподіваємось, — взяла слово замісник директора Рона, — все обійдеться, але якщо почуєте пронизливий гудок, то готуйтеся до евакуації.

Люди рухалися по табору, мов метушливі комахи: бігли, несли, поспішали… Коли сонце сховалося у води річки, здійнявся вітер, і діти з вожатими поховалися по каютах.

— Дарино, усе обійдеться?

— Повинно!

— А ти вже потрапляла в таку халепу?

— Так! Але зазвичай усе миналося добре. Це їхня справа зорганізувати безпеку, бо ніколи не знаєш, яких обертів набере сила вітру.

— Не повірите, — почала Софі, — але якось такий сильний ураган пройшов, що знесло частину пірсу. То було восени. Повітря за літо прогрілося до нестями і, назбиравши випарів з поверхні океану, розіграло велику негоду. Ми тоді на човнах по території табору плавали й виловлювали різні речі…

— Але ж залишилися всі живі?

— Ну, звичайно. Знаєте, я родом із Флориди. А ті урагани не рівня цим. Кожного року наш штат отримує не менше десяти штормових попереджень. Але головне виконувати вказівки, ховатися в захищені місця й не виходити назовні.

І діти, і вожаті сиділи нерухомо, прислухаючись до кожного пориву вітру, до кожної дощової краплини. Ніхто не знав, як воно буде цього разу. Вітер помалу починав завивати, а дощ — періщити щосили.

— Я боюся! — Лолі заскочила в ліжко до Ксені.

— І я! — обійняла подругу дівчинка. — Слухай, а що, тепер і вечора прощального не буде? Це ж післязавтра…

— Та що вечір? Хоч би ураган обійшов нас без наслідків.

— А в таборі «Чайка» теж таке?

— …звичайно!

— Передаси Еріку листівки? — шморгнула носом Ксеня. — Ми з ним навіть адресами не помінялася. Отак і поїду…

— Звичайно, передам йому все. Не хвилюйся, — і Лолі підморгнула, — я ж казала, що ви мов…

— Найліпші друзі, — перебила її Ксеня.

Дівчата нарешті стомилися прислухатися до кожного звуку й заснули під гучне гуркотіння за вікнами, міцно закритими дерев’яними дощечками.

Уранці постукали кухарі. Вони стояли в дощовиках, по коліна мокрі, з повними черевиками води.

— Що там? — відразу ж запитала Софі.

— Вода, сік, пластівці, коржики й сендвічі.

— Ні, що надворі?

— Ох, — утер чоло старший кухар, — вітер все дме, але дощ ніби припинив лити. Гілок наламало багато…

Ксеня, Лолі, Йорі, Каталіна, Келі та Ілона уважно дивилися на нього, висунувши голови.

— Виходити не можна? — гукнула Йорі.

— У жодному разі!

Дівчатка нудилися, сумували, хвилювалися — у невідомості час тягнувся нестерпно повільно. Аж тут пролунав гудок.

— Ой! — підскочила Келі. — Евакуація?

— Е-е-е, ні — обід! — Дарина добре знала, яким має бути евакуаційний гудок, а яким — обідній.

— Не може бути?!

Дівчатка повиходили з кают і позастигали: місцевість так залило водою, що річка вийшла з берегів, а калюжі сягали колін. Обірвані гілки й поламані дерева виглядали моторошно. Де-не-де валялися перевернуті лавки. Звідки їх принесло, ніхто й гадки не мав. Діти, перестрибуючи глибокі калюжі, помалу потягнулися до їдальні.

— Минулося! Минулося! — радісно зустрічали всіх пані Сінді та пані Рона. — Пообідаємо та візьмемося за прибирання! А тоді вже можете збирати речі.

Поламані гілки й листя вивозили тачками. Вичерпували воду з найбільших впадин між каютами, аби не залило кімнати. Виносили назад всі заховані речі.

— Ми до завтра будемо прибирати! — незадоволено бурчала Лолі. — Оце тобі вечір свічок!

— Ох! — Ксені дуже хотілось заплакати. Невже вона так і не побачить Еріка ще раз?

