Лора Лей

Белегът на Мегън

(книга 7 от "Породите")

Пролог

Те бяха създавани, не раждани. Те бяха обучавани, не отглеждани. Не беше предвидено в живота си да бъдат свободни, да се смеят, да играят или да обичат. Те бяха мъже и жени, с души изковани в огъня на ада.

Джонас Уайът се загледа в документите пред себе си — досиетата на Породите и техните половинки, мъже и жени, които бяха открили нещо уникално. Една връзка, различна от всичко, което повечето хора биха могли да познаят или разберат. Връзка, която сега много лесно можеше да обърне общественото мнение срещу тях.

Те бяха Породи. Деца на генетиката, намерили по някакъв начин милостта на Господ, или на каквото и да е там божество. Те бяха оцелели, не само въпреки генетичните изменения, но и въпреки жестокостта на техните създатели, която се беше стоварвала върху тях в продължение на десетилетия.

Съветът по генетика.

Младият мъж прокара пръсти през късата си, по войнишки подстригана коса и въздъхна тежко, а татуировката на скалпа му настръхна под късите косъмчета. Ф2-07. Обозначението на неговата лаборатория и реда на раждането му, което Съветът по генетика му бяха поставили.

Съветът по генетика, създаден преди повече от век; група от най-великите учени — биологични, физиологични и генетични експерти в света по онова време. Те бяха финансирали първата лаборатория, бяха започнали първите експерименти. Чудовища без съвест, угризения и милост.

Мъжът направи гримаса, когато се надигна от стола си и тръгна към широкия прозорец в другия край на кабинета си. Оттам той се загледа в безукорната, добре поддържана морава пред федералната сграда на Отдела по делата на Породите, разположен там.

Пъхна ръце в джобовете на панталоните си, взирайки се в образа си, отразен върху стъклото. По войнишки изправени, изпънати назад рамене; сиви копринени панталони и бяла риза обгръщаха удобно широкоплещестото му тяло. Той не изглеждаше не на място. В добрите си дни, се чувстваше не на място.

Днес не беше добър ден.

Под него уличното движение стигаше до перфектно поддържаните тревни площи и оградата от ковано желязо. Отгледани с внимание дървета изпъстряха моравата, а в ленивата сянка, която хвърляха, бяха разположени малки бели циментови пейки. Лятото беше в разгара си, вълни от топлина се разливаха по тротоарите и улиците на този пейзаж.

Столицата беше по-оживена от всякога, а политическото блато, което Джонас беше прегазвал толкова ефективно през последните месеци, беше по-дълбоко, отколкото когато и да било. Но той можеше да усети как сега го привлича по начини, както никога преди, и изпробва силно лоялността му, напомняйки му за неговите ограничения. Не обичаше да му напомнят за тях.

Той самият беше Порода. Сто и десет килограма — два метра твърда мощ на Лъвска порода и усъвършенствани инстинкти. Беше създаден да убива, не да преговаря. Но още в ранните години от живота си беше научил изтънченото изкуство на политиката, маневрирането, лъжата и изопачаването на истината. Беше се изучил толкова добре, че бе заел тази позиция с такава лекота, сякаш не му струваше никакви усилия. Беше ли той онова, от което се бе стремил да избяга? Чудовище, живеещо като човек?

Може би.

Лъвската порода беше първата създадена. Подбраните мъжка сперма и женска яйцеклетка бяха дошли от силни, яростни кръвни линии. Индианци — най-вече апахи или навахо — ирландски, шотландски, немски. Списъкът понякога изглеждаше безкраен. Веднъж избрани, те биваха променяни. Генетиците са мислели, че най-накрая са изолирали ДНК-то, което контролира определени аспекти на поведение или слабости. Човешките недостатъци били заменени с животинска сила и инстинкти.

Изключителен слух, обоняние и примитивно осъзнаване. Повишена мощ, издръжливост и съвършена мускулатура.

Генетиците бяха създали това, което смятаха, че е идеалният войник. След това бяха започнали да ги обучават.

От раждането си създанията не познаваха нито обич, нито милост. Те бяха изследвани, експериментираха върху тях, тласкаха ги до границите на духа и след това — отвъд тях.

Джонас прокара пръсти по лицето си, припомняйки си жестокостите, ужасите от лабораториите. Породи, убивани за най-малките провинения, малтретирани толкова, че мнозина умираха, крещящи в агония, докато кръвта им оцветяваше твърдите каменни подове на лабораторията. Това, което правеха с мъжете, беше достатъчно лошо. Онова, което правеха с жените…

Джонас тръсна глава, извърна се от прозореца и закрачи обратно към бюрото си, където се тръшна в стола.

Един век в ада беше зад гърба на Породите. Ако не бяха изключително внимателни, всички те щяха да бъдат запратени обратно там. Котешките породи, Вълците, малката група от Койоти, които бяха успели да издържат, човечеството се беше опитало да отстрани от генетиката си.

Лъвските породи бяха първите. Водачът на техния Прайд, Калън Лайънс, отвори вратата към свободата преди повече от седем години с чифтосването си с Меринъс Тайлър, дъщерята на влиятелен журналист и собственик на вестник. От всички видове Лъвовете наброяваха най-много, въпреки че тази численост беше жалка. Всички видове Породи възлизаха на по-малко от хиляда.

И природата, макар и желаеща те да оцелеят, беше създала един проблем, който можеше да доведе всички тях до унищожение.

Разгонване.

Джонас вдигна документа, изпратен тази сутрин от Убежището — резултатите от последните изследвания на чифтосаните двойки. Бяха по-малко от дузина. И всички те се състояха от Порода и човек.

Възпроизводството беше сложно, включваше периоди на сексуална възбуда, а за жените — омаломощаваща нужда. Котките зачеваха лесно, но резултатът от тези зачатия щеше да бъде неизвестен години напред. Това, което беше известно, беше резултатът от разгонването.

И мъжете, и жените Порода или човек бяха на същата възраст, както в деня, в който хормоните, които ги обвързваха, се бяха уравновесили в телата им.

Калън и Меринъс се бяха чифтосали преди седем години и телата им показваха забавено физическо развитие за изминалото време.

Породите щяха да бъдат прецакани, ако информацията за това изтечеше в широката общественост. Джонас можеше да си представи реакцията на кръвните расисти — крещящи и изискващи тяхното затваряне и отделяне от обществото.

И в добавка към проблема — от Убежището бяха изчезнали хора — една двойка от Породите, която беше заподозряна, че се е чифтосала. Джонас проявяваше голям интерес към жената.

Докато се взираше в документа, тихо почукване по дъбовата врата, разделяща кабинета му от този на асистентката му, отекна из облицованото с тъмна ламперия помещение.

Джонас вдигна глава, когато вратата се отвори и неговата асистентка, Миа, пристъпи вътре и затвори след себе си.

— Сенатор Кули е тук, за да се види с вас относно Националния регистър на Породите, г-н Уайът. — Устните й се повдигнаха с леко ръмжене, един къс резец проблесна бързо. — Да му кажа ли, че не сте тук?

Становището на Миа за Националния регистър беше добре известно. Породите се бореха за това от месеци. Частният регистър, който се намираше в офиса на Джонас беше всичко, което бе необходимо засега.

— Можеш да го поканиш да влезе. — Мъжът остави документа на бюрото и се облегна назад в стола си. — И, Миа, имам нужда от цялата информация, която можеш да получиш за Марк и Ейми. Провери дали са имали близки контакти с други Породи, както и дали са общували с обикновени хора.

— Да, сър. Ще го направя веднага. Също така имате обяд в един часа със сенатор Тайлър и неговия брат, и коктейл довечера у Дрей Хамптън. Нито една от уговорените срещи не може да бъде отменена.

Джонас кимна; Миа беше толкова компетентна в работата си, колкото той в своята.

— Покани Кули да влезе и се свържи с Брейдън Арнес по телефона, веднага след тръгването на сенатора. Имам работа за него.

Тя кимна енергично, преди да се обърне и да тръгне пъргаво обратно към офиса си.

Джонас издърпа папката със законопроекта за Регистъра на Породите от останалите на бюрото си и я отвори небрежно. Нямаше намерение да се съгласява с някои части от него, но понякога… Понякога е по-добре да се играе играта.

Породата погледна нагоре, когато сенатор Кули влезе в стаята. Беше на средна възраст, тесните му по рождение очи и острият нос му придаваха вид на плъх. Тънка усмивка опъваше лицето на сенатора, правейки го да изглежда весел, спокоен.

Джонас потисна една уморена въздишка. Още една игра. Още една лъжа. А той знаеше, че за да оцелеят, лъжите трябва да продължат.

Първа глава

Южно Ню Мексико, 2023 г.

Евънесенс[1] звучаха от високоговорителите на Рейндж Райдъра, новата линия патрулиращи превозни средства със задвижване четири по четири, специално конструирани за неравен пустинен терен. Лекото поклащане на автомобила, дължащо се на отделното окачване на всяка гума, му позволяваше лесно да преминава терена, а леещата се от вътрешността ритмична музика осигуряваше успокояващ комфорт.

Музиката беше стара, но подхождаше на настроението й. Мрачна, изпълнена с енергия и жажда за живот. Но под ритъма, Мегън Фийлдс можеше да усети нишки от емоция, заплитащи се около нея, пронизващи съзнанието й. Чужди емоции, болката на някой друг. Талантите на емпат[2], които притежаваше, бяха нейното проклятие. Пустинята обикновено беше спасението й. Досега. Двете някак си бяха успели да застанат една срещу друга.

Патрулирането в пустинята никога не беше забавно, но само в редки случаи ставаше опасно. Младата жена знаеше това. Там беше идеалното място, където да се покрие някой престъпник. Лесно за преминаване и почти невъзможно за адекватно наблюдение от силите на реда, беше идеалната среда за двукраките мършояди, които измъчваха невинни човешки същества.

Мегън Фийлдс игнорира музиката, звучаща около нея, намести тъмните очила, които предпазваха очите й от палещото слънце и огледа терена около себе си. Пуста, с преливащи се ръждиви петна златисто кафява окраска и по-тъмно бронзовокафяво, с неравномерни петна зелено, земята изглеждаше празна, опустошена, забравена.

Понякога тя се питаше дали е единствената, която може да види красотата на земята наоколо. Пещерите, скрити в сенките на дънерите, малките, добре прикрити местенца с тучно великолепие. Това беше страна на чудесата, скрита зад храсталаци и къпинаци, които първи улавяха окото.

И ако инстинктът не я лъжеше, май имаше компания в тази нейна пустинна страна на чудесата. Усещаше как по тила й се промъква усещане за безпокойство, което предизвика напрежение в цялото й тяло.

Мегън спря до ръба на едно дълбоко дере, очите й се присвиха към следите от гуми, водещи към него. Те бяха сравнително пресни и прорязваха дълбоко песъчливата почва като небрежно нанесена рана. При вида им по плътта й пробягнаха тръпки, прекъсващи спокойствието, което я изпълваше преди това.

Младата жена насочи погледа си към данните, вървящи на малкия екран от дясната страна на волана. Там имаше съобщение за изчезнал турист от Карлсбад, различни бюлетини и откраднати автомобили.

Тя се почеса замислено по върха на носа, преди да намали музиката и да поднесе микрофона, който беше прикрепен на радиоприемника, към ухото си.

Не можеше да пренебрегне това. Адреналинът пулсираше в нея, дразнейки вече чувствителните рецептори в мозъка й.

Имаше нещо в дерето. Нещо, с което може би трябваше да се бие, срещу което може би трябваше да се изправи, без присъствието на останалите. Възможност да усмири нервната, неудържима енергия, която рядко намираше отдушник.

— Контрол, аз съм при дере Б-4. Има признаци за скорошно навлизане в дерето. Имате ли данни за някакви превозни средства вътре или извън него?

— Нямаме, Фийлдс. — Лени Бланшар, офицер по сателитните съобщения и главно момче за всичко, отговори с ленив, провлечен тон. — Нямаме засечено движение за изминалия месец. GPS-ът[3] показва само твоя автомобил.

Мегън почука с пръсти по волана, устните й се свиха замислено, докато се взираше в следите.

Не беше необичайно за някои хора да изключват GPS-те си, когато не искаха да ги използват, въпреки че беше много неправилно и в определени райони можеше да доведе до големи глоби. Това беше един от тези райони.

Опасността почти блестеше във вълните от топлина, които се носеха над автомобила.

Вземайки бързо решение, тя излезе от Райдъра, мина пред него и се наведе, за да проучи по-внимателно следите от гуми. Характерни за офроуд гумите отпечатъци се врязваха дълбоко в земята, като се спускаха по стръмния склон към тясната долина долу.

Мегън се протегна, пръстите й преминаха по следите, докато се опитваше да се съсредоточи върху отпечатъците и емоциите, идващи от тях.

Страх. Решителност. Усещаше емоциите от вътрешността на автомобила върху следите в ронливия пясък и пръстта.

Взирайки се в пространството, тя се премести по-надясно, пръстите й пробягаха по ръба на друг отпечатък. Планински обувки. Някой бе последвал автомобила пеша. И със сигурност не беше там заради пейзажа.

Младата жена потърка брадичка намръщено, докато се опитваше да си припомни уроците за проследяване, които дядо й й бе преподал, още когато тя беше малко момиче. Следите бяха най-малко отпреди двадесет и четири, но не повече от четиридесет и осем часа. Тези от обувките бяха по-скорошни, в рамките на последните осем или десет часа.

Тогава Мегън наклони глава, очите й се присвиха от липсата на емоция или чувство, която идваше от докосването на отпечатъците. Те бяха спокойни, съсредоточени. Сякаш този, който ги беше оставил, докато е вървял надолу към дерето, не познаваше страх, нито гняв, никаква емоция.

— Контрол, тръгвам да проуча — съобщи тя, като се изправи на крака и се върна обратно в автомобила си. — Има доказателства, че някой е следвал превозното средство пеша. Може да е нашият изчезнал турист от Втори район.

— Мястото е на мили разстояние, Фийлдс — посочи Лени. — Хубава двудневна екскурзия.

— Да, но кой, по дяволите, може да е сигурен, като наоколо има толкова глупаци — въздъхна Мегън, затвори вратата и закопча отново колана си. — Ще проверя, преди да се прибера вкъщи. Фийлдс: край.

Запали двигателя на автомобила с едно завъртане на ключа и се отправи надолу по стръмния, разоран от милионите порои, които го бяха заливали през вековете, път.

Маневрирайки бавно, младата жена държеше очите си присвити, оглеждайки за следи от автомобила или туриста. Широкото дере се разделяше на няколко по-малки ръкава, някои от които водеха към скрити пещери, наводнявани лесно по време на дъждовния сезон, а други лъкатушеха дълбоко в земята, преди постепенно да се стеснят в края си.

Това дере беше по-дълбоко от повечето други и стръмните му стени спокойно стигаха от три до пет метра над пясъчната основа. Скални камари и дълбоки кратери бяха изсечени в стените — доказателство за невероятната сила на водата, издълбала път в скалите. В средата на всичко това следите от гуми продължаваха, като се губеха зад един стръмен завой.

Мегън наблюдаваше завоя, докато го приближаваше бавно. Усещаше едно нарастващо чувство на опасност, докато се движеше напред, сякаш тук нещо не беше наред. Слънцето изглеждаше прекалено ярко, топлината, излъчваща се от капака на Райдъра, беше прекалено силна.

Внезапно всичките й сетива се изостриха. Застана нащрек от изпълнилото я чувство за надвиснала заплаха.

Вземайки завоя, Мегън спря бавно, взирайки се в черния джип, стоящ безмълвно под златните лъчи на слънцето.

Проклятие. Не бе очаквала точно това.

Автомобилът, макар и не толкова пригоден за пустинни условия като нейния, определено беше конструиран за офроуд маневриране. Тежките, прорязващи земята гуми бяха направени така, че лесно да го придвижват през кална или песъчлива почва. Поне когато не бяха гладки като тези.

Мегън огледа стените на дерето, а очите й се присвиха срещу слънцето, докато включваше защитата на Райдъра. Бученето и вибрациите на протекторите на гумите, плъзгащи се на място, заедно с активирането на бронирания щит бяха с еднакъв ритъм с ускореното биене на сърцето й.

Смърт. Сега я усещаше.

— Фийлдс, забелязахме активирането на защитата на автомобила ти. В беда ли си? — гласът на Лени внезапно бе станал тревожен.

— Не, Контрол. Все още не — отговори жената, докато проверяваше пистолета си. Тя сложи допълнителен пълнител с патрони в жилетката си и освободи колана на седалката. — Открих автомобила. Изглежда изоставен, всичките гуми са спукани, прозорците са разбити. Отивам по-близо, за да погледна.

Мегън пое дълбоко дъх, борейки се да блокира остатъците от ужас, пулсиращи из дерето. Смърт. Гърдите й се стегнаха и белите дробове я заболяха, докато се принуждаваше да вкара въздух в тях, опитвайки се да преодолее чистата мъка, която я завладяваше.

Провалих се… Мегън трепна от внезапната, случайна емоция, която се понесе към нея. Не беше нейна мисъл, нито неин провал, но усети как пронизва душата й.

Именно поради тази причина тя се скри в пустинята. Заради това проклятие, тя не беше човек, с когото да се работи спокойно, или в екип.

Заради това, което почувства сега, тя знаеше, че никога няма да може да върши работата, за която винаги беше мечтала. Способностите на емпат разсейваха вниманието й и я теглеха толкова дълбоко в блатото от емоции, които течаха от другите, че концентрацията и контролът й започваха да се рушат.

Мегън вдиша дълбоко, решена да отблъсне болката и яростта на чуждите емоции, като се опита да намери причината за съществуването им.

— Недей, Фийлдс — гласът на братовчед й, шериф Ланс Джейкъбс, дойде от приемника. — Излез от това дере и чакай подкрепление. Всички хеликоптери са извън обсег и не са в състояние да помогнат. Тръгвам веднага заедно с Крауфорд.

Мегън изсумтя. Можеше да чуе решителността в гласа му.

— Аз не съм от онези, които само пишат глоби за паркиране, шефе — провлече тя. — Независимо от опитите ти да ме направиш такава. Следите от гуми в дерето са, в най-добрия случай, от двадесет и четири часа. Каквото и да се е случило тук, е свършило вече.

Поне се надяваше.

Мегън активира дисплея на предното стъкло, следейки за признаци на живот в дерето. Сега не можеше да се довери на сетивата си, те бяха залети от яростта и болката, които струяха от автомобила пред нея. Но имаше чувството, че наистина не е сама.

— Дисплеят показва, че в дерето няма признаци на живот. Ще отида на първоначален оглед, докато ви чакам. — Проклятието му беше приглушено, но безсилието — не. Ланс знаеше за проблемите, които беше имала по време на обучението в Полицейската академия, точно както знаеше, че това е причината тя да се върне вкъщи, вместо да приеме някое от предложенията, които беше получила от по-големите градове.

— Действай изключително предпазливо, Мегън — предупреди я той. — Не ми харесва предчувствието ми за това.

Нито на нея.

Младата жена излезе от автомобила и сведе глава при тишината в дерето. Сякаш всичкият живот беше напуснал района. Обикновено той щеше да бъде изпълнен с шепота на птичи крила, малки животни и насекоми, борещи се за храна и оцеляване. Това дере беше едно от малкото места, които успяваха да задържат влага в малките пещери, издълбани от водата. Трябваше да има живот тук.

Но имаше само смърт.

Странна, ужасяваща миризма изпълваше въздуха. Мирисът на смърт се обви около нея, гъст и изпълнен със заплаха в късната следобедна тишина. Мегън почувства как напрежението се сгъсти, и това не беше само нейното напрежение.

— Ланс, тук вони. — Тя чу собствения си глас да трепери, докато се взираше в джипа, блестящ под парещото слънце.

Гърдите й се стегнаха, когато съзря две тела през силно затъмненото, почти разбито стъкло.

— По дяволите, Мегън, махай се от там — изсъска Ланс, а гласът му беше натежал от ужас.

Тръпки пробягаха по скалпа й, по раменете и стегнаха мускулите й, докато отблъскваше усещанията и се опитваше да разбере по-добре онова, което беше там. Извади електрошоковия си пистолет Уондър[4] от кобура на бедрото си и го стисна уверено. Сетивата й бушуваха и изпращаха адреналин, който препускаше из тялото й, докато вървеше към автомобила.

Проклятие, искаше й се да има истинско оръжие, вместо Уондъра, използван при патрулиране. Той само забавяше престъпника, вместо да го рани. Най-голямото му предимство беше широкият обхват, а един от недостатъците му беше невъзможността да се предскаже ефекта му в дадена ситуация.

— Автомобилът е осеян с дупки от куршуми. Имаме най-малко двама мъртви — заговори тя в микрофона, предавайки информацията, която откри в контролния център.

Прозорците на джипа бяха пробити от куршуми. Гумите бяха разкъсани от тях, скалите, издигащи се отстрани на дерето бяха ожулени от изстрелите. Миризмата на смърт обгръщаше мястото, а горещината и касапницата вътре в автомобила накара вътрешностите й да се свият, докато наблюдаваше сцената.

— Определено двама мъртви — докладва Мегън, като отстъпи назад. — Господи, Ланс, майките им не биха моли да ги идентифицират. — Куршумите бяха разкъсали горната част на труповете и значителна част от лицата.

— Мегън, връщай се в Райдъра веднага! — нареди Ланс, гласът му беше остър като стомана.