«Ну хто міг таке передбачити? — вертілося нав’язливо в Ксені в голові. — Було ж так чудово!» — ставало гірко-гірко, а перед очима раз у раз з’являвся Ерік: у шарфику на шиї, з папужкою в долоні… «Смішний! — ніби сама з собою говорила Ксеня. — Прощавай, милий друже!»

Вкладаючи речі у валізу, вона все переглядала мушлі з океану, світлини, зроблені в Еріка вдома…

— Агов, — тихо підкралася до неї Лолі, — закохана!

— Припини! Припини! — обурено повернулася до подруги Ксеня.

— Ве-чір сві-чок бу-де! — розтягнула, мов жуйку, слова Лолі.

— Обманюєш?

— Бу-де!

— А я вже весь одяг склала, — заметушилася Ксеня, — ось, тільки шорти та футболка в дорогу.

— Йди так! Яка різниця, все одно темно буде.

Та ніхто і не дивитиметься на одяг — це ж прощальна вечірка! Шкода, що без танців, а то я б станцювала їм на прощання!

Їдальню було видно здалеку. Вона скидалася на великий корабель, що плив у тихих небесних водах, серед мерехтливих зірок.

Дівчатка увійшли, прямуючи до свого столу. Навколо в кулястих скляних вазах плавали білі троянди, а на столах, накритих мереживними скатертинами, палали безліч маленьких свічок.

Ксеня підійшла до свого місця й сіла, оглядаючись.

Раптом хтось затулив їй очі.

— Ерік!

Хлопчик простягнув їй свого шарфа.

— Еріку, я так боялася, що ми не побачимося!

— Ось, це тобі!

— Шарф? Це ж твій!

— Я хочу подарувати тобі на згадку мою найулюбленішу річ, тож візьми — шарф!

— Дякую! Дякую! — раділа дівчинка. — А ти листівки, будь ласка, передай своїм, гаразд?

Вони сиділи поряд, їли шоколадний пиріг та зацукровані вишні й розмовляли про все на світі. Так хотілося наговоритися перед від’їздом…

Зі сцени співали якихось меланхолійних пісень, цитували мудрі вислови, читали вірші.

— А зараз, — увімкнула світло пані Сінді, — ми проглянемо незабутні моменти нашої літньої сесії! — й почала показувати слайди.

— Ой, Ксеню, — підбігла Лолі, — то ж ми й черепахи, бачиш?

— Ага!

— А он ми летимо з гірки, о-о, шубовсть у воду! Та ти незграба! — продовжувала Лолі. — Я ж тобі казала їхати на спині, а не на животі! А он ти — богиня Олімпу… Смішна!

— А ти… ти яка! — вже й Ксеня захоплено дивилася кожен слайд.

— А он ви з Еріком! Ти думала, ніхто й не помітить? Он, незграбна гра в бейсбол…

Слайди зупинилися. Безліч веселих облич щасливо дивилися на дітей зі світлого, мов у кінотеатрі, екрану.

— А зараз, мої морські товариші, — підійняла руку пані Сінді, — пісня!

Усі заскочили на лавки, і хор з дівчачих та хлопчачих голосів залунав по всьому табору:

Високим був Шибайголова,

З Нерівної Затоки Самого Колорадо.

Він нісся по шляхах собі, немов страшний торнадо.

І куди б він не їхав, усіх лякав не на втіху: Ту-ру-ру-ру-ру!

Дівчатка несли свічки в руках, проводжаючи хлопчиків до автобусів.

— Я до тебе приїду, — Ерік несміливо підійшов до Ксені й обійняв її. — Я до тебе приїду. Або ти до мене, — прошепотів, — правда?

— Прощавай, «чайко» Еріку! — розгублено усміхнулася дівчинка.

— До зустрічі, принцесо Ксено! — Ерік ще раз торкнувся Ксениної руки. — А ти писатимеш мені?

— Справжні листи, — кивнула Ксеня.

— Так, справжні, — потому він заскочив усередину автобуса, а дівчинка стояла, проводжаючи його поглядом.

— От і все! — тихо мовила сама до себе.

РОЗДІЛ 22. Згідно з планом

Час від’їзду був різним у кожного: хтось їхав до Нью-Берна, хтось до Шарлот… У кожного були свої водії, тож дівчатка по черзі виходили з валізами, прощалися, обіймалися, плакали…

Лолі, намагаючись триматися й не плакати, довго нашіптувала Ксені, щоб та не забула позаписувати всі пригоди.

Але, коли подруга нарешті заскочила в авто, Лолі таки розревілася.

— Ну, не треба, не плач! — Ксеня простягла їй невелику коробочку. — Це тобі. Українські запальні пісні.

— Дикі танці? — дівчинка витерла сльози.

— Атож!

Авто рушило.

— Я танцюватиму, танцюватиму під цю музику! — кричала Лолі вслід.

Дівчата всі разом проводжали Ксеню з Дариною: і Келі, і Каталіна, й Ілона, і Йорі, і Софі…

А далі все за планом: невеличка зупинка, прощання з пані Джейн, яка по-солдатськи дістала валізи з багажника і, віддавши честь дівчатам, рушила назад до табору. Потім автобус. Цього разу Ксеня із задоволенням би проспала всі дванадцять годин, але не вдалося. Спочатку біля них сидів велетень-боксер, котрий усе розповідав, що їхав на тренування, і, не вмовкаючи, хизувався м’язами та показував боксерські рукавиці. Щойно спортсмен вийшов, на його місце сів молодий чоловік, котрий усе скаржився на життя та звірявся, що втік із дому, а тепер їде назад — просити вибачення.

— Дарино, ми, мов пані Ірена, — психологи! — тихенько зауважила їй на вухо Ксеня.

Коли хлопчина нарешті вийшов, дівчата полегшено зітхнули, мріючи про кілька годин міцного сну. Але не судилося! Біля них уже сидів пан — співак церковного хору. Він усе наспівував дівчатам мелодії та намагався вивчити хоч кілька слів українською.

Так минула дорога і ось вже — здоров, Мангеттене!

Коли Дарина і Ксеня дісталися гуртожитку, було вже пізно, але Толя, Тоня, Іван та Ліза чекали на них.

— Дарино! Дарино! — кричали Толя і Тоня. — Ми живі й здорові! Ще й з відзнаками! — Толя тряс ковбойським капелюхом. — Ми там на кінному полі такого ажіотажу наробили! Дарино, ти б бачила!

Вожата усміхалася, дивлячись на свою «щасливу п’ятірку». Усі здавалися веселими, засмаглими й сповненими нових вражень.

— А я, — втрутилася Ліза, — Івана врятувала! Я в басейні допомагала, а Іван, як виявилося, плавати не вмів!

— Ну навіщо ти розповіла? — насупився хлопчик. — Ти ж обіцяла!

Уранці, доки вожаті звітувалися керівникам програми, діти обмінювалися різноманітними історіями. Виявилося, що Лізі пощастило потрапити до найцікавішого природного заповідника Флориди — парку «Еверглейдс», де живуть крокодили-алігатори.

— Там навіть можна наблизитися до них!

— Та що ти кажеш? — не вірив Толя.

— Сам дивися, — Ліза дістала фотокартку, де вона стояла прямісінько біля сіро-зеленого алігатора.

— Ой, а я би ні на крок не наблизилася! — розглядаючи фото, сказала Тоня.

— Я теж боявся! — відвернувся Іван.

— Ну так ти в нас боягуз ще той! — знову уштрикнула його Ліза.

Ксеня дивилася на руденьку дівчинку й не вірила, що боягузка Ліза так змінилася за три тижні.

— А ми бізонів бачили! — похизувався Толя. — Вони такі — ух! Удвічі більші від бичків, а красиві… Коли проїжджаєш штати Канзас чи Техас, то здивуєшся не раз, бо ті бізони ходять собі прямісінько по дорозі!

— А ти, — Ліза глянула на Ксеню, — була в скаутському таборі?

— Ні, — заперечливо усміхнулася Ксеня, згадавши про ніч на свіжому повітрі та покусані комарами місця, — то був напівскаутський дівчачий табір!

— Як це напів? — Тоня глянула допитливо.

— А так! Інколи ми ночували простонеба, можна було й частіше. Але нам не хотілося!