Младата жена усети как косъмчетата на тила й настръхват, когато по гръбнака й пробягаха тръпки. Обръщайки се бавно, тя присви очи към високите стени на дерето. Адреналинът нахлу в тялото й и сетивата й започнаха да се бунтуват. Някой я наблюдаваше.

— Инфрачервените лъчи не показват признаци на живот… — размишляваше тя на глас. Някак си нещо беше причинило смущение в показанията на системата, защото Мегън знаеше, че някой или нещо е там.

Усещаше очи да я гледат, към нея течеше злоба.

Пръстът й се стегна на спусъка на оръжието, когато усети засилването на опасността. Къде? Откъде идваше? Усещаше, че я наблюдават, следят всяко нейно движение, и все пак сензорите в автомобила не показваха признаци на живот.

— Връщам се обратно — съгласи се тя. — Нещо се е объркало на Райдъра, Ланс. Провери го. Не показва признаци на живот…

Ланс ругаеше, крещейки на Лени да открие хеликоптерите, да подготви отряда си за потегляне. Подкрепление. Да, сега имаше нужда от подкрепление.

Мегън усещаше очите, впити в нея. Дори по-лошо, можеше да усети оръжията.

Отстъпи назад, погледът й сканира дерето, докато сърцето й препускаше в гърдите. Устата й пресъхна, а тялото й се напрегна от желание да се обърне и да избяга.

Беше на половината път до Райдъра, когато усети първите изстрели. Действително можеше да почувства злонамерената енергия потичаща към нея, секунда преди да се хвърли напред към една от пещерите, издълбани в стената на дерето.

Насилието избухна във въздуха. Куршумите разкъсваха песъчливата почва, движеха се като светкавици из дерето и отнасяха парчета от скалната стена на пещерата, в която се бе хвърлила.

— Мегън. Мегън, докладвай! — Ланс крещеше в ухото й, докато тя се прилепваше към съмнителната защита на една малка вдлъбнатина, която водата бе изрязала от едната страна на стената, пазеща тялото й далеч от входа.

— Най-малко двама — отсече тя в микрофона, държейки очите си приковани към входа и малката част от външния свят, която можеше да види от позицията си. — Колко далеч каза, че са хеликоптерите?

— Казах, че са прекалено далеч — изръмжа Ланс яростно. — По дяволите, Мегън, твърде далеч сме от теб.

Да. Спомни си сега. Проклятие. Това беше кофти.

Държейки оръжието си в готовност, тя се премести внимателно, за да надникне покрай защитата на вдлъбнатината, да усети движението извън пещерата. Наведе се точно навреме — да спаси главата си, когато куршумите се изсипаха около нея отново.

— Опиши ми какво става. Тръгнахме към теб, но сме на най-малко един час разстояние.

Мегън можеше да чуе силата на дъха му зад думите, доказателство, че той бяга от контролния център към автомобила си.

Един час.

Човече, тя беше толкова прецакана.

— Скрих се в една малка пещера. Има поне един нападател с ясна видимост към входа, който ме държи на мушка. Не мога обаче да кажа какво се случва отвън. — Мегън преглътна тежко. — Ланс, няма да издържа един час.

По плътта й пробягаха тръпки, предчувствие за засилване на опасността, въздухът се сгъсти около нея, стана по-тежък, по-горещ. Времето сякаш застина, започна да се движи със скоростта на костенурка. Толкова много неща можеха да се случат за един час.

От приемника бушуваха гласове като фон, звук от пищящи гуми, когато автомобилите изреваха.

— Не мърдай! — Мегън трепна от яростта в гласа на Ланс. — Дръж оръжието си насочено към входа и, по дяволите, стой, където си.

— Да, това беше и моето намерение — отвърна тя, като вдиша дълбоко. — Какво, по дяволите, става тук, Ланс? Защо се навъртат наоколо след убийството?

Това не се връзваше. Който и да беше убил онези двамата, трябваше отдавна да си е тръгнал, а не да чака, за да види кой ще открие телата.

И защо не беше усетила убийците? Би трябвало да ги усети, дори ако сензорите не ги засекат.

— Ами, защо просто не ги попиташ, любопитке? — изръмжа Ланс от микрофона. — Мамка му, казах ти да се върнеш. Не ти ли казах?

Братовчеди! Те винаги казват: Казах ти.

— Да, добре, каза ми също и да седна изправено и да изглеждам хубава. Откога започнах да те слушам?

По гърба й се стече пот, когато нуждата да се раздвижи стегна мускулите й. Куршумите заваляха откъм входа отново. Мегън се прилепи по-плътно към стената и се опита да стане едно цяло с камъка. По дяволите, всичко, от което се нуждаеше, беше малко повече място.

— Мамка му — изхриптя жената. — Тези бяха близо. По дяволите, Ланс, наистина ми се иска да побързаш.

Тя изпищя, когато куршумите разцепиха входа отново, удариха по-ниско до земята и разпръскаха пясъка пред нея, докато тя се опитваше да пропълзи по-нагоре по стената, за да попречи на смъртоносните снаряди да се забият в краката й.

— Твоето момиче трябва да бъде напляскано, Ланс — странният, арогантен глас, дошъл от приемника, я накара да застине от шок, когато линията внезапно се изпълни с тишина.

Спокоен. Съсредоточен. Нямаше бурни емоции, които да я залеят, когато чу гласа, нямаше остатъци от минали болки или изгубени мечти. Имаше само непрекъснат кръг от спокойствие.

Мегън се вкопчи в него. Усети как се заплита около нея, почувства близостта на гласа, въпреки сардоничното веселие в него.

— Къде си, Брейдън? — Ланс звучеше ужасено, когато Мегън избегна нов залп. Който и да се намираше отвън, очевидно се беше преместил, за да получи по-добър ъгъл към плитката пещера. Куршумите достигаха по-близо до нея, откъсваха парчета от стената и посипваха остри снаряди от камък.

— Достатъчно близо — грубият, ръмжащ тон на гласа му изпрати тръпки по гръбнака й, докато тя се притискаше по-силно към скалата зад гърба й.

— Ако си достатъчно близо, стреляй, по дяволите! — Мегън покри лицето си с ръка, когато гръмнаха още изстрели, изпращащи дъжд от камъни, които експлодираха около главата й.

Привеждайки се, тя се прицели и стреля два пъти в дерето към предполагаемата позиция на нападателя си, след това се хвърли към другата страна на стената и се загледа с ужас как скалата, до която беше стояла, поема пет силни залпа. Добре, това беше достатъчно близо до смъртта, както винаги бе искала.

— Учтивостта е важна, бейби. — Веселието в гласа му почти накара устните й да се извият в отговор, когато Мегън се премести по-навътре в пещерата. — Кажи моля.

Шок заля тялото й, когато в слушалката прозвуча сподавен смях.

— Моля? — попита тя яростно, докато мимолетната развеселеност се разсейваше.

— Ето така. Виждаш ли, че не боли?

Мегън изпищя, когато две силни ръце се обвиха около нея в мрака и мъжът погали с дъха си ухото й.

Лакътят й се заби назад в един твърд корем, когато тя се опита да извие крака си около глезена му и да го извади от равновесие. Всичко, което успя да постигне, беше внезапно стягане на ръцете му и дъхът изсвистя от гърдите й.

Адреналинът бликна в нея като фойерверки извън контрол. Той я държеше, обуздаваше я. Шок, страх и преобладаващият инстинкт за оцеляване, бяха всичко, което тя усещаше в този момент. За първи път в живота й чувствата на другите — отчаянието, страховете и гневът на тези около нея, не заливаха съзнанието й. Само нуждата да оцелее.

— Успокой се. Кавалерията е тук. Или нейна версия, както и да е — тихият му смях не успя да възпре прилива на страх и инстинктивното желание да се бори.

— Можеш ли да я измъкнеш? — Мегън само неясно осъзна, че Ланс излая въпроса в слушалките.

— Мога и ще го направя, ако тя спре да се бори с мен като малка тигрица. — Младата жена бе вдигната във въздуха, когато тъмният мъжки глас се задълбочи. — Имаш ли претенции към нея, Джейкъбс? Мисля, че бих искал да я задържа.

Да я задържи? Какво, по дяволите, да не би да беше трофей? Мегън изсумтя, докато се опитваше да го сръга с лакът отново и да го извади от равновесие.

— Разкарай я оттам, по дяволите. Искаш да рискуваш — това е твоята глава. Ние сме на път.

— Пусни ме! — Изпълни я задоволство, когато най-сетне успя да нанесе удар, който го накара да се стегне, хватката му се охлаби достатъчно, за да се отскубне и да се обърне към него.

Тъмни кехлибарени очи се взираха в нея, цветът се засилваше от тъмнината в пещерата.

Спокойствие. То се обви около нея, приглади изострените ръбове на нервите й, принуждавайки я да се съсредоточи.

— Ако ще стреляш, побързай и го направи. — Някакво ръмжене сякаш се промъкваше в гласа му, когато по потъмнялото му от слънцето лице проблеснаха бели зъби. — В противен случай, ще се превърнем в храна за вълците, ако не стигнем до Райдъра ми, преди да ни хванат.

Вече можеше да чуе гласовете извън пещерата. Очевидно бяха повече от един и се приближаваха.

Мегън наведе пистолета си и въздъхна тежко, докато контролът й бавно се възвръщаше.

— Не мисля, че те харесвам — сопна се тя, като се обърна и започна да си проправя път към един тъмен, почти скрит процеп в скалната стена. Тези процепи често се образуваха, когато някой от притоците на реката напукваше по-слабите части на пещерите. Беше толкова широк, колкото да минат през него — дълбок, тъмен, и задушаващо горещ. Тясното пространство обви около нея уханието на мъж, вместо на смърт.

И, о, боже, той ухаеше хубаво. Тъмен и мъжествен като самата земя — топла, твърда и богата от живот. Дяволски прекалено съблазнителен. Защото внезапно не опасността, която ги преследваше, изпълни Мегън. Беше ароматът на мъжа пред нея и чувствените светкавици от усещания, които изпрати по тялото й. Той я накара да мисли за секс.

— Добре. Противоречието само прави живота по-интересен.

Този мъж беше луд, но на нея това й хареса. Усещаше как сърцето й препуска заради опасността, адреналинът подсилва сетивата й, надигащи се в нея с такава естествена висота, че почти я зашеметяваше.

Движеха се бързо и само след няколко минути тънките нишки на слънчевата светлина започнаха да осветяват пътя им.

— Отвън сме — съобщи Брейдън, когато минаха през входа и хукнаха към неговия Райдър, паркиран точно отпред.

— Ние сме на път — повтори Ланс. — Разкарай я от там…

— Не! — Мегън се обърна към мускулестото, диво създание, което скочи на шофьорското място в автомобила, когато тя се завъртя в пасажерската седалка.

Поради някаква причина тя вече не можеше да усеща гнева, желанието за убийство, ужаса и страха, които отекваха в долината. С пристигането на този човек и спокойствието, което сякаш се разпростираше от него като щит, който блокира тези шокиращи емоции, тя отново бе съсредоточена.

— Мога да го направя. — Тя имаше нужда да се бие. Да докаже на себе си, че може. — Не можем да позволим да им се размине. Те убиха и ме чакаха. Трябва да разберем защо.

Той се обърна — необикновено оцветените му очи издаваха развеселено одобрение, а една крива усмивка изви твърдите му, чувствени устни.

— Да ги хванем тогава…

— По дяволите, не! — изкрещя Ланс. — Проклет да си, Брейдън, разкарай я оттам.

Мегън продължи да гледа Брейдън, докато той омотаваше къса кожена лента около златистокафявата си коса и я завърза на тила си.

— Мегън Фийлдс — младата жена протегна ръка, докато вълнението се изливаше от нея.

— Брейдън Арнес. — Ръкостискането му беше здраво, силно и изпрати импулс от енергия, който прониза ръката й и отекна по цялото й тяло. Но от него не идваше нито една от буйните емоции, които тя усещаше от останалите хора. Емоции, които обикновено я оставяха изцедена и неспособна да мисли ясно. Почувства разсейване на останки от по-ранно насилие, ужаса от смърт, но не тя беше отговорна за това; сякаш спокойствието, което той произвеждаше, се разгръщаше към всички около него.

— Брейдън, тя не е достатъчно опитна. Върни я обратно в контролния център — нареди отново Ланс. — Ние можем да се справим с това.

Очите на Брейдън се присвиха, докато я наблюдаваше. Небрежно изключи приемането с едно щракване на микрофона, докато очите му се взираха в нейните.

— Обичаш ли да живееш опасно? — Клепачите му се спуснаха. Гладен, почти сексуален израз премина по лицето му.

Една усмивка трепна по устните на Мегън, когато изключи и своя микрофон.

— Аз живея за опасността.

Брейдън се завъртя на седалката си, запали мощния двигател на Райдъра и го форсира. Без предпазни колани, без нито една предупредителна дума, той завъртя рязко волана и автомобила забуксува по песъчливата почва, когато пое към дерето.

— Протектори на гумите и брониран щит включени. — Мегън активира настройките за сигурност, преди да провери оръжието си и да свали прозореца от нейната страна.

Куршумите й щяха да преминат през защитното поле без проблеми, но всичко, изстреляно към него щеше да експлодира безвредно, преди да докосне автомобила. Или поне в повечето случаи.

— Неправилно оръжие.

Мегън се обърна и очите й се разшириха, когато Брейдън се протегна към пода между седалките и извади една автоматична пушка с лазерно насочване.

— Пробвай това.

Абсолютно незаконно.

Харесваше й!

Мегън отвори съзнанието си за спокойствието, което идваше от Брейдън, концентрира се върху него, позволявайки му да се слее с нейните собствени крехки брони, и констатира, че е по-лесно, отколкото можеше да си представи, докато изпробваше тежестта на оръжието, което той й подаде.

Напълно автоматичната пушка с лазерно насочване изстреля един смъртоносно точен залп, който остави дупка с размера на Гранд Каньон в единия от мъжете.

Също като човека, и оръжията, които притежаваше, не носеха остатъци от насилие или ярост. Те бяха инструменти, нищо повече.

— Мъртвите не могат да отговарят на въпроси, скъпа — напомни й Брейдън, когато тя му хвърли един пронизващ поглед.

— Ланс ще застреля и двама ни. — Смръщване замени удоволствието й.

— Да, но неговите куршуми не убиват — изсумтя мъжът. — Проклети полицейски глупости. Какво се случи с добрите стари дни?

Мегън се обърна. Подпря цевта на пушката на прозореца щом ускориха след завоя на дерето, където се намираше нейният Райдър. Оръдеен огън се взриви в бронята им.

— На три часа — изкрещя Брейдън местоположението. — Прати ги в ада.

Пръстът й се стегна на спусъка, подпря пушката и на рамото си за допълнителна опора и позволи на оръжието да я удари, когато дръпна спусъка и сякаш запрати стрели на смъртта към стената на дерето.

Куршумите рикошираха в щита, докато минаваха, секунда преди Мегън да види падането на първото тяло.

— Един по-малко. — Тя пусна спусъка и се притисна в седалката, когато Брейдън направи рязък завой за второто преминаване.

— Вторият бяга. Ето го. — Вместо да включи топлинния радар на предното стъкло, мъжът посочи към мястото, където някаква сянка се движеше по горната част на една пукнатина. — Ще го раниш ли или ще го очистиш?

Убийство или залавяне.

— Ще го раня. Искам отговори. — Мегън извади собственото си оръжие. — Да действаме.

Оживление раздвижи кръвта в тялото й, когато гумите се врязаха в земята и автомобилът се закова на една равнина в дерето.

Жената се прицели, гледайки внимателно през лазерния мерник на оръжието.

— Не гледай през този шибан мерник — изръмжа Брейдън. — Използвай вътрешното си чувство. Тези лазерни мерници са за лигльовци.

Мегън облиза нервно пресъхналите си устни, пое дълбоко дъх и се загледа в нападателя, който бягаше. Вдигна оръжието малко по-високо, отколкото мерникът изискваше и позволи на сетивата си да експлодират, да се протегнат към оръжието, както нейният дядо от племето навахо я беше научил, вместо да разчита на прицела, както по време на обучението си.

Изстреля първия залп и изруга тихо, когато куршумът отскочи далеч, точно над главата на мишената й.

Бързо се пренастрои и стреля отново два пъти в бърза последователност. С чувство на удовлетворение видя как изстрелът попада в целта.

— Приготви се. — Райдърът се завъртя, спря рязко и Брейдън скочи от автомобила, за да го хване.

— По дяволите, това не беше честно. — Мегън хукна зад него. — Аз го повалих, аз ще го закопчая.

Силен рев избухна от гърлото на Брейдън, докато се бореше с нападателя, който ръмжеше диво и напрегнато. Мегън отстъпи шокирано назад, докато гледаше как извитите зъби проблясват от двете страни на устата на нападателя, миг преди да се впият в рамото на Брейдън.

Юмрукът на Брейдън се заби отстрани в главата му, а от гърдите му излезе яростен рев, когато страшни, дълги кучешки зъби се разкриха при животинското ръмжене от устните му.

И двамата бяха Породи.

Изведнъж, мъжът, който беше неин съконспиратор в приключението, се бе оказал една примитивна, неизвестна заплаха. Като оставеше настрана факта, че Брейдън очевидно познаваше Ланс, Мегън не беше сигурна, че братовчед й познава добре човека, пред когото стоеше тя сега.

Шокът я приковаваше на място. Мегън се отдръпна още назад с широко отворени очи. Юмрукът на Брейдън уцели незащитения корем на стрелеца и му изкара въздуха, след което нанесе нов силен удар в лицето, последван от обезвреждащ удар в уязвимия врат.

Той беше достатъчно силен да изпрати другия в безсъзнание. Достатъчно мощен да предизвика тръпка на ужас у Мегън. Младата жена включи микрофона си и активира слушалката в ухото си, докато насочваше оръжието си към Брейдън. Беше също достатъчно силен, че следващия удар, който нанесеше, можеше да убие единственото живо същество, което можеше да каже какво се бе случило тук.

— Отдръпни се от него — нареди тя, извисявайки глас над животинското ръмжене, тътнещо в гърдите му. Това щеше да бъде секси, ако не звучеше толкова дяволски застрашително. — Веднага.

Мегън не можеше да си позволи да му се довери. Не можеше да усети Брейдън, не можеше да го чете, както правеше с другите. И изведнъж, тя не беше толкова сигурна, че той също не е враг.

— Мегън? Мегън? Ти ли си? Благодаря на бога! — гласът на Ланс крещеше в ухото й. — Ние сме на път с един частен хеликоптер. Време до пристигането — пет минути. Какво е вашето положение?

— Мислех, че ти харесва да живееш опасно. — Кучешките зъби проблеснаха отново, когато от гърдите на Брейдън прозвуча ръмжене и той тръгна към нея.

Мегън стреля в краката му, принуждавайки го да спре рязко и да се втренчи в нея изненадано. Веждите му се повдигнаха подигравателно.

— Не бих се приближила повече, ако бях на твое място — предупреди го тя решително.

Той включи микрофона си.

— Ланс, твоето момиче не иска да повярва, че съм от добрите. Успокой я, а? Преди да ми пробие дупка в петата. — Тя се прицели по-високо. — Или на някое по-важно място.

Породата се смееше. Кучият син я гледаше и се смееше. Без гняв, без ярост, без никакво желание за отмъщение срещу нея.

Мегън усети веселието му. То се освободи около нея като ласка, когато тя пое дълбоко дъх, насилвайки се да се освободи от въздействието на спокойствието, в което бе допуснала да се потопи. Неговото спокойствие.

— Вие двамата смятате, че това е забавление и време за игри? — Ланс крещеше заради звука на хеликоптера, който идваше от разстояние. — Мегън, ако го застреляш, ще ти нашаря кожата, със сигурност. Никога няма да станеш от бюрото, на което ще те заточа. Чу ли ме? Отдръпни се, по дяволите.

Тя държеше пистолета насочен към Брейдън. Добре, Ланс му вярваше, но дали братовчед й знаеше кой е и с какво се занимава тук?

— Ситуацията е овладяна — докладва Мегън. — Но смятам да бъда внимателна и да държа Котарака в чизми под око, докато дойдеш тук.

Очите на Брейдън се присвиха от прякора, а комуникационната линия се изпълни с тишина, потвърждавайки подозрението, че той е Лъвска порода. Зъбите на Койота бяха силно извити, а на Лъва — прави. Той може да не беше враг, но не беше точно безопасен.

Секунда по-късно, Ланс изпъшка.

— Мегън, скъпа, закопаваш се в дупка, от която няма да успееш да се измъкнеш.

Ако начинът, по който момчето котка гледаше към нея, беше някакъв показател, тя вече го бе сторила. Гневът се въртеше в златистите дълбини на очите му, когато обърна микрофона нагоре и скръсти ръце на впечатляващо широкия си гръден кош.

Мегън обаче не усещаше гнева. Той не се блъскаше в главата й, не разкъсваше нервите й. Беше сдържан в него. По дяволите, наистина можеше да започне да го харесва. Може би.

— Преди малко ти хареса да живееш опасно. — Грубият тембър на гласа му изпрати тръпки по гръбнака й. — Следващия път, ще те оставя да се забъркаш с Койотите и ще си намеря хубаво място, където да седя и да гледам.

— Да, направи го. — Младата жена не позволи на пистолета да се поколебае повече от сантиметър.

Мегън усещаше напрежението във въздуха, въпреки неговата видимо небрежна поза. Той чакаше удобен случай, следеше я за проява на слабост. И тя можеше да го усети, чувстваше готовността му да я унищожи, пулсираща в кръвта й.

Беше повече вълнуващо, отколкото болезнено. Вълнуващо, когато би трябвало да бъде ужасяващо.

Брейдън поклати глава с престорена тъга, измамно ленивата поза на мощното му тяло почти я излъга да свали гарда. Дънките свободно покриваха силните му крака, а сивата тениска обгръщаше широкия гръден кош. Беше ходеща сексмашина и блясъкът в необикновените му очи й показваше, че той го знае.

— Бяхме страхотен отбор — въздъхна Породата, докато звукът на хеликоптера се засилваше. — Много лошо, Мегън. Най-накрая бях започнал да се забавлявам.

Той скочи към нея. Проклятие. Без предупреждение, без мисъл, никакъв знак какво ще направи, преди да го стори. Просто го направи.

Пистолетът излетя от ръката й, тя се удари в земята, дъхът й излезе шумно от гърдите, когато тежкото му тяло я покри и разгорещи.

— До по-късно, бейби. — Брейдън ухапа ухото й, след това скочи на крака и хукна към Райдъра си. Секунда по-късно я обгърна прах, когато той прелетя през дерето и изчезна зад един завой. Звукът на хеликоптера ставаше все по-близък.

Боже, можеше ли този ден да стане по-лош?

Вашингтон, окръг Колумбия

Сенатор Макън Кули се намръщи недоволно, когато мобилният му телефон започна да вибрира в джоба на сакото му, принуждавайки го да откъсне вниманието си от Устава на Закона за породите, който в момента преглеждаше. Наредбите, които управляваха новите видове и им даваха техните специални права, бяха трън в очите му. Те бяха създания. Не бяха животни или човеци и следователно не заслужаваха никакви права.

Тъй като специалният, подсигурен телефон продължаваше да вибрира, сенаторът го извади от джоба на сакото си с гримаса, която бързо се превърна в интерес, когато видя номера, изписан на екрана.

— Да?

— Арнес беше тук — заговори в телефона нисък глас. — Мегън Фийлдс е очистила един от ловците и е заловила другия.

Брейдън Арнес се превръщаше в проблема, който Кули беше предсказал пред Съвета по генетика. Той се подсмихна на гнева в гласа по телефона. Искаше му се да знае кой се обажда. Щеше да се зарадва да види изражението, което би имал този човек в момента. Не звучеше доволен.

— Аз ви предупредих, че няма да бъде толкова лесно. — Не можеше да се спре да не злорадства. — Тя не се крие в онази пустиня, защото не знае какво прави.

Той се бе опитал да предупреди Съвета по генетика за това, когато те решиха да му отнемат думата по въпроса.

Те не познаваха момичето или семейството й, както той ги познаваше. Техните специални психични умения щяха да направят практически невъзможно да се залови някой от тях, особено Мегън Фийлдс. Нейните емпатични способности бяха по-силни и по-трудни за контролиране, но определено впечатляващи.

— Предоставихме ви два отряда, сенаторе — изхриптя гласът. — Те са бивши Морски тюлени и са посветени в нашата кауза. Не се проваляйте. Няма да се опитаме да ви покрием, ако ви хванат. Сам сте.

— А ако успея? — Усети как пенисът му се втвърдява при мисълта за контрола, който скоро щеше да има над деликатната малка Мегън.

— Ако успеете, ще се издигнете до следващата длъжност — обеща гласът. — Ако се провалите, ще умрете.

Нямаше да се провали. А издигането в Обществото по генетика, беше основната му цел. Жадуваше за властта, която щеше да дойде с позицията ръководител на отдел. Един от малкото, които командваха свои собствени отряди от войници Койоти. Тогава шпионите щяха да идват при него, а животът им щеше да бъде под негов контрол. Мисълта за тази власт почти предизвика оргазъм.

Когато телефонната връзка бе прекъсната, Кули позволи на очакването да започне да нараства в него.

Той не гледаше на Породите като на животни или на хора. Те бяха създания. Инструменти, които се използват и нищо повече. И Мегън по чиста случайност щеше да стане не повече от пионка в неговите усилия да види тези създания поставени там, където те принадлежат — в плен.

Но първо щеше да си поиграе малко с Мегън, да разбере дали тя е толкова добра, колкото баща й винаги твърдеше, че е. Можеше да я залови по всяко време, но искаше да я види да се бори. Да я види уплашена. И искаше онзи проклет, арогантен Джонас Уайът да осъзнае, че Породите са нищо в сравнение със Съвета. Нищо в сравнение със сенатор Макън Кули. Уайът винаги беше толкова надменен, толкова сигурен в себе си и властта си. Мак щеше да му покаже веднъж завинаги реалността на истинската власт.

Разбира се, Уайът щеше да се опита да спаси Мегън. Можеше дори да я настани в Съединението. Нямаше значение. Където и да отидеше тя, Мак знаеше, че хората му ще я заловят. И искаше Уайът да разбере това.

И може би, само може би, преди да убие малката Мегън, щеше да й каже защо я беше избрал да умре. Не че тя щеше да си спомни веднага. Той я познаваше. Знаеше как работят способностите й. Дейвид Фийлдс, нейният баща, често се бе доверявал на Мак, притеснявайки се за дъщеря си и неспособността й да обработва емпатичните сигнали, които възприема.

Не, тя нямаше да си спомня онази нощ, не докато той не вземеше живота й. Щеше да я хване, а после да я убие. Но междувременно, можеше да си поиграе, само малко. Мисълта го накара да се усмихне, когато се върна отново към проучването си. Всеотдайността му беше възродена, решителността му да намери начин да унищожи тези проклети Породи, се засили. Щеше да успее.

Втора глава

Проклятие, тази жена го възбуждаше. Това бе първата мисъл, която изникна в съзнанието на Брейдън на следващата сутрин, когато Мегън влезе в кабинета на братовчед си и го погледна подозрително.

Тя бе облечена в тесни, секси дънки, затъкнати във високи кожени ботуши. Сиво-кафявата риза беше закопчана точно над възвишенията на гърдите й, широк колан пристягаше кръста й и държеше кобура на полицейския Уондър, който висеше точно зад лявото й бедро.

Тънък слой пот навлажни челото й, когато тъмносините й очи блеснаха от веселие и искрица заплаха. Тя нямаше да бъде лесна за контролиране жена, но Брейдън вече се бе досетил за това.

И бе възбудена. Това бе втората му мисъл. Тя се блъсна в него и деликатното, непогрешимо ухание на женска топлина достигна чувствителните му ноздри. Брейдън се изпъна при аромата и присви очи от съвършеното удоволствие, така че да може да му се наслади.

Кой я бе възбудил обаче? Бодването по мъжката му гордост внезапно го накара да й се намръщи. Мегън вдигна вежди и изражението й стана подигравателно.

Породата потисна смеха си, както и желанието да посрещне предизвикателството й. Едно нещо бе сигурно: нямаше да мине много време, преди да свали панталоните от дупето й и да намести пениса си плътно в това горещо малко котенце.

— Искал си да ме видиш. — Мегън подкани братовчед си с все още подигравателно повдигнати вежди, като затвори вратата зад себе си.

Брейдън върна погледа си отново към Ланс и свъси чело, когато долови недоволство в изражението на другия мъж. Ланс не бе трепнал при заповедта, която дойде от неговите началници, нито от информацията, която Брейдън му бе дал за разпита на Койота миналата вечер. Не че бе постигнато много с това.

— Седни, Мегън — въздъхна Ланс.

Облегнат назад в стола си с глезен подпрян на коляното, Брейдън обърна глава отново, за да я види как прекосява кабинета. Тя се движеше като пролетен дъжд, плавно и копринено. И проклет да бъде, ако уханието й не караше устата му да се овлажни.

— Добре, ето ме тук. — Мегън спря пред бюрото, поглеждайки към стола до Брейдън с немалко количество подозрителност и искрица веселие, когато бързо овладя една усмивка. — Но не искам да седя до него. Той хапе.

Младата жена скръсти ръце пред гърдите си — изящни, малки гърди, достатъчно налети да го изкушат. Фалшивото й намръщване го осведоми, че малкото приключение вчера не я бе разгневило наистина. Тези извити черни вежди, сведени над морскосините очи, които изглеждаха достатъчно дълбоки, за да се удави човек в тях, го предизвикваха. А той обичаше предизвикателствата.

— Тя стреля. — Брейдън сдържа усмивката си, когато се обърна отново към Ланс и кимна към нея. — Имам нужда от някаква защита.

Ланс не бе развеселен. Изтри с ръка лицето си и промърмори нещо за „проклети, упорити жени“.

Брейдън напълно се съгласи с него.

— Той защо е тук? Нямаме ли достатъчно проблеми, с които да се справяме? — попита Мегън.

— Седни, Мегън — изсумтя Ланс. Очевидно не беше в настроение за тази малка среща. — Дори ако това означава да преместиш стола.

Тя направи точно това. Брейдън се усмихна към нея бавно и порочно, докато гледаше леката руменина по бронзовата й плът. Информацията, която имаше за Мегън, беше ясна, кратка и подредена, както Брейдън бе свикнал да очаква от Джонас.

Взаимоотношенията с братовчед й бяха част от доклада. Изглежда тя и Ланс се бяха карали в продължение на месеци заради нейното настояване да поеме пустинните патрули, вместо по-безопасните назначения в някой град. Но те бяха по-близки от повечето братя и сестри, какво остава за братовчеди.

— Имам работа за вършене днес — посочи най-сетне тя, малко нетърпеливо, когато нито един от тях не проговори.

— Не, нямаш. — Ланс се наведе напред и скръсти ръце на бюрото, намръщването му се засили. — На път си да получиш точно това, което искаше през последните две години. Поздравления! — Той не беше доволен, но Брейдън вече бе наясно с този факт. Ланс беше бесен като дявол не само на Брейдън и Отдела по делата на Породите, но и на Мегън.

— Наистина ли? — провлече тя с фалшиво веселие. — Това е интересно. И така, това мое тайнствено желание включва ли оръжие? — Очевидно това бе единственият спор, който не бе успяла да спечели срещу братовчед си. Тя мразеше полицейския Уондър и го бе тормозила да поиска някой по-мощен пистолет за нея.

— Използвай някое от твоите — отвърна грубо Ланс. — Имаш достатъчно такива, и тъй като вече не си на официална служба, аз не мога да те спра. Или използвай едно от неговите. Изглежда си се справила добре с тях вчера.

Мегън хвърли поглед към Брейдън с крайчеца на окото си.

Породата й отвърна със самодоволна усмивка, когато погледът й се премести изцяло върху него. Накрая тя се обърна отново към братовчед си, вместо да изрази гласно подигравателната забележка, която Брейдън усети, че лежи на върха на пъргавото й езиче.

— Ще ми кажеш ли какво получавам? Аз имам много желания, нали знаеш. Или ще оставиш г-н Арнес да говори вместо теб?

Буйна. Такава бе тя. Буйна като демон. Харесваше му.

Той вдигна крак от коляното си и го спусна бавно обратно на пода, преди да се изправи от стола си. Не откъсваше очи от нея, гледаше я напрегнато, харесваше му как срещна погледа му и прикри нервността, която той усети, че расте вътре в нея.

Понякога, ДНК-то на животно, което притежаваше, му беше дяволски удобно. Естествената емпатична способност лесно долавяше емоциите на хората около него, филтрираше ги и те достигаха до него без емоционалното въздействие върху психиката му, каквото един нормален човек би изпитал. Знаеше какво чувства тя, но той самият не го чувстваше.

Брейдън изръмжа с умишлено груба вибрация, която избоботи опасно от гърдите му, когато сведе клепачи и позволи на погледа си да се плъзне по нея.

Лицето на Мегън се изчерви, и проклет да бъде, ако нежното, пикантно-сладко ухание на възбудата й не го караше да скочи към нея точно тогава и там. Питаше се дали тя е забелязала ерекцията му. Би било дяволски трудно да се пропусне, ако погледът й се плъзнеше само няколко сантиметра по-надолу.

— Опасност — промърмори Мегън, но очевидно не бе изплашена, когато се обърна отново към Ланс. — Пак питам, той защо е тук? Не си ми обяснил това още, Ланс.

— Прави живота ми ад — изръмжа братовчед й, като стрелна Породата с раздразнен поглед.

Брейдън наклони глава с подигравателно потвърждение.

— Добре, нека прави живота ти ад, а аз си тръгвам. — Мегън понечи да се надигне от стола си.

— Сядай, Мег — въздъхна Ланс. — Това включва и теб също. Твърде много. Брейдън, както знаеш, е Котешка порода. Лъв, за да сме точни. Задачата му тук е малко сложна.

— И как това включва мен?

Преди Ланс да отговори, Брейдън се намеси.

— С факта, че Породите, които намери мъртви в онова дере, бяха тук, за да търсят теб. Както и Койотите. Би ли искала да обясниш това? — Той наклони глава, наблюдавайки я внимателно, усещайки объркването й.

— Мен? — Жената поклати глава, взирайки се в него объркано. — Защо ще ме търсят?

— Надявах се ти да можеш да отговориш на този въпрос.

— Ланс, какво става тук? — попита тя. Лекото ухание на нещо подобно на страх достигна до Брейдън и го накара да иска да я защити, да я предпази.

— Разпитът на Койота, когото рани вчера разкри, че те са тук, за да убият Марк, Ейми… и теб. Те е трябвало да ги убият в твоя район, където ще бъдеш привлечена от тях… — изборът му на думи сигурно бе неправилен. — Така те са щели да те убият.

Младата жена облиза устни нервно и поклати глава невярващо.

— Но аз не ги познавам. Никога не съм била в контакт с Породи или която и да е част от Съвета. Защо търсят мен? Защо ще искат смъртта ми?

Мегън се вторачи в Брейдън; страхът тежеше в гърдите й. Не можеше да си представи защо Съветът я иска мъртва, или защо две Породи ще я търсят. Тя не бе част от спасителите на Породите, нито от разследванията, които бяха разбили различните лаборатории. Беше напуснала Полицейската академия и се бе прибрала право вкъщи, за да работи в офиса на Ланс.

— Надявах се ти да ми кажеш. — Брейдън се облегна назад в стола си, гледайки я с очи, които хипнотизираха и сякаш виждаха прекалено много, прекалено лесно.

— Не знам — поклати глава тя. Беше объркана. Това не можеше да има нищо общо с емпатичните й способности. Трябваше да бъде нещо друго.

— Аз съм тук, за да открия защо е така. — Гласът му се втвърди, както и кехлибареният блясък в очите му. — Бях назначен в шерифския отдел, за да науча причините, поради които нашите Породи умират тук и какво иска от теб Съвета. За да направя това, трябва да се предприемат определени стъпки.

Защо Мегън имаше чувството, че това е капан? Можеше да го види в очите му, да го чуе в гласа му. И ако това не бе достатъчно, стомахът й се бунтуваше от нерви — сигурен знак, че няма да хареса онова, което предстои.

— Например?

— Представител. — Гласът му се изпълни със задоволство. — Длъжен съм да живея и да работя с представител на местната полицейска служба. Човек, който е наясно с това, което съм, но няма да каже на никой друг. Тъй като ти си част от разследването, беше решено от шерифа и Отдела по делата на Породите, че ти ще бъдеш този представител.

О-о, това беше решено? Сякаш тя нямаше право на мнение? Сякаш би им позволила да й дават нареждания, без да възрази.

— О, аз не мисля така. — Мегън се изправи от мястото си, незабавно отхвърляйки идеята. Нямаше начин, по дяволите. — Имаме чудесни мотели тук. По дяволите, Ланс живее сам. Остани с него.

Брейдън се изправи бавно на крака и младата жена просто не успя да се сдържи. Не успя да се сдържи да не огледа тези мощни дълги крака, обгърнати в избелели дънки и обути в тъмни издраскани кожени ботуши. Мегън върна погледа си обратно към неговия и лицето й пламна от многозначителната усмивка на устните му. Да не говорим за повече от впечатляващата издутина между бедрата му.

— Ланс не е вариант — провлече Брейдън. — Ти си причината те да дойдат тук. И няма да спрат, докато не те убият, Мегън.

— Глупости — изръмжа тя. — Ако искаха да ме убият, можеха да го направят по всяко време. Твоят Койот те е излъгал, Брейдън. Мислил ли си за това?

— Мислил съм. — Породата кимна бавно, онази проклета усмивка не слизаше от устните му. — Предпочитам да греша, но да бъда предпазлив. И така, съквартирантке, кога ще се прибираме у дома?

Мегън се обърна бавно към Ланс. Братовчед й наблюдаваше спора мълчаливо, което не бе характерно за него. Изражението на лицето му не бе успокояващо.

— Направи нещо — каза рязко жената.

— Направих — въздъхна той, погледът му беше сериозен, решителен. — Одобрих го.

Проклятие.

— Тогава можеш да си промениш решението. — Мегън усещаше как трепери и знаеше, че оплесква нещата с тази среща, но не може да го промени. — Не можеш да ме накараш да му позволя да живее в моя дом, Ланс.

Откликът й към Брейдън Арнес беше прекалено силен и ставаше твърде дълбок. Всяка клетка в тялото й беше настроена за него и на нея не й харесваше това. Не го искаше.

— Мегън, седни обратно — Ланс въздъхна уморено, докато се взираше в нея, очите му, почти същия син цвят като нейните, бяха потъмнели от тревога.

— Не искам да сядам — обясни тя с лъжливо търпение. — И определено не искам този саблезъб неандерталец за съквартирант.

Мегън не обърна внимание на тихото ръмжене, едва доловимо и предупредително, което дойде от Брейдън. Точно както се опита да не обръща внимание на искрите, които звукът изпрати по тялото й.

— Братовчедка ти има малък остър език, Ланс. — Тътенът в гласа на Породата се задълбочаваше. — Ще срещне някой, който е способен да го притъпи, при това много скоро.

— Това ще бъде паметен ден — изсумтя Ланс, който изглеждаше почти доволен от едва доловимото предупреждение.

— Ланс… — Мегън се наведе напред, опря ръце на бюрото му и срещна погледа му. — Ние не го познаваме. Той би могъл да стои зад всичко това. — Разбира се, тя знаеше по-добре. Можеше да го усети. — Как можеш да му се довериш достатъчно, за да ми наредиш да му позволя да остане в дома ми?

— Защото онези Койоти се опитваха да те убият, Мегън. — Ланс се наведе напред, гласът му бе гърлен и изпълнен с гняв. — Защото, проклет да бъда, ако седна и наблюдавам как попадаш в шибана засада. Така че свиквай с това. Можеш да ни сътрудничиш или да се обадиш на семейството си и всички да се преместим при теб. Това как ти звучи?

Мегън се отдръпна рязко и се изправи. Да се обади на семейството? Очите й се разшириха при тази заплаха, след това се присвиха яростно. Не помагаше и това, че сякаш Брейдън се наслаждаваше на всеки миг от конфронтацията.

— Като ад. — Тя се опита да запази гласа си умерен, като хвърли на Брейдън обвинителен поглед. Определено щеше да го обвини за това.

Мегън не бе живяла с никого, откакто бе напуснала Академията. Не можеше да се справи с емоциите, които вибрираха между стените от другите, екота от кошмари, мечти, надежди и страхове. И Бог знаеше, че Брейдън трябва да има много кошмари. Към това се добавяше и факта, че я правеше нервна. Е, може би нервност не беше точната дума. Неспокойна, несигурна, неудобно в собствената си кожа. Мисълта за него бе достатъчна да я възбуди, а споменът за онова леко гризване на ухото й бе достатъчен, да накара женската й същност да запламти.

— Мегън, какво, по дяволите, става с теб?

Тя можеше да се обзаложи, че Ланс е също толкова объркан от изблиците й, колкото и тя.

— Знаеш, че не си в безопасност.

Младата жена го стрелна със суров поглед. Той знаеше какво става с нея.

— Не мога да го направя — възрази тя, напомняйки му за проблемите, които имаше с живеенето с други хора, с понасянето на техните страхове и емоции. — Знаеш, че не мога.

Изражението му стана по-твърдо.

— Нямаш избор.

Мегън се завъртя на пети и тръгна към вратата, отказвайки да спори повече по този въпрос. Отказ и точка.

— Мегън, по дяволите, върни се тук! — Гневът на Ланс беше като камшик, който се вряза в чувствителното й съзнание. Тя поклати глава, стисна дръжката на вратата и погледна назад към двамата мъже с презрение.

— Аз не мисля така. — Усмихна се хладно. — Намери му друго легло. Аз нямам свободно — информира ги тя със спокойствие, което не изпитваше, след това отвори вратата и избяга от стаята.

Измина краткото разстояние до собствения си кабинет, решена да събере това, което е необходимо, преди да се отправи към пустинята. Патрулирането в повечето случаи бе скучно, но поне имаше възможност да успокои съзнанието си, за да може да мисли логично. Наистина трябваше да мисли логично точно сега.

Когато влезе в кабинета си, без никакво предупреждение, Мегън бе тласната към стената, вратата се затръшна и характерно, предупредително ръмжене прозвуча от гърдите, към които бе притиснато лицето й сега.

Борбата не помагаше. Тя се опита да рита, да хапе, да удря, но всяко действие бе контрирано, докато тя не се усмири, мълчалива, опитвайки се да игнорира инстинктивната изгаряща възбуда, която започна да се надига в гладните дълбини на женствеността й.

Кучи син. Желаеше го. Мегън се втренчи в него при това осъзнаване и усещането на прилив от чисто удоволствие, което заливаше плътта й, докато той я държеше. Дали някога се бе чувствала така? Дали някога бе познала подобна интензивност на усещане от толкова кратко докосване?