— А-а-а! — кивнув Толя. — А хлопців що, зовсім не було?

— Їх привозили…

— Щоби хлопців та привозили, уперше таке чую! — Толя натягнув свого капелюха й глянув діловито на Івана.

— Я теж! — насупився той.

Діти востаннє дивилися на Нью-Йорк — на місто, де в шаленому ритмі життя поглядів і не помічають.

Але щасливій п’ятірці вдалося увібрати найкращі пейзажі: довжелезний Бруклінський міст, підвісний Мангеттенський міст, Тайм-сквер — традиційне місце зустрічі Нового року, центр міста — район офісів та банків, Бродвей, що є найдовшою вулицею, публічну бібліотеку, будівлі Природознавчого музею та Музею сучасного мистецтва й високі дзеркальні хмарочоси мегаполісу… А над тим усім, здавалося, височіла статуя Свободи!

Цього разу вони потрапили в літак без пригод. І, зайнявши свої місця, розповідали, кому що вдалося скуштувати, що вивчити, що записати, що сфотографувати…

— Ксеню, що ти все пишеш? — не втрималася Ліза.

— Знаєш, як кажуть? «Подорожній без записника, мов птаха без крил».

— Хороша ідея! То ти все записувала?

— Ну…

— Ой, я, мабуть, теж так зроблю, — вона почала шукати в наплічнику зошит і ручку, а за хвилину вже й собі розпочала писати.

Коли змінювали літаки в Амстердамі, вдалося пробігтися невеличкими крамничками в аеропорту. Ліза, Тоня і Ксеня придбали мамам цибулини знаменитих голландських тюльпанів, а Толя та Іван купили по парі амулетів-черевиків.

— Ще дві години — і ми вдома! — Дарина все звіряла годинник.

Ксеня дивилася на білі хмари й згадувала… Закутавшись у м’який літній шарф, вона поринала дамками до першої зустрічі з симпатичним хлопчиком на милицях, до поляни «Ікс», до вуханя басета й до величного океану.

Діти їхали з однією валізою, а поверталися з двома. Тягли майно, майже через силу, до зали очікувань, де до них відразу ж кинулися радісні, збентежені батьки.

Ксеня випустила валізи і вони з гуркотом упали. А вона побігла до мами з татом, щоб обійняти, аж застрибуючи їм на шию.

— Ми так сумували! — один за одним повторювали батьки.

Дарина спокійно дивилася на сімейні радощі, вона вже звикла до схожих проводжань і зустрічей.

— Ну, — гукнув Толя, — коли їдемо ще?

— Коли олімпіади перемагатимете, тоді й будемо їздити! — засміялась Дарина. — А зараз давайте п’ять — і бай-бай!

Всі поїхали своїми дорогами: хтось до столичної школи, хтось — до обласної, а Ксеня — до своєї районної.

РОЗДІЛ 23. Друзі та листи

Ото гамір здійнявся, коли Ксеня повернулася до міста! Оленка, Васько та Геник перші прибігли її вітати. Роздавши подарунки, дівчинка довго розповідала про пережиті події. Дещо навіть із щоденника зачитувала.

Діти сиділи вражені. Кожен слухав із мушлі звуки океану та милувався шкатулками.

— А шарф тобі навіщо? — поцікавився Васько. — Літо ж надворі!

— Це подарунок мого найкращого друга!

— Бачиш, Генику, — зауважив хлопчик, — таки знайшла Ксеня кращого друга!

— Е-е, товариші, облиште, бо то, — Оленка захоплено додала, — інше!

— Що інше? — здивувався Геник.

— Інше воно й є інше! — засміялася Ксеня.

А коли літо скінчилося й розпочалися уроки, у школі Ксеню невпинно зупиняли й розпитували — цікаво було всім. І дівчинка розповідала. Навіть, наче вчителька географії, не забула про кліматичні особливості, про силу океану, про випари, що спричиняють шалені дощі та урагани!

Схожі дні знову звично нанизувались один на одного: школа, домашні завдання… Суєта! Єдине, що, попри шкільні навантаження та час з товаришами, Ксеня мала змогу тішитися теплими листами від іноземних друзів, а особливо від Еріка.