— Свърши ли вече? — гласът на Брейдън беше спокоен, вбесяващо развеселен, но примесен с тъмно желание.

Младата жена отказа да отговори. Той се отдръпна достатъчно, за да я погледне. Тя не искаше да говори. Ако го направеше, може би щеше да стори нещо глупаво. Нещо неразумно. Нещо, което със сигурност щеше да я вкара в беда. И…

Той имаше ерекция.

Очите й се разшириха шокирано, когато усети дебелото копие от плът, притиснато към долната част на корема й, горещо и твърдо… и ако Мегън не грешеше, по-впечатляващо от издутината, която бе зърнала предишния ден.

— Пусни ме. — Тя се насили да произнесе думите между стиснатите си зъби, а клиторът й изкрещя в протест. Искаше й се да се отърка в него, да усети как зърната й докосват гърдите му, и това само я разгневи още повече.

— Няма да спечелиш. — Брейдън задържа ръцете й зад гърба й с едната си широка длан, отказвайки да я освободи, като я изви по-близо до себе си. Другата му ръка улови опашката й и дръпна главата й назад.

Очите му, като тъмно злато, се взираха в нея с една прикрита чувственост, която караше утробата й да се свива, а вагината й да крещи яростно.

Да, тя го мразеше. Наистина. Мразеше го толкова много.

— Не залагай на това. — Мегън присви очи, гледайки го яростно, дори когато тялото й изкрещя от удоволствието да бъде толкова близо до него. — Не искам и нямам нужда от теб. И следващия път, когато се отнесеш толкова грубо с мен, ще те застрелям.

Устните му се извиха развеселено.

— Опитай се да ме застреляш и може да се наложи отново да те ухапя.

Очите й се разшириха шокирано, когато главата му се сведе, устните му се насочиха към поруганата долна част на ухото й, за да го поеме в устата си и да го оближе.

Мегън дръпна главата си на една страна, опитвайки се да я удари в неговата.

Брейдън се премести назад и се изсмя дрезгаво и възбудено, като погледна надолу към нея отново.

— Дръж проклетите си вампирски зъби за себе си — отсече Мегън. — И ме пусни или ще започна да крещя докато ушите ти заглъхнат. Това се нарича тормоз, нали знаеш. Сексуален тормоз.

— Хм, това не е сексуален тормоз, бейби. Когато реша да стане сексуален, повярвай ми, ще разбереш. — Но въпреки всичко я пусна. Бавно. Прекалено дяволски бавно. — Сега седни и ще поговорим за това.

Скритото предупреждение в тона му я накара да се напрегне.

— Ти можеш да си говориш. — Мегън се изправи сковано и го изгледа възмутено, а желанието да изкрещи стана почти непреодолимо. Той сигурно бе най-вбесяващият, най-упоритият мъж, когото някога бе срещала през живота си. — Аз отивам на закуска. Една приятна, спокойна закуска. Без теб. След това отивам да патрулирам. Без теб. Нямам нужда от твоята помощ. Не я искам. Разбираш ли това?

Проклет тъпак, вероятно дори не я бе чул.

— Ще видим дали можем да освободим графика ти, докато се занимаваме с това. За момента, всички патрули са навън. Ланс те освободи за днес, но си помислих, че би искала да имаш някакъв принос за останалата част от седмицата.

Мегън потръпна шокирано. Той я игнорираше, дори още по-лошо, променяше графика й?

— Можеш да променяш каквото, по дяволите, си искаш — изръмжа жената, треперейки, на ръба на ярост, на каквато никога не бе предполагала, че е способна. Не можеше да повярва, че този мъж й се налага така, или че Ланс го позволява. Това бе нейният живот, по дяволите. Тя си имаше достатъчно проблеми, с които да се справя — с проклятието, с което се бореше ежедневно. Не се нуждаеше от това. — Приключих с теб и онзи диктатор, братовчед ми. Отиди да спиш в неговото легло, защото никое от моите не е свободно.

Преди Брейдън да успее да я спре, тя отвори рязко вратата и тръгна надолу по коридора. Беше изчистил графика й, така ли? Беше отменил патрула й, така ли? Майната му. Винаги имаше нещо за вършене, дори ако това означава у дома. Проклета да бъде, ако остане там и понася властното му отношение. Без значение какво искаше да прави тялото й.

Трета глава

Мегън знаеше, че е в беда. Не беше глупачка и не упорстваше просто за да бъде упорита. Беше ужасена и този страх не беше насочен накъдето би трябвало да бъде. Не Съветът или тяхната „война на зверовете“ я ужасяваше. Беше откликът й към една арогантна, прекалено самоуверена Порода.

Желаеше го. И това не се връзваше. Тя се бе отказала от физическото удоволствие преди години, като предпочиташе да мине без него, отколкото да страда от мислите и емоциите, които се изливаха от партньорите й по време на секс. Стресът дори само от това, бе достатъчен да отдръпне една жена от всеки оргазъм, който може да наближава по това време.

Въпреки това сърцето й препускаше, плътта й гореше, деликатните гънки между бедрата й бяха нежни, чувствителни и подути от желание. И беше влажна. Не само от горещата вода, която я покри, когато влезе във ваната, от която се надигаше пара.

Ухото й беше изтръпнало и пареше. Мегън подръпна меката му месеста част и се отпусна в огромната вана, като все още беше бясна от арогантността на Брейдън.

Мразеше арогантни мъже. И мразеше колко лесно тялото й я предаваше, когато Брейдън бе някъде наблизо. Един ден. Познаваше този идиот от един шибан ден и тялото й плачеше за докосването му.

Нека копелето само да се опита да се нанесе при нея. Щеше да му покаже точно колко бързо може да стреля. Щеше да пръсне топките му на прах.

Парата от горещата вода я обгръщаше, просмукваше се в плътта й, за да облекчи болките от многобройните синини, които обезобразяваха горната част на тялото й. Ребрата й приличаха на коледна украса, ожулено червено, дълбоко синьо и множество драскотини, които горяха като адски огньове от вчерашната битка.

Мегън беше ядосана и притеснена. Притеснението щеше да я държи будна за известно време и тя го знаеше.

— Уоф. — Тихият звук на кучето й, смесица от Чау Чау и немска овчарка, беше успокояващ. Също така й помогна да откъсне мислите си от една определена Лъвска порода и да ги върне към настоящето.

Мо-Джо бе отказал да й позволи да го докосне, когато в началото Мегън пристъпи на верандата. Отново. Като че ли вчера не бе достатъчно. Миризмата на Породата беше обида за кучешката му гордост. Или нещо такова.

Бе я подушил само веднъж и изръмжа към нея така, сякаш тя бе врагът и работата му е да се разпорежда с нея. Оголвайки страшните си, остри, съвършено бели зъби, той я накара да се запита защо изобщо го държи, докато му изръмжаваше в отговор. Само успя да си спечели един звук, който можеше да бъде определен като кучешкия еквивалент на изсумтяване, когато отключи вратата и той мина покрай нея. Просна се под отдушника на климатика, докато тя си приготвяше закуска. Добре де, приготвяше на него закуска, която той й позволи да сподели с него.

Сега лежеше до вратата на банята и я гледаше с онова объркано кучешко изражение, докато тя се оплакваше и беснееше по отношение на Лъвските породи в продължение на тридесет минути. Беше добро куче, когато искаше.

— Мо-Джо, донеси ми една бира. — Мегън въздъхна снизходително, когато погледна към него. Искаше й се да бъде по-малко своенравен и упорит. Ако беше, тогава онова училище за инатливи кучета щеше да си е свършило работата с него. Щеше да отиде и да й вземе една студена бира незабавно.

Вместо това той наклони глава и вдигна носа си презрително, сякаш го бе помолила да направи нещо неприятно.

Мегън си отбеляза да не споделя следващата бира с него.

— Трябва да е нещо животинско — промърмори тя, мислейки си за изражението на Брейдън, когато предишния ден подигравателно го беше нарекла Котарака в чизми. Това предизвика усмивка на лицето й. Изражението му отразяваше чисто мъжко възмущение.

Мегън мислено отбеляза една точка за женския представител на невидимото табло на живота. Заслужаваше тази оценка след шока, който се бе опитал да й поднесе днес.

Да се нанесе при нея? Тя не мислеше така.

Мо-Джо въздъхна, когато Мегън погледна отново към него — големите му кафяви очи бяха сънливи, докато се наслаждаваше на контролираната от климатика прохлада в къщата. Температурата навън бе достигнала тридесет и осем градуса, и макар кучетата да преживяваха доста добре при по-високи температури, той все пак предпочиташе да стои вътре в къщата.

— На отдушника ли лежиш отново, Мо-Джо? — попита тя, вече доста сънлива, когато забеляза местоположението на тялото му.

Кучето я дари с едно безразлично изръмжаване.

— Някой ден ще те изтъргувам за пудел — прозина се жената.

Или лъв. Тя изсумтя при образа, който внезапно изникна пред вътрешния й взор. Два метра. Трябваше да бъде два метра.

Височината беше слабостта й при един мъж. Височина и онези широки, силни рамене, и гъста, златистокестенява коса. Широки длани. Ботуши. Трябваше да носи ботуши и дънки, с черна тениска, която се разтяга по невероятно широкия гръден кош, а ръкавите да се опъват върху издутите бицепси на ръцете.

Плътно прилепнали дънки прегръщаха онези дълги мощни крака и държаха една впечатляваща издутина, която Мегън бе успяла да забележи, когато бе насочила дулото на полицейския си Уондър към него вчера. Беше също толкова впечатляваща и днес.

Не че щеше да стреля. Не там във всеки случай. Някои неща бе просто престъпление да бъдат унищожени, и ако тази издутина беше някакъв знак, това беше първокачествена мъжка плът.

Мисълта за това накара устата й да се навлажни и по устните й затрептя един стон. Колко време бе минало, откакто наистина бе правила секс?

— Той беше чудесен, Мо-Джо — въздъхна тогава. — Наистина чудесен, и го знаеше. Проклет котарак.

Гаден.

Не че имаше нещо лично против Породите. По дяволите, тя дори бе участвала в кампания за Закона за правата на хората Породи, който бе излязъл преди година. Не беше предубедена. Просто предпазлива. Това бе всичко.

Той беше див и неукротим. Мегън можеше да види това в безгрижната му усмивка и в блясъка на тъмните му кехлибарени очи. Беше един адреналинов наркоман, не беше от типа домашар или от вида „и заживели дълго и щастливо“. Той би могъл, ако тя му позволи, да разбие сърцето й.

Но я остави да се бори. За първи път през живота си тя имаше възможността да действа, а не да гледа отстрани. Лично да се бори с лошите момчета и да спечели.

Удоволствието, заляло я при тази мисъл като прилив, бе почти сексуално. Беше подготвяна за тази работа през по-голямата част от живота си. Беше се борила за това, но накрая проклятието, което носеше, надигна грозната си глава.

Емпатичните й способности се бяха проявили по време на последната година в гимназията и неотклонно бяха нараствали към по-лошо.

До точката, в която работата в областта, за която бе мечтала, сега й бе отказана. Тя беше опасност за един екип. И за себе си. Силните емоции на хората около нея, изглежда засягаха нейните.

— Може би трябва да отида в детска градина — въздъхна Мегън с гримаса, преди да изпъшка примирено. Детската градина нямаше да й послужи изобщо.

Тя се размърда във водата и въздъхна, когато топлата течност погали чувствителното й тяло.

— Уоф. — Тя завъртя рязко главата си, когато Мо-Джо се изправи бързо на крака, обърна се към вратата и погледна подозрително.

Той може да се беше провалил на теста по учтивост в онова скъпо кучешко училище, но бе ненадминат в обучението по защита. И това, което демонстрираше сега, бе чисто мъжка агресия. Неговата територия бе застрашена.

Най-страшното беше, че Мегън не можеше да го усети. Докато се опитваше да долови присъствие, всичко, което почувства бе студено, мъртво пространство.

Койотска порода. Това трябваше да е. Може да не беше в състояние да усети емоциите на Брейдън, но би разпознала топлината му и спокойствието, достигащо до нея. Единственият път, когато не бе почувствала нищо, нито дори намек за съзнание, беше вчера, когато се взря в очите на онази Койотска порода. Усетила ги бе точно преди да атакуват. Злото и омразата.

Мамка му. Мамка му. Не се нуждаеше от това. Не можеше да си позволи Брейдън да е прав. По дяволите.

Мегън се надигна бавно от водата, взе дългия, тънък копринен халат, който висеше на стената и го наметна. После взе пистолета, който бе оставила на гърба на шкафа. Четиридесети калибър Глок 22 — беше малко тежък в ръката й, но удобен, сигурен. Глокът беше остарял, но надежден. Тя обичаше надеждните неща.

Пълнителят беше зареден и готов за стрелба.

Мо-Джо беше в дебнеща поза до вратата, тялото му бе напрегнато от желание да атакува, който или каквото и да бе нахлуло в неговата самопровъзгласена територия.

Единственото нещо, на което го бе научило кучешкото училище, беше как да защити Мегън и дома й. Основната причина да задържи тази раздразнителна топка козина. Това, както и факта, че тя тайно го обича, да го вземат дяволите. Особено сега.

Следвайки сигналите на тялото му, Мегън хвана дръжката и отвори вратата бавно, след това му позволи да мине пръв през входа, преди безшумно да го последва. Държеше пистолета опрян на рамото си, другата й ръка стискаше китката на тази, която го държеше, докато влизаше в спалнята.

Мо-Джо беше до вратата, стоеше тихо, но тялото му видимо потръпваше.

Мегън завъртя бравата внимателно, докато щракна леко. Мо-Джо започна да натиска отвора, за да се разшири и да позволи на широкото му тяло да премине.

Мегън бе по-предпазлива. Надникна покрай рамката на вратата, сведе пистолета и свали предпазителя, докато оглеждаше тихия коридор. Мо-Джо застана на стълбите, приклекнал и в готовност, докато я чакаше.

Тя се движеше безшумно към него, когато той внезапно се обърна с преценяващ кучешки израз на лицето си, докато се взираше в нея. Жената не можеше да чуе нищо — нито скърцане по пода, нито шумолене. Но го усети.

Злонамереност. Зло. Точно както в дерето. Сякаш разрушителната енергия на Койотите се носеше по самия въздух.

Нямаше емоции. Никакъв страх, надежди и мечти. Само студено, смъртоносно намерение вместо безжизнено пространство. То се обви около нея, стегна гърлото и гърдите й, докато не се принуди да регулира дишането и потисне страха си. Те бяха близо, в нейния дом, движени от желание за убийство. Тя го усещаше, точно както го бе усетила в дерето.

Мегън отстъпи назад, наблюдавайки как кучето я последва. Щом Мо-Джо не искаше да се изправя пред това, което се намираше на долния етаж, тогава проклета да е, ако тя го направи.

Младата жена щракна с пръсти към вратата на спалнята, заповядвайки на животното да я последва. Придвижиха се бързо обратно в стаята. Мегън заключи вратата безшумно, втурна се към прозореца, отвори го широко и се плъзна по перваза към покрива на верандата.

След като Мо-Джо я последва, тя затвори прозореца и се отдръпна от него, миг преди от вратата на спалнята да прозвучи стрелба и звукът от разбиващо се дърво накара Мо-Джо да скочи от покрива на верандата върху плътно засипания пясъчник, който тя бе поддържала заради него.

Мегън го последва, като се приземи тежко и изруга тихо при сблъсъка на насиненото й тяло със земята.

— Ще ги убия — промърмори тя, като се изправи на крака и се втурна към предната част на къщата, следвайки разяреното куче, което побягна към отворената предна врата. На пътя нямаше никакви автомобили, ключалката бе срязана с лазер. Който и да беше там вътре, знаеше какво върши.

Мегън се плъзна в кухнята, докато Мо-Джо застана на позиция на входа на късия коридор, водещ към стълбището. Когато той се раздвижеше и тя тръгваше, докато не стигнаха под стълбите — тихи и чакащи.

— Кучката беше тук. Водата все още е топла. Излезе през прозореца.

Мегън се сви по-близо до Мо-Джо.

— Всичко, което подушвам, е онова вонящо куче — изръмжа друг глас. — Хората трябва да се научат да къпят шибаните си животни.

Те бяха на върха на стълбите. Мегън присви очи, а пръстите й стиснаха козината на Мо-Джо, докато чакаше.

Да, премахването на миризмата на куче невинаги бе лесно, но то бе на път да покаже на тези копелета защо тя бе предпочела да задържи кучето, въпреки миризмата.

Те слизаха. Пръстите й се стегнаха. Всичко, което трябваше да направи, бе да чака. Мо-Джо щеше да ги изненада, а тя щеше да ги извади от строя. Просто и лесно.

— Отвън — животинското ръмжене накара косъмчетата на тила й да настръхнат предупредително. — Тя е пеша. Лесно ще я хванем.

Те се втурнаха надолу по стълбите, почти безшумни в преследването си. Мегън пусна козината на Мо-Джо и зачака той да направи първата стъпка.

Тогава кучето го стори, като излезе напред с ръмжене, когато те стигнаха площадката. Мегън се претърколи на пода, легна и стреля. Повали първия неканен гост с едни смъртоносен изстрел в гърдите, докато Мо-Джо се хвърли към другия. Младата жена се изправи бързо на крака и се втурна към борещите се, за да изрита пистолета на нападателя.

— Джо! Бягай! — извика тя, когато видя проблясъка на нож, насочен към незащитения корем на кучето. Не можеше да получи ясна позиция за стрелба, но и не се налагаше. Обърна главата си, когато злите остри кучешки зъби разкъсаха гърлото на Койота миг преди ножът да докосне уязвимата плът.

Мо-Джо не беше изискано животно. Около нея се разхвърча кръв, когато той разтърси злобно глава, разкъсвайки врата на нападателя, преди да го пусне и да скочи защитнически към нея.

Мегън се спусна на пода, завъртя се по корем и се надигна с пистолет, насочен към вратата. Кучето започна да обикаля в кръг, ръмжейки яростно, когато Ланс и Брейдън се подхлъзнаха и спряха шокирано на вратата.

— Мамка му! — Ланс се вторачи в сцената пред себе си и примигна при гледката. Изражението му беше празно.

— От къде се появихте? — попита остро Мегън, примигвайки към него изненадано.

— Карахме нагоре, когато чухме изстрели. — Ланс поклати глава, когато Мо-Джо изръмжа предупредително.

— Долу, Мо-Джо! — Мегън се изправи на крака и почти простена от болка, когато тялото й внезапно започна да протестира срещу допълнителните наранявания. — Долу!

Двамата мъже се втренчиха в мъртвите тела в подножието на стълбите. Ланс поклати глава в изумление, а Брейдън се обърна да я погледне, повдигайки въпросително вежди.

— Надявам се да имаш добра служба по почистване — провлече Породата, като се облегна на рамката на вратата. — Петната от кръв попиват в твърда дървесина като тази доста бързо, Мегън. Може би ще искаш да им се обадиш.

Рязък изблик на смях се изтръгна от устните й, не истеричен, но не и спокоен, докато се взираше в бъркотията.

Около телата се събираха локвички кръв, вонята на смърт беше почти непоносима в затвореното пространство на къщата.

— Това е просто гадно. — Мегън усети как коленете й треперят, когато се изправи и тръгна бързо към стъпалата. — Те са Породи.

Тя седна.

— Койоти. По дяволите, Мегън. Предупредихме те. Не го ли направихме?

Яростта на Ланс се блъсна във въздуха около нея, но този път не я докосна, не атакува съзнанието й. Вместо това, една аура на спокойна твърдост се разпростря от Брейдън и се обви около нея.

Тя погледна Породата. Той се отдръпна бавно от рамката на вратата и внимавайки да избегне кръвта, се наведе над мъжа, когото тя бе застреляла и повдигна устната му предпазливо.

— Койот — съгласи се мъжът.

Направи същото и с другия труп, преди да извади мобилния телефон от колана си и да натисне един бутон бързо.

— Имаме още двама. Район 4-Б, жилището на Мегън Фийлдс. Докарай си задника тук.

Мегън се обърна към Ланс с вцепенено объркване.

— Ще съобщиш ли в участъка за това?

Той погледан Мегън с разярено изражение.

— По дяволите, не! — отсече братовчед й. — Ако дойдат, могат да хванат този тук. Няма нужда новината за това да достигне до улиците на града. — Изтри лицето си с ръце, преди да я погледне разтревожено. — Ти добре ли си?

— Добре съм. — Мегън въздъхна, преди да вдигне очи да погледне кучето. То скимтеше на вратата, легнало, и я наблюдаваше с отчаяните си кафяви очи. Не помръдваше.

— Мо-Джо, ела тук.

То не се опита да се раздвижи, само изскимтя жално.

— О, не! — Младата жена се опита да се надигне на крака, когато Брейдън се обърна към животното. — Не го пипай, защото ще ти разкъса лицето — предупреди тя Породата, когато той тръгна да провери кучето. — Ланс, обади се на татко. Койотът имаше нож.

Очевидно нападателят бе успял да нанесе удар все пак.

— Ти луда ли си? — Ланс се наежи възмутен. — Ние ще се погрижим за него. Ако чичо Дейвид види това, Мегън, ще ни разтърси толкова здраво и силно, че главите и на двама ни ще се завъртят.

— Ти просто се страхуваш, че ще те удари — сряза го тя.

— Продължавай да мислиш така — изсумтя братовчед й с чувство на безсилие.

Мегън му хвърли яростен поглед, като дръпна телефона от стената, коленичи до Мо-Джо и натисна номера за бързо набиране.

— Мег. Татко ти и дядо ти са на път. Добре ли си? — гласът на майка й звучеше ужасено, докато Мегън преглеждаше дълбокия разрез на корема на Мо-Джо.

Майка й, благословено да е сърцето й, винаги знаеше кога децата й са в беда, макар и емпатичните й способности да не бяха толкова силни, колкото на дъщеря й.

— Добре съм, мамо. Само Джо е ранен. — Тя се изправи, взе една кърпа от плота, за да притисне раната.

Наведе се до животното и залюля главата му. Спадането на адреналина започна да я прави слаба.

— Той ще се оправи, докато те дойдат.

— Сигурна ли си? — Майка й не можеше да бъде заблудена. Тя бе чакала обаждането на Мег като доказателство, че баща й и дядо й не са напуснали дома си напразно. Дядо й също щеше да разбере, че нещо не е наред. Той казваше, че ветровете му говорят за нея. Мегън поклати глава при тази мисъл. Емпатията идваше от страна на баба й. Никога не бе била сигурна какво идва от дядо й, но знаеше, че то е също толкова силно, колкото дарбите, които тя притежаваше, ако не и повече.

— Сигурна съм, мамо. Обичам те, но трябва да тръгвам сега.

Мегън затвори телефона, след което се обърна към Брейдън.

Той я наблюдаваше с тревога, и младата жена осъзна, че определено ще остане прикрепена към него. Ланс нямаше да допусне този инцидент да мине, без да вдигне малко шум, или поне без да се обади на цялото проклето семейство.

— Знаеш ли, Брейдън, ние наистина няма да се разбираме. В интерес на истината, дори не мисля, че ще те харесам.

Мегън се извърна от него, преди той да успее да отговори, защото звукът от автомобил нагоре по пътя привлече вниманието й. Тя тръгна към задната врата и изпусна една въздишка на облекчение, когато баща й и дядо й слязоха енергично от камиона и тръгнаха към къщата.

— Добре ли си, Мег? — Баща й я прегърна силно.

— Добре съм. Мо-Джо обаче е ранен. Наръгаха го с нож в корема. — Младата жена трепереше, докато се опитваше да избегне погледа на баща си и загрижеността, която винаги я караше да се задушава.

Баща й беше облечен в обичайните си дънки, но носеше риза и сребърна вратовръзка, което показваше, че се е готвел да излиза за вечерта. Гъстата му черна коса бе изпъстрена със сиви кичури, а черните очи бяха сурови и преценяващи, когато премина през кухнята към антрето и погледна Ланс.

— Раната изглежда доста дълбока, татко. — Мегън въздъхна, като погледна дядо си примирено, докато му позволяваше да й помогне да стигне до един от кухненските столове.

— Чичо Дейв, запознай се с Брейдън Арнес — чу Ланс да мърмори от антрето.

Беше наясно, че Брейдън я наблюдава, главата му бе наклонена и следеше всяко движение, всеки израз, докато гледаше сцената пред себе си. Нещо повече, онова спокойствие, което беше толкова голяма част от него, се вплиташе около нея, предпазваше я. Едно момиче можеше да свикне с това твърде много. Щеше да бъде жалко, когато то изчезне отново.

Очите му бяха питащи, почти объркани, когато дядо й, прегърбен от възрастта и бавно подвижен от сковаността в ставите, я потупа по рамото.

— Стой мирно, малко войниче. Ще ти приготвя чай — гласът му бе изпълнен със загриженост, обветреното му лице бе набраздено от тревога.

— Кафе.

— Чай — казаха твърдо баща й и дядо й.

Мегън направи гримаса. Чаят дори нямаше да съдържа кофеин.

Въпреки спокойствието им, тя усещаше страхът. Не го чувстваше, за щастие. Но усещаше как сгъстява въздуха около нея.

— Какво е станало тук, Ланс? — Баща й се наведе над Мо-Джо, до него имаше малка черна медицинска чанта, докато преглеждаше раната.

— Защо питаш него? Той не беше тук. — Мегън не обичаше защитната обвивка, която усещаше, че започва да се оформя около нея. Защо просто не бяха довели майка й със себе си? Това щеше да оформи обвивката напълно.

Баща й погледна назад към нея и за миг тя зърна ярост и страх, които знаеше, че не би трябвало да я шокират. И все пак го направиха, защото само ги усети, не ги почувства. Не я заляха с ослепителни вълни, нито й отнеха дъха. Също така забеляза, че Брейдън се е преместил по-близо до нея, което я улесняваше да издърпа този щит около себе си.

— Защото се грижа за една рана на животното ти, която можеше да бъде нанесена на теб — той не й се сопна, но Мегън можеше да почувства гнева, вибриращ от него. — Не знам дали нервите ми могат да понесат да чуят разказа от теб, дъще.

Раменете й увиснаха. Как човек можеше да се бори с такъв вид обич, по дяволите?

— Не знам какво се е случило, чичо — отговори най-сетне Ланс. — Карах Брейдън Арнес тук, за да поговори с нея. Влязохме точно когато Мо-Джо разкъсваше гърлото на онова копеле.

— А вчера? — попита тогава дядо й. — Ветровете духаха през земята с предупреждение, нейното име отекваше по въздуха.

На Мегън й се прииска да изпъшка.

— Вие, момчета, ме задушавате.

Брейдън се облегна на стената, наблюдавайки всичко, без да проговори. Секси и мълчалив. Добре, знаеше вече няколко неща за него.

— Свиквай с това — гласът на баща й не търпеше отказ. — Докато напусна този свят, ти си моя дъщеря и все още под моя закрила.

— Защитавай Ланс. — Мегън махна с ръка към ухиления си братовчед. — Той е в по-голяма опасност, отколкото аз, ако продължава да ме ядосва. Сподели любовта, татко.

Баща й само изсумтя, докато поставяше дебел слой мехлем върху корема на Мо-Джо.

— Кучето ще се оправи. — Той затвори бутилката кислородна вода, с която бе почистил раната и я върна в чантата си. — Раната не беше много дълбока, той просто е едно голямо бебе. — Погали кучето по главата, преди да напълни една спринцовка и да я инжектира в плътния мускул на рамото. — Ето нещо, което ще облекчи болката. Ще бъде като нов след няколко дни. Ще го взема в клиниката и ще му поставя антибиотици за по-сигурно.

В същото време дядо й сложи чай и джинджифилови бисквити пред нея. Все още усещаше миризмата на смърт навсякъде около себе си. Нямаше начин да яде.

— Кръвната ти захар е ниска, дете мое. Храни се добре. — Той се завъртя около масата и, разбира се, сервира кафе на всички останали. Понякога на Мегън й се искаше да пуши. Ако някоя ситуация изискваше цигара, това бе тази.

— Време е за обяснение. — Баща й се изправи, широкоплещестото му тяло се напрегна, грубо изсеченото му лице подхождаше на гнева в очите му, когато те срещнаха погледа на Брейдън. — Кой, по дяволите, си ти и какво общо имаш с това?

Брейдън се стегна.

— Достатъчно, Дейвид. — Дядо й се притече на помощ. Поне така се надяваше Мегън. — Хайде, всички вие, седнете на масата на Мегън и да говорим с уважение в нейно присъствие. Тя се защитава добре днес. Направила е това, което никой човек не е могъл да направи за нея, и е задоволила душата си на воин със собствената си защита. Време е да празнуваме, не да ругаем нея или тези, които я защитават.

Гордостта на дядо й от нея никога не я бе изпълвала с такава топлина.

Баща й му хвърли недоволен поглед.

— Дейвид… съпруг на дъщеря ми — въздъхна старецът. — Усещам тревогата ти, тъй като тя е моя собствена. Но трябва да те предупредя, нейната съдба не е такава, каквато ти имаш.

Време за спор. Мегън знаеше, че ако не промени темата бързо, баща й и дядо й накрая ще се скарат отново.

— Някой трябва да почисти бъркотията — въздъхна младата жена, избутвайки настрани бисквитите и чая. — Нима всички забравихте, че в коридора ми има два трупа? — попита тя почти недоверчиво. — Те цапат с кръв дървения ми под. Питайте него, той знае всичко за това. — Мегън махна с ръка към Брейдън, който стоеше мълчаливо и бдително.

Прекалено много мъже се тълпяха около нея. А тя беше облечена само с халат и реакцията започваше да вибрира в нея, когато целият този тестостерон започна да ври в яростен водовъртеж. Не искаше да бъде тук по време на битката.

— Моите хора са тръгнали насам. — Брейдън отиде в кухнята и преди Мегън да успее да ахне, или някой друг да протестира, той я вдигна на ръце и закрачи през стаята.

Господи! Беше толкова топъл, надежден. Ръцете й стиснаха раменете му с инстинктивна реакция, докато Мегън се бореше с желанието да се приближи, да поеме повече от естествения щит, който я обгръщаше.

— Не съм бебе. — Тя се опита да го нападне, въпреки внезапното желание да се сгуши в него.

— Не, не си. Но подът е в кръв, а ти си без обувки — Породата я остави на стълбите.

— Понякога виждаш петна от кръв, когато най-малко очакваш. — Той се взираше в нея, златистите му очи бяха сериозни. — Върви. Облечи се. Хората ми ще бъдат тук и ще има сблъсък на характери, така че едва ли искаш да се справяш с това полугола — гласът му се сниши. — И съм дяволски сигурен, че не искам никой друг да види тези перфектни зърна, прозиращи под тази мокра дреха, както сега.

Лицето й пламна, когато ужасеният й поглед се насочи надолу. Зърната й бяха втвърдени. Връхчетата им стърчаха, притискаха се към копринения халат от вътрешната страна и се открояваха ясно.

Мегън надигна глава. Заляха я възбуда и срам. Не беше заради него, уверяваше се тя. Не той бе предизвикал тази реакция. Дори не го познаваше, и не искаше да го познава.

Мегън изсумтя презрително, отказвайки дори да се опитва да обясни отклика на тялото си или да възрази срещу твърдението на Породата.

Брейдън я наблюдаваше как върви към стаята си, гърдите му бяха стегнати, а сърцето му препускаше. Господи, искаше да я обгърне точно толкова, колкото тримата мъже зад него. Още я виждаше на онзи стол, изглеждаше толкова отчаяна — повече, отколкото той можеше да понесе. Беше я вдигнал и пренесъл до стълбите заради собственото си психическо спокойствие. Мисълта за това тя да върви около смъртта в коридора, мисълта, че можеше там да лежи тя, а не двамата Койоти, караше вътрешностите му да се свиват от ярост.

Не беше осъзнал колко малка бе тя, колко слаба, докато не я бе вдигнал на ръце и не бе усетил крехкостта на тялото й.

Как, по дяволите, бе успяла да се пребори с двама Койоти и да оцелее?

Тъмните като нощ сини очи, почти черни, изглеждаха прекалено големи на фона на бледото й лице, изпълнени с вълнение и частица объркване. Но там нямаше страх. Тя беше ядосана. Бързото спадане на високия адреналин и болките, на които бе подложено тялото й през последните два дни я тормозеха. Но не бе уплашена.

А той не можеше да я обгърне. Не можеше да я предпазва от опасността. Можеше само да стои зад нея и да се моли да успее да й помогне. Светът не беше детска площадка, изпълнена със смях и игри. Поне неговият свят не беше такъв. Той бе окъпан от кръв и жестокост и само най-силният оцеляваше. По някаква причина, която той не можеше да проумее, Мегън бе захвърлена в центъра на неговия свят. Не можеше да я предпази от това. Можеше само да е до нея, когато се изправи пред трудностите.

— Тя е воин — старецът, нейният дядо, заговори зад гърба му.

— Тя е жена — отсече бащата яростно. — Мамка му, Ланс, какво, по дяволите, става?

— Тя е луда, ето това става — отговори Ланс. — Вчера следобед отиде право към една сцена на убийство, докато аз й крещях да се връща. Тази жена си търси белята. Този път белята я намери.

— Тя търси справедливост… — измърмори Джоузеф.

А всички те търсеха начин да я защитят. Тяхното желание да я закрилят бавно я задушаваше. Брейдън можеше да го усети, можеше да го види по лицето й. Тя имаше нужда да се бори и сега нямаше друг избор, освен да направи точно това.

— Не — обърна се Породата към всички тях. — Тя е боец и е оцеляла. И тъй като трябва да преживее това по някакъв начин, ще се наложи да й позволите да се бори. Докато разберем защо Съветът по генетика я е набелязал, ние трябва да й позволим да се бори, или всички вие ще я загубите.

Тишина, вълни от ярост, объркване и познанието на един старец — всичко това сякаш потече към Брейдън. Той срещна острия, старчески поглед на възрастния навахо, който се взираше в него, посивелите му плитки обграждаха квадратно, сковано лице.

— Тя е воин — каза Джоузеф с гордо вдигната глава. — Но внимавай, мой млади Лъв, тя също е и жена. И това най-често е голямата слабост на всеки мъж. Дори твоята собствена.

Откъде старецът знаеше кой и какво е той, Брейдън не знаеше и не го интересуваше. Сега, както и по-рано, объркването го заля. Породите, с изключение на малцината избрани, нямаха деца. Нямаха майки, нямаха бащи, чичовци или братовчеди.

Те бяха създадени в лаборатория — обучавани, вместо отглеждани, и сега се бореха ежедневно за оцеляване в един свят, който не бе сигурен какво точно да прави с този нов вид.

Брейдън никога не бе изпитвал емоцията на чисто покровителствената ярост и решителност да защитава нечие семейство.

Лесно можеше да види как тримата мъже бавно задушават бойния дух на Мегън с любовта си.

— По-добре да излезем с някакъв план, преди тя да се върне — изсъска Ланс, докато гледаше чичо си и дядото. — Аз не съм я подкрепял. Тя никога няма да ми прости. Освен това, просто ме игнорира, когато се опитам.

— Казах ти да направиш това преди три месеца — изръмжа Дейвид яростно. — Вчера той — и посочи с палец към стареца, — чу името й по вятъра.

— Не, не, чакай, чичо… — Дейвид рязко прекъсна младия мъж.

— Не я наранявай. Тя ще напусне Броукен Бът.

— Или ще ме застреля — сопна се Ланс. — По дяволите, чичо, тя имаше три предложения от по-големите градове, но вместо това остана тук. Притисни я още малко и ще напусне.

— Аз няма да го позволя.

— Не можеш да го спреш, синко… — обади се старецът.

— По дяволите, тя ще намери проблеми, без значение къде отива — изрече Ланс.

Брейдън наклони глава, докато наблюдаваше как тримата мъже спорят. Колко интересно. Лично той мислеше, че всичко това е малко закъсняло и определено сега не бе време за обвинения, но все пак му беше интересно.

Тримата очевидно бяха свикнали да спорят как най-добре да защитят една жена, която не искаше нищо повече от това, да бъде това, което е, да се бори, когато има нужда. Обратна логика. Жените бяха също толкова буйни и често по-безмилостни от някои мъже. Бяха отлични бойци, когато ги бе грижа за битката, в която участват или за тези, за които се борят. А Мегън беше изцяло жена. И в този миг Брейдън реши, че тя също така е неговата жена.

Четвърта глава

Мегън не беше в по-добро настроение на следващата сутрин, отколкото вечерта, когато Брейдън и Ланс довлякоха жалките си задници в стаите й за гости, за да пренощуват. Мъртвите тела бяха разчистени от раздразнителни Котешки породи, една от които беше страховит син на Дявола със сребристи очи, за когото тя искрено се радваше, че не остана дълго.

Баща й и дядо й най-сетне си бяха тръгнали около полунощ — протестиращи. Брейдън и Ланс бяха останали, което означаваше, че сънят бе почти невъзможен, знаейки, че причината за възбудата й е толкова близо. Болеше я за докосването му, кожата й бе толкова чувствителна, че дори чаршафите я дразнеха.

Сега, след като закуската бе отсервирана и кафето вече й действаше, Мегън се вторачи в Ланс и Брейдън. Да се бори с това нямаше да свърши работа и тя го знаеше. Колкото и да мразеше тази мисъл, в предстоящата битка имаше нужда от помощта на Брейдън.

Младата жена погледна към него, осъзнавайки че той я наблюдава внимателно изпод полуспуснатите си клепачи, а тялото му бе напрегнато като пренавита пружина. Дали той също бе възбуден? Дали бе измъчван от същото желание като нея? Желание толкова объркващо, колкото и силно?

Мегън мислено се разтърси, преди да се изправи пред двамата мъже.

— Сега какво? — Тя се облегна на плота и отпи от кафето си, когато те се втренчиха в нея.

Ланс се изправи на крака с въздишка.

— Аз трябва да се връщам в офиса.

Страхливец. Дори нямаше да се помотае наоколо за фойерверките, които сам очакваше в резултат на разговора им.

— Ти си свободна днес. Ще се видим с двама ви в офиса утре сутрин…

— Не. Тя е свободна за неопределено време — проговори Брейдън, сякаш думата му бе закон. Очите на Мегън се присвиха при тона му, а устните й се свиха от раздразнение, когато погледна към него.

— Това е моята работа — озъби се тя. — Не мога просто да си лежа…

— Твоята работа е да останеш жива. — Породата се приближи до кафеварката, за да напълни чашата си. Мегън се отдръпна достатъчно далеч, за да се предпази от докосването на тялото му. — Ще се организираме и ще видим дали можем да разберем какво, по дяволите, става. Ти си връзката… — Погледът, който й хвърли, когато се обърна отново, беше твърд, студен. — Което означава, че ти имаш отговорите.

Това имаше смисъл. Но не значеше, че трябва да й харесва.

Тогава тя погледна към Ланс, забелязвайки напрежението в мускулестото му тяло, безмилостният гняв, който блестеше в сините му очи. По дяволите, радваше се, че не може да почувства това. Не би могла да се справи с него. Това я съсипваше — страхът и тревогата на семейството й заради работата, за която се беше борила толкова отчаяно и слабостта, която емпатията предизвикваше вътре в нея.

— Добре — въздъхна тежко, потискайки тръпката, която премина по гръбнака й. — Толкова за оплакванията ни, че Броукен Бът е прекалено спокоен.

Ланс изсумтя при изказването й.

— Това са твоите оплаквания, Мег. Не моите. Аз получих достатъчно вълнения, когато работих в Чикаго — отсече той.

Беше ядосан. Настина ядосан този път. Мегън се вгледа в затвореното му изражение, в сянката на болка в очите му и почувства как гърдите й се стягат.

— Съжалявам. — Тя го погледна директно. Мразеше факта, че той е притеснен за нея дотолкова, че да бъде така ядосан.

— По дяволите, Мег, не те виня. — Мъжът се протегна, обви ръка около раменете й и я притегли към себе си за една кратка, силна прегръдка. — Запиши си го — каза дрезгаво. — И си пази задника.

Тя го прегърна в отговор. Силно. След това проследи как напуска къщата. Поради някаква необяснима и разстройваща причина докосването му я смути. Като че ли тялото й леко запротестира, почувствало се изведнъж неудобно от утешителната прегръдка на братовчеда, който й бе по-скоро като по-голям брат.

Мегън остана за миг заслушана в шума от отдалечаването му, докато звукът на Райдъра не избледня в далечината, оставяйки оглушителна, изпълнена с напрежение тишина между нея и Котешката порода, който я наблюдаваше внимателно. Тя се обърна да го погледне и видя любопитния блясък в очите му, шеговития израз на лицето му.

— Какво? — попита тя с фалшиво нетърпение, контролирайки дишането си — главно, за да овладее триенето на чувствителните си зърна по дантеления сутиен. Какво, по дяволите, не бе наред с нея? Никога не се бе възбуждала от толкова малко през живота си.

Брейдън вдиша бавно. Какво, да го вземат мътните, душеше?

— Нищо. — Поклати най-сетне глава бавно. — Приготви се. Искам да направя едно пътуване обратно до дерето, за да огледам и искам да си близо до мен. От сега нататък, бейби, ме наричай своя сянка.

— Котарак в чизми. — Мегън погледна към ботушите му. Имаше доста хубави крака, между другото.

Въздухът се изпълни с напрежение. Не гневно напрежение, а горещо, наситено с енергия. Брейдън постави чашата си на плота и се приближи, рамото му се отърка в нейното, когато мина покрай нея и застана зад гърба й.

Мегън стоеше напълно неподвижна, усещайки движението на въздуха около себе си, начина, по който мъжът вървеше, как се завъртя, докато гърдите му почти докоснаха гърба й и дъхът му полъхна чувствителната мека част на ухото й.

— Знаеш ли, Мег… — Брейдън издиша леко, гласът му беше дрезгав, ръмжащ. — Наречи ме така още веднъж, и ще се наложи да ти покажа кой от нас двамата стои на върха на хранителната верига. Това определено не си ти, скъпа. Ако бях на твое място, щях да бъда много внимателен, когато предизвиквам една Порода. Уханието на това сладко, горещо малко котенце кара устата ми да се навлажнява, а пенисът ми да пулсира. Мога да ти покажа не само кой стои на върха, но и как точно една Порода налага господство над своята жена.

Мегън усети как пребледнява, след това се изчервява, очите й се разшириха щом осъзна, че той наистина може да помирише възбудата й. Че знае, че е влажна, гореща. Готова да го поеме. Че я е очаровал повече, отколкото някой някога бе успявал. Очарование, което я плашеше до смърт.