І ось уже вкотре цілісінький день у школі вона подумки підбирала слова, щоб, повернувшись увечері, увімкнути торшер і написати:

Любий Еріку,

Дякую тобі за листа! Якби ти бачив, що мені за нього довелося танцювати, ти б дуже сміявся. Увесь день думала про тебе та милувалася пелюстками магнолій, котрі тепер тримаю в книжці, замість закладки. Я їх охайно приклеїла на папір — вийшло дуже гарно!

У мене зараз роботи багато. Але я чекаю на літо, коли ти зможеш приїхати до нас у гості.

Ми приготуємо українські пироги та вареники. Як гадаєш, Еріку, гарна ідея?

Радію з твоїх успіхів у бейсболі. Я теж намагалася навчити своїх однокласників, але Васько (я з ним сиджу за партою) сказав, що я в цьому не тямлю. Хоча Васько, між нами кажучи, гравець теж нікудишній. Доведеться чекати літа… Думаю, що ти будеш не проти підучити нас, правда?

Я проводжу багато часу за читанням… Якось напишу тобі гарний список книжок про Україну. У нас дуже багато всього цікавого, Еріку. Дуже!

А поки — все! Передавай вітання своїй родині. Чекаю тебе!

Щиро твоя,

Ксеня.

P.S. Добре, що ти доглядаєш за папужками. Підтримуй їх знання української мови, будь ласка. Отож, кажи їм: «Ерік їде до України!»

Дівчинка заклеїла конверт, укинула його до шкільної сумки, щоб наступного дня власноруч передати поштареві.

Дорогі друзі!

Чи любите ви подорожувати? Бо я — дуже. Але зізнаюся, що найбільше люблю подорожувати з доброю книжкою. Вважаю, що книжка дозволяє нам потрапити до найнеочікуваніших місць та країн. Навіть до казкових, яких нізащо не знайти на мапі.

Куди б я не їхала — завжди беру із собою в сумку книжку, дві або навіть три. А коли лечу з України, то везу із собою назад до CULIA, де я нині навчаюся, цілу валізу книжок! І ще кілька — прихоплюю в наплічник. Щоб читати в літаку.

Найбільше я люблю пригодницькі повісті, детективи, фентезі та реалістичну прозу. Також мені подобається поезія. Цікаво, а які книжки подобаються вам?

Не знаю, як ви, але я завжди пишу листи своїм близьким і друзям, розповідаючи про враження від тієї чи іншої книжки.

Якщо ви бажаєте поділитися враженнями та думками про свої улюблені книжки, а також і про повість «Друзі за листуванням», яку ви нині тримаєте в руках, то, будь ласка, пишіть мені на e-mail: druzi@mail.com

Пропоную нам з вами стати справжнісінькими друзями за листуванням!

Як вам така ідея?

Ваша Оксана Лущевська

Content

Оксана Лущевська
Друзі за листуванням

РОЗДІЛ 1. Танцюй! Танцюй!

РОЗДІЛ 2. Ворог № 1: хроніка боротьби

РОЗДІЛ 3. Новорічний подарунок

РОЗДІЛ 4. Підготовка

РОЗДІЛ 5. Неочікувана пригода наплічника

РОЗДІЛ 6. За мною!

РОЗДІЛ 7.Ласкаво просимо!

РОЗДІЛ 8. На розі П’ятої Авеню

РОЗДІЛ 9. Другий день у країні

РОЗДІЛ 10. Новоприбульці

РОЗДІЛ 11. Танцювальний майданчик відкритий!

РОЗДІЛ 12. Захоплення

РОЗДІЛ 13. Печера кажанів

РОЗДІЛ 14. Родинне вогнище

РОЗДІЛ 15. Скаути-невдахи, або аварійні ситуації

РОЗДІЛ 16. Найкращі друзі

РОЗДІЛ 17. Спільна таємниця

РОЗДІЛ 18. День Кавуна!

РОЗДІЛ 19. Знайомство

РОЗДІЛ 20. Цікавинки

РОЗДІЛ 21. От і все!

РОЗДІЛ 22. Згідно з планом

РОЗДІЛ 23. Друзі та листи

Дорогі друзі!