— Първо иди да ти бият ваксините — сопна се тя и се отдръпна от него, прикривайки смущението си с фалшив гняв, вместо да се разтопи в ръцете му по начина, по който й се искаше. Проклета да бъде, ако го направи. Точно от това се нуждаеше, по дяволите — да си падне по Порода, а той дори не я бе целунал още. Може ли животът да стане по-сложен, моля?

— Мегън, подигравателните ти забележки за Породите не ти подхождат — вразуми я най-сетне той, когато тя се отдръпна, за да остави по-голямо разстояние между тях. Той само я последва. Дебнеше я. — Ако искаш да ме обидиш, бейби, тогава го направи лично.

Брейдън беше прав, обидите не бяха справедливи. Мегън се обърна с гръб към него, насилвайки се да диша, да намери поне един миг стабилност на фона на противоречивите желания, които нарастваха в тялото й. Искаше го толкова силно, че копнежът гореше като рана в утробата й. Трябваше да се насили да поддържа разстояние между емоциите си и мъжете, които съществуваха около нея. Но с Брейдън не можеше. Неустоимата му притегателна сила я караше да се ядосва повече на себе си, отколкото на него.

Мегън се обърна отново с лице към него, очите й се разшириха, когато той се приближи и я прикова към плота, бедрата му притискаха нейните, а ерекцията му се сгуши в меката топлина на корема й. Утробата й се стегна и започна да се свива конвулсивно със сексуален глад, който почти й отне дъха.

— Недей. — Мегън притисна ръце към гърдите му клатейки глава, сигурна, че ако Брейдън я докосне, тя няма да бъде в състояние да се бори.

— Колко сладко. — Той пое дълбоко дъх и опря длани на плота, ръцете му я задържаха неподвижна. Пръстите й притиснаха гърдите му по-силно. — Ти си гореща и дива, Мегън. Бих могъл да те разгорещя още повече. Искаш ли да опитам?

Младата жена потрепери, когато главата му се сведе, устните му уловиха чувствителната мека част на ухото й, а после го облиза с бавно, съблазнително движение на езика си. Силна тръпка прониза гръбнака й, когато възбудата започна да я завладява.

Клиторът й набъбна в отговор на въпроса му, гърдите й натежаха, а зърната се втвърдиха още повече.

Тръпката се плъзна нагоре по гръбнака й, а след това обратно надолу, преди да прониже женствеността й. Мегън знаеше, че не може да го скрие. Когато Брейдън вдигна главата си и погледът му срещна нейния, тя знаеше, че желанието, което я изпълва, е отразено в очите й. Това не беше просто нужда от секс. Беше нужда от всичко. Да се сгуши в ръцете му, да се потърка в него, да намери място за отдих. И Мегън знаеше, че илюзията, че може да направи това, не може да бъде истинска.

Породата пое дълбоко дъх, очите му потъмняха, когато изражението му внезапно подивя от чувственост.

— Приготви се за пътуване — изръмжа той, вместо да продължи да я докосва, както тя очакваше. — Или ще направим оглед на пътя, или се насочваме към спалнята. Изборът е твой. Във втория случай ще разбереш как една Порода чука борбени, съблазнителни малки диви котки като теб. Сега тръгвай. По един или друг начин.

Брейдън продължаваше да се опитва да си напомня, че не е като нея. Не е истински човек. Не е правилният мъж, който да започне афера с една жена, нямаща представа какво става с него сексуално.

Устните му се извиха при тази мисъл. Нейните хапливи малки коментари срещу произхода му не го безпокояха. Той видя повече, отколкото бе сигурен, че тя иска да види. Сблъсъкът на емоции вътре в нея беше ясно доловим, както и възбудата, достатъчно гореща и дълбока, за да изгори един мъж чак до дъното на душата му. И това я плашеше.

Брейдън караше през пустинята. Леко поклащащото движение на Райдъра правеше тишината вътре в автомобила да изглежда още по-дълбока. Лесно бе да се забрави какво е той и кой е, когато топлата възбуда на Мегън ароматизираше хладната вътрешност на затвореното превозно средство.

Той беше Порода. Копелето на човешки и животински вид. Неговите гени бяха несъответстващ колаж от човешка и животинска ДНК, което го правеше по-силен, по-бърз, по-хищен и по-свиреп отколкото някой човек би трябвало да бъде. Беше идентифициран с генетичния белег на лъвска лапа от вътрешната страна на бедрото и с по-дълги и по-остри кучешки зъби от двете страни в устата. Не че тези неща бяха единствените аномалии, но те бяха най-очевидни.

Неговата сексуалност беше силна, неудържима. Ако имаше нещо по-хубаво от секса с необуздана, възбудена жена, тогава Брейдън още не го бе открил.

Това бе по-хубаво и от добра, кървава битка, а той харесваше и тях.

Адреналинът беше подправката на живота, било то сексуално или животозастрашаващо. Но той никога не бе взимал жена, която не е Порода. И никога някоя толкова крехка, колкото жената, която стоеше до него. Някоя изгаряща, хлъзгава, влажна и готова за него.

С крайчеца на окото си, Брейдън наблюдаваше как Мегън потрива ухото, което бе ухапал предния ден. Беше пронизал кожата. Малката извивка беше одраскана, въпреки че не изглеждаше сякаш трябва да предизвиква някакви проблеми. Но тя продължаваше да го потърква и подръпва, като че ли я притесняваше.

— Не те ухапах чак толкова силно — промърмори Брейдън, докато жената продължаваше да си играе с него. — Не ме карай да се чувствам виновен за това.

— Мисли си каквото си искаш. — Мегън погледна към него. — Все още е чувствително.

Той я дари с ленива усмивка.

— Това леко ухапване беше нищо. Трябва да се стегнеш, скъпа.

Беше нищо в сравнение с онова, което копнееше да направи с нея по-рано. Докато езикът му ближеше леката драскотина на меката част на ухото й, Брейдън копнееше да се премести към рамото й и да вкуси сладката плът там, да я одраска със зъби, да я маркира по такъв начин, че никой друг мъж да не може да сбърка.

Това желание го изненада. Никога не бе искал да маркира някоя жена. Но тази той искаше да маркира по всички възможни начини, така че никой друг мъж да не може да сбърка на кого принадлежи тя.

— Трябва да се въздържаш от тези ухапвания — парира го Мегън на ръба на нервната възбуда.

О, да, тя също го усещаше. Желанието гореше вътре в нея също толкова горещо, също толкова ожесточено, колкото изгаряше него. Брейдън го долавяше, подушваше го.

Мъжът се размърда на седалката, за да облекчи натиска върху набъбналия си пенис. Уханието на възбудата й го докарваше до лудост. Не искаше нищо повече, освен да я държи под себе си, а зъбите му да стискат чувствителната плът на рамото й, докато движи препълнения си пенис възможно най-дълбоко в горещите като лава дълбини на женствеността й. А тя беше гореща. Толкова гореща и дива, че безсилието й я гневеше. А него правеше нетърпелив.

— Ще видя какво мога да направя за това — изсумтя Брейдън, като зави и подкара надолу по наклонения вход на дерето. Същият път бе следвала и Мегън предишния ден.

— Ти спря тук, преди да влезеш в дерето — отбеляза той, решен да свърши работата, за която бе изпратен, преди да се заеме с жената. — Защо?

Брейдън я наблюдаваше, докато тя се взираше във входа на дълбокото дере със замислен поглед. Усещаше фините пипала на способностите й да придърпват неговия естествен щит около нея. Беше… интимно. Той се почувства така, сякаш я обгърна, сякаш мина под защитата й, свърза се с нея, духът му стана част от нейния.

— Някой бе последвал джипа надолу пеша, обут в туристически обувки. Отпечатъците бяха по-пресни от следите от гуми. Видя ли кой беше? — попита тя, взирайки се през страничния прозорец, като избута тъмните очила над очите си, за да види земята ясно.

Брейдън се отърси от мисълта за задълбочаващата се връзка, отпусна защитите си срещу Мегън и й позволи да изтегли щита още по-плътно около себе си.

— Това бях аз. — Породата намали скоростта при навлизането в широкото дере, след това спря. — Открих джипа около шест часа преди ти да дойдеш. Направих го приблизително на това място, подуших вонята на Койотите зад завоя. — Той посочи една цепнатина от другата страна на дерето. — Забелязах, че този район е осеян с пукнатини и пещери. Вътре те са като лабиринт и много от тях са свързани. Успях да се промъкна през онези, водещи по-близо до пещерата, в която се бяха скрили Койотите.

Мегън кимна.

— Имахме особено тежък дъждовен сезон преди около десет години. Деретата останаха наводнени и много от тях образуваха дълбоки бразди в скалата. Този е един от дузината най-засегнати райони. Наводненията по тези места могат да се получат силно и бързо — в много от откритите малки пещери, които отиват дълбоко под тях и събират вода, когато вали.

— Преминах през тези канали, докато намеря начин да ги заобиколя — продължи Брейдън. — Не бях далеч от теб, когато те чух да се обаждаш на Ланс. Те те чакаха.

— Но защо мен? — Това бе единственото, което не разбираше.

Когато мъжът отново подкара автомобила напред, Мегън свали прозореца и се загледа в непрестанно издигащите се стени, които ставаха все по-високи с навлизането навътре в дерето.

Брейдън не й отговори. Нямаше начин да й отговори, докато не открият причината за присъствието на Койотите.

Минаха стръмния завой и спряха зад черния джип, който бяха карали Марк и Ейми.

Брейдън наблюдаваше как Мегън огледа района с присвити очи, почти резервирани, сякаш се ослушваше за нещо, което той не можеше да чуе. Най-сетне тя стисна дръжката на вратата и слезе от автомобила. Породата включи контрола на сигурността и я последва.

Той продължи да я наблюдава. Облегнат на предницата на Райдъра, на всеки няколко секунди проверяваше въздуха за гранясалата миризма на Койотите, докато тя се взираше в джипа. Изражението й бе сериозно, напрегнато.

— Те изглеждаха толкова млади. — Заля я тъга, съжаление за животите, които бяха изгубени, преди да могат да се изживеят.

— Ейми беше на двадесет и три, а Марк — на двадесет и четири — каза й Брейдън. — Нито един от двамата не бе на свобода достатъчно дълго, за да познае тази свобода.

Мегън тръгна към отворените врати на джипа. Миризмата на смърт беше гъста, напоената с кръв вътрешност бе нагрята от следобедното слънце. Тя не повърна, както Брейдън би очаквал. Изражението й се стегна, когато се наведе напред, за да провери под шофьорската седалка, след това в конзолата до нея.

Младата жена трепваше на всеки няколко минути, сякаш я боли. Или сякаш чувстваше чуждата болка.

— Твоите хора имаха ли време да го изследват? — попита тя.

— Да, при това старателно — нямаше нищо за откриване. Няколко чанти с храна, квитанции от бензиностанции. Никакви бележки, никакви писма, нищо, което да показва защо са тръгнали или защо са умрели.

— И така, ние защо сме тук? — Мегън се отдръпна, обърна се с лице към него и се намръщи.

— Защото онези Койоти чакаха почти двадесет и четири часа да пристигнеш. Проверихме джипа. Този каньон е друга история. Него ще го огледаме сантиметър по сантиметър. Всеки приток, водещ към скалната стена, всяка пещера. Ще го огледаме. Защото Койотите, които са достатъчно глупави да останат със Съвета по генетика, са твърде тъпи, за да прикрият следите си добре. Те са оставили нещо тук. Бяха тук прекалено дълго време, за да не са. Сега зависи от нас да намерим онова, което са оставили и да разберем защо те искат. А те те искат, бейби. Прекалено много.

В очите на Мегън проблесна страх, но само за миг. Последва го бързо гняв, а после — решителност.

— Могат само да искат тогава. — Лека, хладна усмивка изви устните й. Пресметлива, изпълнена със студено намерение. — И така, откъде да започнем?

Пета глава

Започнаха с опасното изкачване от дъното на клисурата към най-горния край на стръмната скала, която се издигаше над нея на повече от три метра над земята. Местата, където можеше да се хване човек, бяха малко и нарядко и макар падането да не я притесняваше, със сигурност щеше дяволски да боли.

Тяхната цел беше група от малки, тесни отвори в скалните образувания отгоре. Изложени на влиянието на пясъка и дъжда, отворите създаваха тъмни, сенчести пукнатини с тясна издатина между тях.

В разгара на деня, изкачването изстискваше енергията на Мегън. Пот се лееше от нея още преди дори да стигнат до първата група от малки пещери. Младата жена се чудеше как едрите, мускулести Койоти са успели да оцелеят повече от няколко часа вътре в тях, докато се прилепяше към каменния под и се плъзгаше вътре.

— Пещерата е много по-голяма вътре — извика тя, като светна фенерчето, което носеше, преди да се премести по-навътре. Рискът от гърмящи змии в този район беше голям, да не говорим за дузината други отровни обитатели на пустинята. Пещерите бяха хладни в горещината на деня, и по-топли през студената нощ — перфектното скривалище за дивия свят.

Нямаше нищо за откриване, освен една носеща се бавно, едва доловима пагубна миризма. Сетивата й не засичаха опасност, нито наличие на живот. Само студената, зла умисъл, която бе изпълвала Койотите.

— Тези момчета вонят — промърмори тя, докато се намърдваше по-навътре в пещерата и направи място за по-едрото тяло на Брейдън.

— Да, така е.

За съжаление, подлудяващият мирис на остатъците от телесната миризма на Койотските породи незабавно бе пресечен от уханието на мъжка топлина, която изкуши сетивата на Мегън и накара ерогенните й зони да се събудят и да изкрещят. Тя стисна бедра, усещайки течното доказателство за влечението й към Брейдън, овлажняващо външните гънки на женствеността й.

И той не изглеждаше безразличен. Младата жена се изчерви, когато погледът му я докосна — натежалите клепачи и чувственото осъзнаване, четящо се по изражението му не бяха особено успокоителни.

Вместо да впие очи в силното тяло, движещо се към нея, Мегън насочи фенерчето към стените на пещерата. Тя се разширяваше доста навътре в планината — около три метра широка и може би четири дълга, с няколко големи пукнатини, врязани в стената и водещи по-навътре в скалата.

— Нямах представа, че скалните дупки са толкова големи — промърмори жената, насочвайки лъча светлина към най-широката цепнатина. Изглеждаше като врата, изрязана в камъка.

— Тази цепнатина води към друга вътрешна пещера в основата на скалата. Проследих ги дотам, преди да намеря тунела, който води до тази, в която те бяха хванали в капан. Не вярвам да са проучени по-нататък, обаче. Тунелите са като лабиринт, когато навлезеш по-дълбоко в планината.

Мегън погледна към него, докато той говореше. Видя увереност в начина, по който започна да се движи из пещерата.

— И така, какво търсим? — Тя стъпи на крака, таванът бе едва толкова висок, колкото да й позволи да се изправи.

Раменете на Брейдън бяха изгърбени, а главата приведена, когато погледна назад към нея.

— Джонас и неговите хора не са имали време да огледат изцяло двете пещери горе — каза той. — Просто искам да съм сигурен, че нищо не е пропуснато.

— Как успя да не се изгубиш в тунелите? — Мисълта за вътрешния лабиринт в планината беше ужасяваща и тя не искаше да се опитва да проучва някой от тях.

— Добро чувство за ориентация — в гласа му се прокрадна веселие. — Не се притеснявай, тунелите не би трябвало да представляват проблем. Койотите не биха оставили удобната си позиция, за да ги изследват. Те чакаха теб и знаеха, че вероятно няма да ги използваш.

Мегън пое дълбоко дъх, преди да премине към срещуположната стена, осветявайки я внимателно. Не искаше да мисли за Койотите, които са я чакали и наблюдавали.

— Не са били тук за дълго. — Тя прокара пръсти по камъка, чудейки се на силите, които ги бяха създали. — Бурите, които наводниха това дере, бяха ужасяващи. Преди не беше нищо повече от малка пропаст. Сега е почти като скрита каменна приказна страна. Ще трябва да уведомя сдружението на пещерняците за тези тунели, за да могат да ги изследват и картографират.

Беше наложително да се сложи подходящо GPS-проследяване в тунелите и пещерите, в случай че някой непредпазлив човек се изгуби в тях.

— И още една от тайните на природата се разплита — измърмори Брейдън.

— Но ще са спасени животи. — Мегън сви рамене при лекия укор. — Особено на децата, които се губят толкова лесно.

Колко пъти бе правила точно това като дете? Прекалено много, за да ги преброи. Баща й дори сега разказваше истории, от които да ти се изправят косите — за опитите си да я открие, когато тя изчезнеше в някоя пещера или непозната част на пустинята.

— Някои тайни е по-добре да останат скрити — сега гласът му бе напрегнат, стегнат от дълбоко уталожен гняв, докато проучваше една от издатините от другата страна на пещерата.

Мегън предположи, че има предвид тайните, които учените бяха разкрили със създаването на Породите. От репортажите, които бе гледала, знаеше, че спора за правата на Породите е подклаждан от пуристките вярвания, че тяхната животинска ДНК ги изключва от описанието за човека. Сякаш човешката ДНК в генома им нямаше голяма стойност. Това бе лудост — расизмът и предразсъдъците, които нарастваха непрестанно срещу Породите. И макар Мегън да долавяше гнева му, го усещаше далечен — не я удряше сурово и болезнено в съзнанието. Беше просто там, естествено. Позволяваше й да диша и да действа. Аномалията беше успокояваща — объркваща, но успокояваща.

— Природата прави онова, което вярва, че е правилно. — Мегън се облегна на скалата и се загледа любопитно в широкия му гръб. — Мислиш ли, че щеше да бъдеш тук, ако не бе сметнат за достоен за живот, Брейдън? — Тя наклони глава, когато Породата се обърна бавно с лице към нея.

Очите му бяха присвити на слабата светлина, изпълваща пещерата, а изражението му бе замислено.

— Не бих се борил за това всеки ден, ако не смятах, че съм достоен — увери я той, а устните му се извиха в подигравателна усмивка, преди да се обърне отново към онова, което проучваше. — Просто вярвам, че някои неща не са били предназначени да бъдат манипулирани. Създаването на живот е едно от тях.

Той приемаше кой и какво е, но Мегън долови и съжаление в гласа му. Може би светът като цяло бе онова, което го разочарова. Точно както и нея.

Младата жена прочисти нервно гърлото си.

— Понякога намесата създава нещо красиво — прошепна най-сетне и погледна отново към него, облизвайки устните си, когато погледът му трепна от изненада.

— Обратно на работа — измърмори тя и се извърна от него, преди непостоянните й емоции да я вкарат в беда. Не се ли бе научила вече, при това повече от веднъж?

Клатейки глава, тя се върна отново към работата си, насочвайки светлината дълбоко в отвора, който водеше навътре в пещерата. Лъчът улови лист сгъната хартия, закътан под прикритието на една скала. Мегън влезе в тунела, наведе се и го извади, след което насочи светлината към него. Компютърно разпечатаният график беше изобличителен документ.

Фийлдс, Мегън. График на патрулиране. Пръстите й потъркаха хартията и от нея се изля омраза. Лична омраза. Не беше безличната злоба на Койотските породи. Беше по-близко. Познато. Мегън познаваше усещането — психичният отпечатък, оставян от всички същества, след като докоснат нещо. Тя прехапа устни и се намръщи към хартията, като продължаваше да я потрива с пръсти. Емоцията беше бледа, но зла. Онзи, който бе разпечатал този график, бе знаел какво я очаква. Знаел бе и се бе наслаждавал на усещането за сила, която идваше от това знание.

— Какво има?

Мегън подскочи стреснато, когато чу гласа на Брейдън в ухото си, едва тогава осъзнавайки колко лесно се бе промъкнал до нея.

— Това е от компютрите в офиса на шерифа. — Тя се намръщи към числата в горната част на разпечатката. — Принтерът автоматично генерира номера за показване местоположението на управлението, където се разпечатва графика.

— Често ли разпечатват? — Брейдън се протегна и взе хартията от ръката й, когато Мегън се обърна с лице към него.

Тя сви рамене.

— Не толкова често. Аз получавам едно копие и Ланс има свое. Освен ако някой не разпечата повече. Но ти трябва парола, за да влезеш в системата.

— Все пак не е съвсем проста система. — Брейдън поклати глава бавно и се взира в хартията един миг, преди да я сгъне отново и да я прибере в джоба си. — Ще го изпратя до лабораториите да видим дали не могат да вземат някакви отпечатъци от него. Въпреки че се съмнявам да се разкрие някой, освен онези Койоти, които са го носили, след всичкото това време.

— От онова, което съм чувала за Съвета, те не тръгват след нашумели или добре пазени жени — каза тя, спомняйки си репортажите, които бе гледала през годините. — Отвличат бегълци. Или жени, които са бедни и без семейство. Не бележат за смърт някого просто така. Защо променят навиците си сега?

Мегън не беше глупачка. Трябваше да има нещо повече, че да тръгнат след нея.

— Права си. — Мъжът се протегна и отмести кичурите коса, които бяха паднали на лицето й. Златистите му очи се присвиха, когато тя се взря в него. — Има още нещо, което те искат. За съжаление нямам представа какво е то. Докато науча, ние ще се борим заедно. Няма да останеш сама, Мегън. Довери ми се, за да ти позволя да се бориш и да живееш.

Устните й се разтвориха при думите му, а сърцето й започна да препуска от близостта му. Трябваше да се вълнува от възможността да се бори, а не от шанса да бъде част от живота на този мъж.

Устните на Брейдън се извиха и лека усмивка омекоти чертите на лицето му.

— Изненадана ли си?

— Малко — призна тя, като усети, че ръката му сега обхваща страничната извивка на шията й, а палеца му гали нежната плът точно под ухото й. Интимността, която се обви около тях, сякаш нахлу във всяка клетка на тялото й.

— Защо? — Брейдън наклони глава.

Мегън сви рамене, несигурна в блатото от възбуда и емоции, които усещаше да нарастват вътре в нея. Брейдън, толкова влудяващ, колкото можеше да бъде, я привличаше към себе си по начин, който тя намираше за невъзможен за преодоляване. Искаше ръцете му около себе си, искаше докосването и целувката му, но повече от всичко искаше мъжът.

— Защо си останала тук? — попита той тогава. — Виждам необуздаността в очите ти, Мегън, нуждата да тичаш свободно, да се бориш и да танцуваш в пламъците на живота. Позволяваш на Ланс да ти дава Уондър, вместо пистолет, и допускаш да бъдеш задушавана в ъгъла, в който живееш. Защо?

Между веждите й се образува бръчка, докато срама от неуспеха й да се бори и контролира емпатията я изпълни отново.

— Това е моят дом. — Тя се опита да се отърси от докосването му.

— Това не е твоят живот. — Брейдън изрече думите, от които тя се опитваше да избяга ежедневно.

— Не е твоя работа. — Мегън се отдръпна от него, без да обръща внимание на мигновения хлад, който обхвана тялото й, когато изгуби топлината му.

— Това е много моя работа — увери я Породата, все още блокирайки изхода на тунела. — Виждам една много силна жена. Жена с достатъчно плам да стопли най-студените нощи или да се бори в най-кървавите битки. И все пак, ти си тук, отегчена от духа си.

Гласът му беше нежен, успокоителен. И в същото време мрачният, богат баритон караше кръвното й налягане да се покачва до едно невероятно ниво на възбуда. Това щеше да я развесели, ако не я плашеше толкова много. Можеше да обикне този мъж, макар да знаеше, че той не може да остане.

— Отегчена? — Мегън вдигна вежди подигравателно. — Виж, Брейдън, как можеш да смяташ това малко кътче пустиня за отегчително? Със сигурност не си склонен да се върнеш към битката толкова скоро?

Той удряше прекалено близо до незарасналата й рана, изкарвайки на повърхността прекалено много неща, които я бяха измъчвали през всичките изминали години.

— Намерих една битка тук — отговори Породата тихо и я тласна по-близо до каменната стена от страната на тунела. — Сега просто трябва да разбера защо има такава, като за начало. Защо една красива, привидно нормална млада жена изведнъж е белязана да умре от Съвета, на който не би трябвало да му пука за нея по един или друг начин. Какво направи, Мегън? Какво си видяла?

Мегън пое дълбоко дъх, взирайки се в него със следа от страх, когато той зададе въпроса. Какво беше направила? Какво бе видяла? Защо бе избягала обратно в сигурния си дом, при семейството си, и се криеше в пустинята, която толкова обичаше, когато в действителност не искаше нищо повече от това да живее живота, който й бе отреден?

Защото беше страхливка. Беше се научила в тежките условия на Полицейската академия, че работата в екип, понасянето на различните емоции — мрачни, често агонизиращи емоции — нарушават вниманието й до точката, в която концентрацията ставаше невъзможна.

Беше преминала курсовете с отличие. Но когато се стигна до тренировъчните маневри, Мегън често застрашаваше екипа, както и себе си. И все пак, това нямаше нищо общо със Съвета.

— Не съм направила или видяла нищо, от което Съвета би се заинтересовал. — Младата жена стисна юмруци от двете страни на тялото си, докато го уверяваше колко греши. — Тук съм, защото това е моят дом. Искам да оставя нещо от себе си тук.

— Тук няма битка. — Очите на Брейдън бяха измамно нежни, тя можеше да види хладината и спокойната пресметливост, които се криеха под чистия кехлибарен цвят. — Тук няма огън, Мегън. — Той се приближи и тялото му се отърка в нейното, докато тя не отстъпи към студената скала зад себе си. — Няма вълнение, нищо, което да стимулира ловкия ти ум и тяло. Ти жадуваш за справедливост. За приключения и вълнения. Жадуваш, и въпреки това стоиш настрана от пиршеството, което те очаква отвъд собствените ти граници. Защо?

— Може би се страхувам? — Мегън изви вежди подигравателно и усети как устата й пресъхва от нерви. Той беше прекалено близо, прекалено решен да научи тайните, които тя не разкриваше пред никого. — Броукен Бът е безопасно място…

Боботещото предупредително ръмжене, което прозвуча от гърдите му спря думите й, както нищо друго не би могло.

— Споменавал ли съм някога, че лъжите имат мирис? — попита я той. Гласът му беше мек, когато я притисна по-близо. — Какъв срам, да разваляш уханието на сладка, възбудена жена с гранясалия мирис на една лъжа. Не ме ядосвай, Мегън.

Резците в устата му проблеснаха, сякаш тя трябваше да се изплаши от тях. Но тя не се плашеше от ухапването му. Докосването му бе това, което я свари неподготвена, което унищожи равновесието й. От това се боеше. И то я накара да се разгневи на себе си и на него.

— Да не те ядосвам? — Мегън го блъсна в гърдите, мина покрай него и затропа към главната пещера. Брейдън я последва бавно. — Не, Брейдън. — Тя се обърна предупредително, сочейки го с пръст властно. — Ти не ме ядосвай и не си навирай носа там, където не ти е работа. Грижи се за проблема, който е на дневен ред, а мен остави на мира.

Сега Мегън си спомни защо не иска някаква проклета Котешка порода по петите си всяка минута от деня. Арогантността бе също толкова голяма част от същността им, колкото стоманено твърдите мускули и необикновената, дива красота.

И да не забравяме силата.

Преди младата жена да успее да направи друго, освен да ахне, той я хвана за горната част на ръката, завъртя я и я бутна към стената отново, едрото му тяло я задържа на място, а ерекцията му се притисна към долната част на корема й.

Възбудата я заля. Препусна в нея — не само сетивата й, а всяка клетка в тялото й сякаш се отвори, умоляваща, настояваща за докосването му.

Проклятие, тя не се нуждаеше от това. Усещаше как утробата й се свива конвулсивно. И Брейдън не пропусна и миг от това.

Ноздрите му пламнаха, а очите му потъмняха, когато задържа китките й с една ръка високо над главата й.

— Имаш ли нещо против? — Мегън се бореше в хватката му.

— Нямам — промърмори мъжът, наведе глава към вече поруганото й ухо и го одраска със зъби.

Добре, беше прецакана, и то не по най-добрия начин.

Тя потръпна при ласката му. Усещането беше прекалено хубаво. Достатъчно, за да не успее да сдържи рязкото издишване, което едва не се превърна в скимтене от копнеж. Толкова за пиршеството. Смесица от здрава, стегната мъжка плът. И ако ерекцията, притискаща се в долната част на корема й беше някакъв знак, то Брейдън беше зареден достатъчно и готов да изригне.

Ръцете й се стегнаха в хватката му, когато тя се изви към него, знаейки че трябва да се бори да се освободи от усещанията, които я заляха при докосването му. Но не го направи. Тя се притисна по-близо до силата, до топлината му, копнееща за повече. Насили се да потисне нуждата, задъхвайки се докато кръвта препускаше в тялото й.

— Защо правиш това? — Мегън се опита да тръсне глава, но клепачите й само запърхаха от удоволствие, когато той притегли меката част на ухото й между устните си и я погали.

— Стой спокойно — изръмжа Брейдън, притискайки по-силно пениса си към корема й.

— Не си честен — протестира тя, ноктите й се забиха в дланите му, докато се бореше с привличането, което я придърпваше към него. Не можеше да си позволи да изпитва това, да желае това. — Знаеш, че това няма да доведе до никъде.

— Кой казва, че се опитвам да стигна до някъде? — в гласа му звучаха веселие и чиста, мъжка страст. — Но ако не спреш да потриваш горещото си малко тяло в мен, ще те обладая точно тук, в средата на тази шибана пещера. Сега не мърдай.

Другата му ръка стисна бедрото й, когато той се отпусна, наведе глава и позволи на устните си да докоснат шията й. По дяволите, просто бе минало прекалено много време, откакто бе била с мъж. Сигурно беше заради това, защото ако ли не, значи тя се бе забъркала в по-голяма каша, отколкото можеше да си представи.

— Просто ме обвини за всичко. Защо не го сториш? — Мегън се опита да се подиграе, наистина се опита. Но усмивката, която трепна на устните й, пролича и в гласа й.

— Сигурен съм, че е много по-лесно по този начин. — Засмя се Брейдън, като надигна глава и се отдръпна назад, докато пускаше китките й и я освобождаваше от чувствената магия, която бе изтъкал около нея.

Мегън трябваше да бъде благодарна.

Вместо това й се прииска да изскимти от разочарование.

— Обзалагам се, че е така. — Тя извъртя очи, борейки се да възвърне отново равновесието си. — Приключихме ли тук, или има нещо друго, което искаш да провериш?

Мегън се наведе да вземе фенерчето, което се бе търкулнало до стената, след това го изгаси и го закачи на удобния си колан. Точно до страшния автоматичен пистолет, който бе извадила от гардероба и прибрала в кобура тази сутрин. Проклета да бъде, ако някога носи отново Уондър.

— О, има много неща, които бих искал да проверя. — Погледът под натежалите му клепачи накара стомаха й да се свие, а вагината й да запулсира.

— Обзалагам се, че има. — Тя прикри изблика на смях, който се надигна в гърдите й. — Но ако сме приключили с тези проклети пещери, наистина бих искала да се връщаме в града. Аз все още имам някакъв живот тук. Живот, който ми носи някакво удовлетворение, да знаеш. А и съм доста гладна.

За храна, обузда тя болезнения си клитор. Просто за храна. Никакъв секс. Сексът с Порода не беше добра идея. Той включваше всички видове усложнения. Властност, арогантност и други прилагателни, които Мегън наистина не можеше да изрови от паметта си точно сега. Беше сигурна обаче, че не са хубави.

— Хмм — промърмори Брейдън. Недоволният звук не беше никак успокоителен. — Преди да тръгнем, ще проверим другата пещера, просто за да бъдем сигурни. Щом са оставили разпечатката тук, може да са оставили и нещо друго из дерето.

— Добре. — Още едно изкачване. Точно това, от което се нуждаеше тя. Този път Брейдън тръгна първи. Нямаше да се движи по посоката на вятъра към него с този чувствителен нос, който той притежаваше. Беше толкова влажна, че бе сигурна, че не мирише на друго, освен на страст. Безумна, гореща страст.

Беше толкова прецакана, че ако не внимаваше, щеше да бъде изчукана по един прекалено добър начин.

Тя го очароваше.

Брейдън призна, че може да се вкара в много голяма беда, където са намесени Мегън Фийлдс и нейните многобройни тайни. Не само възбудата бе това, което го безпокоеше. И преди е бил възбуден, но никога толкова гладен, толкова изцяло отдаден на една жена, без наркотиците, давани по време на тестовете, които учените бяха провеждали в лабораториите.

Мегън го правеше повече от просто гладен. Караше го да копнее, а това можеше да се окаже много опасно нещо. Също така го правеше любопитен. Любопитството уби котката, помисли си Породата подигравателно, докато търсеше следващата пещера, опитвайки се да не обръща внимание на сладката топлина, която струеше от Мегън.

Жадуваше толкова отчаяно за вкуса й, че чувстваше малките, почти незабележими жлези под езика му подути. Учените ги бяха класифицирали като уголемени вкусови рецептори — още една от аномалиите на техните човешки и животински гени. А такива имаше доста.

Но жлезите никога не се бяха възпалявали или подували. И със сигурност не бяха изливали този лек вкус на подправки в устата му. Но ето, че сега го правеха. Самата мисъл да вкуси Мегън, да плъзне езика си в устата й и да почувства меките й устни около него, ги караше да пулсират по-силно.

Да не споменава какво причиняваше тази мисъл на пениса му. Главичката туптеше като зъбобол, който отказва да се успокои. Можеше да мастурбира, но бе научил предишната вечер, че това му носи по-малко удовлетворение от всякога. Просто не беше от типа мъже, които се самозадоволяват, предположи Брейдън. Обичаше секса. Обичаше жените. Вкусът, звуците, мекотата — всички уникални качества, които правят жените онова, което са. Усещането за ноктите им, забиващи се в раменете му по време на кулминация, или сладката експлозия на земна страст по езика му, когато ближеше сметаната между бедрата им. Жените бяха най-нежното нещо в този безумен свят. Но Мегън го караше да полудява, да се побърква — толкова бе отчаян за вкуса й, че бе на ръба да я вземе на пода на пещерата и да я покрие като животното, което бе.

— Тук няма нищо, Брейдън. — Това не бе първият път, когато изричаше този коментар. — Няма пукнатини, няма тунели, няма малки, скрити издатини.

Да, беше го разбрал преди пет минути. Но тя беше тук, уханието й се бе задържало между каменните стени, галеше сетивата му и го изпълваше със странно желание. Трябваше му време, за да го разбере. Да намери начин да го контролира.

Ако напуснеха пещерата, ветровете щяха да разсеят голяма част от уханието й и земята щеше да го разпръсне. Нямаше да има време да му се наслади. В неговата памет нямаше жена, която някога да бе била толкова естествено разгорещена от докосването му. Беше почти покоряващо. Мамка му, и възбуждащо също. Брейдън не можеше да получи достатъчно от уханието й и ако тя не внимаваше, скоро щеше да я вкуси.

— Продължавай да търсиш. — Той се наведе през стената, която оглеждаше, проучвайки цепнатината, която минаваше диагонално през камъка.

Беше тясна, колкото да вкара пръстите си, но достатъчна, за да се престори, че се интересува от нея.

— Продължавай да търсиш! — Възкликна Мегън, преди да въздъхне с преувеличено търпение. — Прекалено си властен.

— А ти си прекалено заядлива, но не си забелязала да го изтъквам.

Тя го накара да се усмихне. Беше минало дяволски много време, откакто някой наистина го бе карал да се усмихва.

Харесваше му да спори с нея, да слуша как му се сопва и предизвиква. Тя беше едно предизвикателство, както физическо, така и психическо, и го държеше на нокти. И ако Брейдън не грешеше, подчертана усмивка извиваше устните й по-рано и отекваше в гласа й.

— Не виждам ли? — Сега се усмихваше със сигурност. Може да беше с гръб към него, но той можеше да чуе усмивката в гласа й.

Брейдън размърда дискретно твърдия пенис под дънките си, надявайки се на малко облекчение. Проклетото нещо като че ли само се поду още повече, когато мъжът затвори очи и пое уханието й дълбоко в съзнанието си.

— Който и да е чакал в тази пещера, не е бил тук задълго — каза най-сетне Мегън. — Не смърди както в другата.

Той самият бе забелязал това.

— Подозирам, че двамата са прекарали известно време в другата — Породата сви рамене. — Койотите работят по-добре в екип. Те се предизвикват един друг в злобата си. Това ги прави по-безмилостни.

Брейдън я наблюдаваше как приключи с проверяването на един сенчест ъгъл и се обърна към него. Лицето й беше зачервено, а зърната й се притиснаха към тениската й, когато изгаси фенерчето и го закачи на колана си.

— Предполагам приключихме тук?

— Засега. — Той се огледа за последен път. — Надявам се тази вечер Джонас да има някаква информация за нас, както и снимки на Породите, които са били убити. Искам да ги огледаш внимателно, да видим дали можеш да ги разпознаеш.

Дори техните дресьори не биха ги разпознали онзи ден.

— Звучи добре — кимна жената. — Щом като ще оставаш с мен у дома, ще трябва да направя малко покупки. Обзалагам се, че ядеш много, нали?

Погледът й се плъзна по него. Брейдън разбра кога е зърнала ерекцията му и едва не се изсмя, когато очите й се разшириха от изненада.

— Имам много силни апетити. — Почти се задави от смях, когато лицето й пламна.

Мегън се покашля, тихият нервен звук беше отчасти възбуден, отчасти развеселен.

— Обзалагам се, че е така — промърмори тя, насочвайки се към изхода на пещерата. — Не би ме изненадало ни най-малко.

По дяволите, беше сладка. Адски трудна, с по-подигравателно саркастична уста от тази на всеки, когото бе срещал, и с повече тайни, отколкото една жена би трябвало да има. Но го караше да се смее и го държеше изправен на нокти. Едно голямо постижение.

— Може би ще искаш да се огледаш и за малко протеини за себе си. — Брейдън контролираше гласа си, без следа от веселие или скрити значения. — Ще ти е необходима сила.

Тя се обърна отново към него с дързък отговор на върха на езика си, докато не срещна съзнателно невинния израз, който той поддържаше на лицето си.

Младата жена присви очи и подпря ръце на кръста си, привличайки внимание към зрелите извивки, които накараха кръвта да запулсира яростно между бедрата му.

— Не успя да ме заблудиш, Арнес. — Тя изви перфектната си малка вежда и сви устни замислено. — Мисля, че се опитваш. Сигурно е така, но не успя. — След това се усмихна. Едно бавно, секси извиване на устните, което го накара да изскърца със зъби, за да сдържи стона си. — Може би ти си този, който ще има нужда от цялата тази енергия. Може да се окаже прекалено много за теб, за да се справиш, нали знаеш.

Мегън се обърна и с едно помръдване на хубавото си задниче прекрачи ръба на първата издатина, която щеше да я отведе обратно към дъното на дерето.

Прекалено много за него да се справи? Съмнително. Не невъзможно.

Но много, много съмнително.

Шеста глава

Мегън също се съмняваше. Докато претърсваха останалите пещери, тя се опитваше да държи сетивата си будни, използвайки способността да притегля към себе си щита на Брейдън, за да задържа по-малко желаните ефекти от емпатията и да използва таланта си, за да търси отговори.

Не беше експерт в това. Никога не бе имала възможността да работи по този начин, но се оказа заинтригувана от шанса, който й се предоставяше. Също и от топлината и едва доловимата информация, която извличаше от този мъж. Имаше тъмни кътчета вътре в него, но той ги пазеше скрити, не им позволяваше да му влияят. Имаше насилие, да. Но то беше умерено, омекотено от вроденото му милосърдие.

Имаше също така доминантност. Доминантност, която успяваше да си пробие път през естествения му щит, който мъжа контролираше и който й позволяваше да придърпва към себе си.

Тя проучи всичките му емоции — усещаше веселието, страстта му и един глад, който сякаш постоянно нарастваше.

Мегън се опита да не обръща внимание на това, фокусирайки се върху останките от емоции и действия, които все още се носеха из пещерите. Не че имаше много за усещане. Койотите бяха дошли, за да убиват. Бяха последвали двойката Породи от Броукен Бът, но как са се ориентирали да тръгнат насам?

Бяха дошли, за да убият двойката, и след това са изчакали появяването на Мегън. Младата жена усещаше това, то беше на първо място в съзнанията им. Почистване, но на какво? Какво се опитваха да скрият?

— Тук няма нищо — въздъхна най-сетне Брейдън, когато минаха през последната пещера, застана на ръба на издатината и се загледа надолу с присвити очи. След това тръсна рязко глава. — Да се връщаме при Райдъра и да тръгваме. Ще видя дали Джонас е научил нещо ново от разпита на Койота, който взе със себе си.

Брейдън се завъртя към тясната пътека, която водеше обратно в дерето, а Мегън го последва.

Младата жена отметна освободилите се от опашката й кичури коса и се повлече към Райдъра. Беше готова да прати по дяволите пустинята и да отиде до града за вечеря, а след това да се прибере вкъщи — в мекото си, удобно легло.

Синините, получени през изминалата седмица, пулсираха болезнено, както и новите, които бе получила по време на изкачването по стръмните скали. Ухото й изгаряше от ухапването на Брейдън, а вагината й туптеше от една еротична, чувствена болка, която я измъчваше заедно с мисълта, че се бори с нещо, което Брейдън иска точно толкова, колкото и тя. Е, тя го искаше дяволски много и може би беше в по-лошо състояние от него.

— Какво всъщност очакваше да откриеш тук, Брейдън? — Младата жена го гледаше любопитно, все още несигурна какво преследва той.

— Нещо. Всичко. Нищо. — Тя можеше да чуе безразличието в ленивия му тон и стисна зъби раздразнено.

— Две от три не е зле — пошегува се със съмнителен успех, извъртайки очи. — Намерихме всичко, което може да има в тази клисура и нищо, което да ни помогне да отговорим на въпросите си. Ти си на ход, Брейдън. — Мегън отвори вратата от страната на шофьора и се плъзна в хладния комфорт на автомобила с въздишка на облекчение.

— Много добре се справяш със сарказма, Мегън — обърна се към нея Брейдън, след като се настани, облегнат удобно, на пасажерското място и се усмихна бавно. Устните му се извиха еротично, дори прекалено еротично според нея. По-плътната му долна устна накара зърната й да изтръпнат в болезнен копнеж. Беше много лошо, когато нещо толкова просто, като усмивката на един мъж, може да накара зърната ти да набъбнат болезнено мечтаейки за докосването на тези чувствено извити устни.

— Старая се. — Тя прочисти гърлото си нервно и бързо извърна поглед от изкушението.

Брейдън издаде едно чисто мъжко раздразнено изсумтяване.

Това не би трябвало да я развълнува. Беше обидно, и в никакъв случай — еротично. Но звукът накара бедрата й да се стегнат, а сърцевината й да запулсира болезнено. Проклятие.

Може би беше време за Покет Рокет — малкия й клиторен стимулатор, който беше толкова удобен. Освен това, Покет Рокет бяха много хубави. Или пък вибраторът й. Беше минало известно време от последния път, когато нуждата от сексуално освобождение бе толкова наложителна. Може би никога не бе била толкова силна, помисли си Мегън. Нито пък някога тази нужда я е карала да копнее за близостта на някой мъж.

А той знаеше какво й причинява. Тя можеше да го види в очите му, в начина, по който вдига глава и ноздрите му пламтят.

Той можеше да я помирише, да усети топлината и възбудата й. И нямаше начин да ги скрие.

В края на тази мисъл дойде друга. Мегън знаеше, че сетивата на Породите са по-развити от тези на хората без променена ДНК. Но се чудеше колко точно са по-развити?

Младата жена погледна към Брейдън с крайчеца на окото си и се покашля, преди да попита:

— Как е слухът ти?

— Слухът ми? — повтори мъжът с лениво веселие и само следа от любопитство.

Тя го погледна директно с широко отворени, невинни очи.

— Да, слуха ти. Нали знаеш, ушите? Можеш ли да чуваш неща по-добре от другите хора?

Мегън се бореше с изчервяването, което заплашваше да обагри страните й, като обърна погледа си отново към пътя отпред.

— По-добре от тези, които не са Породи, имаш предвид? — попита той с интерес.

Тя не повярва и за миг на израза на мъжка невинност, появил се на лицето му, но въпреки това прикри усмивката си.

— Да — кимна кратко. — Това имам предвид.

— Не знам — спокойно веселие изпълни гласа му. — Колко е добър твоят слух?

Е, не би могла да го чуе как мастурбира, ръката му все пак не бръмчеше…

— Нормален. — Сви рамене жената.

— Какво би квалифицирала като нормално? Какво не можеш да чуеш, което смяташ, че аз бих могъл?

Нима й се подиграваше?

Тя го стрелна с бърз поглед и се намръщи на странното му изражение. Беше ли това смях, което се спотайваше в очите му? Със сигурност не би могъл да се досети каква е причината, за да му задава този въпрос.

Мегън опипа щитовете, които той използваше, но не долови нищо друго, освен веселие.

— Не знам. — Стисна волана по-силно, докато се опитваше да изглежда небрежна и просто заинтригувана от уникалните способности на Породите. — Ако аз съм в кухнята, а ти си във всекидневната на къщата ми, аз не бих разбрала, ако ти използваш… ох, да речем… машинка за подстригване. — Това изглеждаше добро сравнение. Тих, вибриращ звук — не прекалено силен, не прекалено лесен за чуване.

— Машинка за подстригване? — попита Брейдън колебливо.

— Да — кимна тя с цялата си сериозност. — Машинка за подстригване.

Той се напрегна, прочисти гърлото си и се размърда на седалката.

— Да не би да се опитваш да разбереш дали ще те чуя, ако използваш вибратор, Мегън?

Дъхът й секна, а лицето й пламна от унижение, когато завъртя глава и улови погледа на присвитите му очи, преди да насочи вниманието си отново към пътя.

— Не — възкликна шокирана. Как бе разбрал?

— Защото ако е така, ще ти кажа още сега: ще разбера. Ще усетя сладкото ухание на котенцето ти, когато намериш освобождението си и ще чуя дори най-тихия вибратор. И ще бъда много, много недоволен. Може би дори ще се наложи да те напляскам.

Мегън преглътна тежко — със сигурност дупето й не тръпнеше в очакване, а по-скоро от безпокойство, нали? Погледна към ръката му, която лежеше небрежно на коляното му. Беше широка, силна… Тя се размърда на седалката си.

— Не това имах предвид — промърмори Мегън. — И какво ти влиза в работата на теб?

Брейдън бе стигнал твърде далеч. Бе натиснал всеки горещ, сексуален бутон, който тя притежаваше и сега се опитваше да й откаже освобождение, което щеше да разсее напрежението, което тези бутони причиняваха на тялото й. Имаше граници, които никой мъж не трябваше да пресича, и колкото до Мегън — това бе една от тях.

— Усещам женската ти възбуда, Мегън — гласът му стана по-тих, а думите му изпратиха вълна от топлина по бузите й. — И знам, че аз я предизвиквам. Ти имаш нужда от удовлетворение и можеш да го намериш с мен, или да страдаш заедно с мен. Това е твой избор.

Мегън присви очи, независимостта пламна вътре в нея.

— Не ме командвай, Брейдън — изсумтя презрително. — Нито сега, нито никога, и особено за това. Не ме принуждавай да го изпробвам.

— Ти не ме принуждавай да изгубя малкото контрол, който имам, за да не изпитам бариерите, които хвърляш между нас — отговори той спокойно, предупредително. — Спомни си животното, с което си имаш работа, Мегън. Аз не съм мъж, когото можеш да изкушаваш по същия начин, както останалите, нито съм от онези, с които можеш да се шегуваш в това отношение. За доброто и на двама ни, прояви нужната предпазливост, освен ако не искаш да понесеш последствията.

Гласът му съдържаше мрачен, предупредителен тътен, който изпрати тръпки нагоре по гръбнака й, а по нервната й система се плъзнаха малки пипала от светкавично бързо усещане.

Свивайки устни, Мегън намали Райдъра, преди да включи системата за паркиране и да завие бавно. Брейдън беше облегнат на вратата, едната му ръка лежеше на дръжката, а другата беше подпряна на командното табло между тях. Беше отпуснат, но бдителен… и възбуден. Мегън усещаше как възбудата достига до нея.

— Да бъдеш Порода не значи, че си освободен от естествените закони на благоприличието и неприкосновеността на личния живот — тя пое дълбоко дъх, докато се взираше в него. — Това е моят дом, Брейдън. Моята спалня. Когато вратата е затворена, това означава, че не си добре дошъл да влизаш в тази стая, без значение обстоятелствата, с изключение на физическа опасност. Не си мисли, че само защото си по-едър и по-първобитен от мен, това променя правилата.

— За съжаление ги променя — изръмжа той. Силният звук разби периферията на спокойствието, което Мегън се опитваше да обвие около себе си. — Не би трябвало да е така и съжалявам за желанието, което предизвиквам. Но намирам, че контролът ми в твое присъствие не е такъв, какъвто би трябвало да бъде. Правилното или грешното не влизат в сметките. Използването на вибратор, при моя слух, би било равносилно на това да се разхождаш гола пред друг мъж, Мегън. Не прави тази грешка, освен ако не си готова да стигнеш докрай с поканата.

Брадичката й изпъкна напред, а във вените й запулсира гняв при предупреждението.

— Не, означава не, Брейдън.

— Не ме предизвиквай, Мегън.

Сега тя можеше да усети, как контролът му се изплъзва. Отдръпна се и потръпна при осъзнаването, че той е по-първичен, по-опасен, отколкото си бе представяла, че може да бъде, когато се отнася до нея.

— Мегън… — Ръката, която бе подпряна между двете седалки се надигна и пръстите й се насочиха към кичурите коса, изплъзнали се от опашката й. Брейдън ги приглади назад, докато тя го гледаше предпазливо. Дишането й стана учестено, накъсано, когато необикновените му златисти очи проблеснаха от глад и леко веселие. — Ти ме караш да копнея за неща, които съм сигурен, че не би трябвало да искам. Неща, които съм сигурен, че ти не искаш. Аз съм достатъчно мъж, за да разбирам границите си и да се уверя, че ти също ги разбираш. — Пръстите му оставиха огнена диря от бузата към шията й. — Мисълта, че си достатъчно възбудена, че ме желаеш достатъчно, за да се опиташ да намериш свое собствено освобождение, може би е повече, отколкото животното вътре в мен може да понесе. Не бих взел нещо, което не е дадено доброволно, но и няма да продължа да балансирам върху линията, по която вървя сега. Бих те съблазнил, вместо да ти позволя да оставиш избора на мен. Не искам да правя това, бейби. — Ръката му се отпусна, връщайки се отново върху командното табло. — Не ме принуждавай да го правя. Няма да се понасям заради това, и съм сигурен, че и ти ще съжаляваш. Така че, за да поддържаме границите и за двама ни, бъди внимателна.

Той беше сериозен. Мегън се вторачи в него с леко недоверие и предпазливост.

— Защо? — прошепна най-сетне. — Защо те е грижа как ще получиш това, което искаш? — Никой друг мъж, който бе познавала, не го бе грижа.

Устните му се извиха с намек за нежност и една чувственост, която накара тялото й да пламне в отговор.

— Защото това прекрасно тяло не е всичко, което искам, бейби — отговори Брейдън загадъчно. — Изобщо. Искам всичко. Помисли върху това, преди да натиснеш погрешните бутони и да примамиш нещо, което нямаш шанс да контролираш.

Седма глава

Същата вечер, Мегън слезе надолу по стълбището, след като си взе душ. Чувстваше се напълно извадена от равновесие. Емоциите й бяха в хаос, физическите й реакции — объркващи. Реакциите й към Брейдън Арнес я бяха разтърсили дотолкова, че не бе сигурна какво чувства в момента.

След Полицейската академия и катастрофалните резултати от тренировъчните упражнения, тя се бе затворила в себе си, беше се оттеглила в пустинята и захвърлила настрана мечтата да остави отпечатък в този свят.

Беше прекарала пет години в подготовка да работи в областта на правораздаването, първите две от които в предварителен подбор, където кандидатите бяха преминали през строго обучение, включващо правен кодекс. Последните три бяха прекарани в Академията, след процес на подбор, като последната година мина в тренировъчни упражнения в реални ситуации.

Последната задача бе ситуация със заложник. Емоциите, изливащи се от младата жена, държана в плен от нейния съпруг наркодилър, почти бе извадила от строя Мегън и бе причинила раняването на един офицер. Неспособността й да се фокусира върху виновника и жертвата му, а не върху емоциите и болката, изливащи се към нея, едва не бе довела до фатален край.

Емпатичните й способности се бяха проявили в късните й тийнейджърски години. Невъзможността да изгради бариерите, които другите започваха да издигат още като деца, беше причината за провала й. Мегън обаче упорито отказваше да се отрече от мечтата си. Насилвала се бе да премине предварителния подбор и Академията до самия момент, в който бе разбрала без съмнение, че с мечтата й е свършено.

Мегън влезе в кухнята и се запъти към кафеварката, въпреки късния час, и се опита да игнорира Брейдън, който седеше на масата с лаптопа си. Той работеше там от часове, от време на време от гърдите му излизаше тихо ръмжене, когато раздразнението му като че ли нарастваше.

Възбудата също растеше. За съжаление, да намери освобождение сама беше нещо, което не бе готова да рискува. Брейдън беше по-напрегнат след сблъсъка им в Райдъра по-рано днес, много по-раздразнителен и по-възбуден. Този глад беше нещо, пред което Мегън не бе съвсем готова да се изправи.

— Крайно време беше да слезеш долу — промърмори Породата, докато пръстите му се движеха по клавиатурата. — Време е да се захващаме за работа.

Тя му обърна гръб, взе една чаша от шкафа и си наля черно кафе в нея.

— Как наричаш това, което правихме цял ден? — Всеки мускул в тялото й протестираше от тренировката. Мегън можеше да се закълне, че скалното катерене и изследването на пещери е работа. Но, по дяволите, какво знаеше тя?

— Ела тук и седни. — Брейдън се премести от стола, за да й направи място, когато тя мина покрай масата. — Влязох в базата данни на Породите. Лабораторията има информация за всяка Порода, а за онези, които няма, са изброени тук. Изтеглих досиетата на Марк и Ейми, както и техни снимки. Погледни ги, виж дали не можеш да ги разпознаеш, или дали не можеш да си спомниш място, на което евентуално си била в контакт с тях.

Мегън седна на стола му колебливо, погледът й се насочи към файла, изваден на екрана.

— Тези снимки са направени докато Марк и Ейми са били все още в лабораториите — прошепна тя, когато видя снимката на голата до кръста Ейми, липсата й на интерес към собствената й личност и заобикалящата я среда. — Виждала съм някои от досиетата на Породите в Академията. Те не са им позволявали да носят дрехи.

Мегън погледна нагоре и видя как Брейдън вади сандвичи от хладилника и си налива още една чаша кафе.

— Ние не бяхме хора, така че защо да имаме нужда от дрехи — изсумтя той, движейки се из кухнята, за да приготви още кафе, докато поглъщаше храната. Той ядеше много, вечерята бе приключила преди един час и Мегън бе сигурна, че е изял храна, достатъчна за трима възрастни мъже.

Тя отново насочи вниманието си към лаптопа и двата файла, които Брейдън бе отворил заради нея.

Въздъхна уморено и отметна назад косата от лицето си. Искаше й се да бе отделила време да я върже, преди да слезе долу след душа. Гъстата коса винаги успяваше да се промъкне през рамото й. Освен това, когато бе свободна и незавързана, имаше ефекта да я прави по-мека, по-женствена. Това бе слабост, която Мегън не можеше да си позволи точно сега. Привличането, горящо между нея и Породата, не бе избледняло, а бе станало по-силно. Тя имаше нужда от нещо, което да го потуши, да отслаби неспособността й да избяга от това.

— Марк и Ейми са създадени във Франция. — Брейдън седна срещу нея. — Доколкото ми е известно, никога не са били в Щатите до преди една година, когато са били спасени и преместени в имението на Породите във Вирджиния.

— Няма доклади за твои задгранични мисии. Точно както няма информация за някакви пътувания, които може да си правила извън Щатите.

В гласа му се долавяха въпросителни нотки.

Мегън вдигна поглед от екрана на компютъра и срещна неговия спокойно.

— Никога не съм била извън Щатите, Брейдън. — Тя позволи на една развеселена усмивка да разтегли устните й. Очевидно това не бе отговорът, който той очакваше да чуе. — И доколкото знам, никога не съм срещала тези Породи.

Но й бяха познати.

Тя се обърна отново към снимките и й се прииска да се намръщи на странното бодване при разпознаването, но бе наясно колко внимателно я наблюдава мъжът.

— Защо се върна тук след обучението в Академията?

— Не говорихме ли за това по-рано? — протестира тя, преглъщайки нервната бучка в гърлото си.

— Имаш отлични оценки до последната тренировъчна мисия, когато инструктора ти е пострадал. След това си подала оставка, опаковала си багажа и си се прибрала тук, въпреки няколкото много изгодни предложения — както от обществения, така и от частния сектор.

Мегън се облегна на стола, отказвайки да го погледне, когато усети настойчивостта да изпълва въздуха. Той заслужаваше истината.

Работеше с нея и това го поставяше в опасност. Трябваше да знае.

— Сложно е — въздъхна най-сетне младата жена.

— Аз съм умен човек — Брейдън сякаш изплю думите. — Сигурен съм, че ще разбера много добре.

Тогава тя го погледна и улови блясък на подозрение в очите му.

— То няма нищо общо с Породите — отговори най-сетне тя, пръстите на едната й ръка трепнаха към лаптопа. — Личен въпрос е, Брейдън.

— Вече не, Мегън. — Той остави чашата си и се наведе напред, опирайки ръцете си на повърхността на масата и се надвеси над нея. — Моите хора умират в тази пустиня. Марк и Ейми напуснаха Убежището и дойдоха направо тук — в един капан, в тази част на пустинята, която ти охраняваш. Претърсването на компютърните им файлове показа, че не са търсили нещо за теб, преди да тръгнат. Дошли са тук, за да те намерят. По някакъв начин от Съвета са научили за това и са изпратили онези Койоти да убият тях и теб, като използват труповете им, за да те привлекат. Защо?

Вината я връхлетя. Мегън скочи от стола си и се изправи право пред него. Стисна ръце, за да не треперят, докато се опитваше да спре влагата в очите си. Не искаше Брейдън да види провала, който беше тя. Неспособността да контролира собствените си способности, отговорността, която носеше за всеки, който се бие рамо до рамо с нея.

— Отговори ми, Мегън. — Брейдън я хвана отново, този път хватката му върху горната част на ръката й бе по-здрава, за да гарантира, че тя няма да отиде никъде. И все пак, не я стискаше толкова силно, внимавайки да не й оставя белези.

Петте години в Академията бяха като пет години в ада. Мегън се бе отличила, защото напрегнатата работа изискваше пълна концентрация. По време на обучението тя бе постигнала известно облекчение от стреса, страховете и често непостоянните личности, които се бяха събрали на едно място. Това я бе изумило — броя на новобранците, които бяха там просто за да дадат воля на насилието, бушуващо в тях.

— Кажи ми защо се криеш? Какво видя, Мегън? Защо трепериш в тази проклета пустиня като дете, което се страхува от тъмното?

— Защото се страхувам от тъмното — каза яростно тя. Контролът й се пречупи. Сълзи изпълниха очите й, докато се взираше в Брейдън — трепереща, ужасена, че той може да се окаже прав. Че вероятно е видяла нещо, почувствала или усетила нещо, за което не е разбрала. По-лошо, че не е обърнала внимание на нещо, което е причинило тези смъртни случаи, че по някакъв начин е могла да предотврати насилието.

— Пусни ме! — Тя се измъкна от хватката му, отказвайки да срещне погледа му, като му обърна гръб и изтри сълзата, която се изплъзна от контрола й и капна от очите й. — Аз съм емпат, Брейдън. — Мегън се бореше с болката, извираща вътре в нея, мечтите, от които бе бягала в лицето на реалността. — Крия се в тази шибана пустиня, защото е спокойно. Защото няма никой около мен на километри разстояние — никакви емоции, никакви страхове или ярост, които да пронизват проклетото ми съзнание. Защото тук мога да работя. — Гърлото й се стегна при това признание.

Мегън прокара пръсти през косата си, стискайки кичурите, докато се бореше за контрол на фона на хаотичните емоции, които сега бушуваха вътре в нея. Това бяха нейни емоции, нейни страхове, и бяха точно толкова омаломощаващи, колкото и таланта, който й позволяваше да чувства емоциите на останалите.

— Емпат? — сега гласът на Брейдън беше замислен, гневът отпреди миг, бе изчезнал.

— Не мога да понасям тълпите, това е. Мога да работя само тук, в града, в който съм живяла през целия си живот. Преди теб никога не съм била близо до друго човешко същество, което да изтърпя повече от няколко часа в даден момент. — Мегън се обърна отново към него, собственият й гняв стягаше тялото й, докато се бореше с демоните, срещу които знаеше, че никога няма да спечели. — Бях в късните си тийнейджърски години преди способността да започне да се разгръща. Не можех да го скрия. Повечето емпати се развиват по-рано, в момент, когато е възможно мозъците им да създадат необходимите щитове, които да ги защитават. При мен не се получи по този начин. Аз съм безпомощна срещу прилива от емоции и скрито насилие, което повечето хора носят в себе си. Не мога да се защитя от това. Мислех, че мога да го направя в Академията. — Младата жена поклати глава уморено, вината я разяждаше. — Това бе моята мечта и аз бях решена да я осъществя, докато едва не станах причина за смъртта на моя инструктор по време на последното ни учение. След това… — тя пое дъх остро и обви ръце около тялото си, докато се бореше с болката. — След това, просто се прибрах вкъщи. Ланс ми даде работа в шерифския отдел и аз се опитах да се задоволя с нея.

Мегън се извърна от Брейдън, не искаше да рискува да погледне в очите му, където може би щеше да види осъждането, което винаги бе смятала, че заслужава.

— Тогава защо се присъедини към Полицейската академия? — попита той тихо.

— Защото бях глупачка. — Смехът й бе изпълнен с горчивина. — Бях упорита, толкова упорита и прекалено млада, за да разбера в какво се забърквам. Това беше мечтата ми и в егоизма си, бях решена да я осъществя. Моите бариери са достатъчно силни да ме предпазят, ако другите са внимателни да смекчат емоциите си, което приятелите и семейството ми винаги са правили. Реалният свят… — Мегън издиша тежко, като прокара пръсти през косата си, чувствайки отново вината, която никога не забрави. — Разбрах колко съм зле подготвена в действителност.

— Но с мен не е така, нали? — Младата жена го усети да се приближава. — Защо?

— Проклета да съм ако знам. — Тя се обърна и остана изненадана да открие гърдите му на не повече от няколко сантиметра от себе си. Господи, как искаше да се облегне на него. — Има едно спокойствие около теб, някаква естествена бариера, която, ако съм достатъчно близо, мога да притегля. — Мегън поклати глава объркано.

Брейдън мълчеше и я наблюдаваше напрегнато. Очите му потъмняха до цвета на старо злато и започнаха да блестят от топлина.

— Не ме е страх — изрече тя. Горчивината, която живееше вътре в нея се надигаше като демон, стремящ се да я унищожи. — Искам да живея. Искам да се боря и искам да ритам задници толкова, колкото и всеки, когото познавам. Мечтаех да бъда част от екипите, които спасяваха Породите, но трябваше да се откажа от програмата, когато започнаха да избират новобранци за изпълнение на мисията. Можех да работя навсякъде, където и да е. Но аз съм заплаха не само за себе си, но и за всеки, който работи заедно с мен. Не мога да поема този риск.

— Мегън, не можеш вечно да живееш по този начин. — Когато я докосна, тя трепна.

Въпреки нежността на ръцете му, меката дрезгавина в гласа му, тя изпитваше чувството на провал вътре в себе си. Беше се провалила и сега проваляше и него.

— Нямам избор. — Мегън поклати глава и се опита да се отдръпне от него, да постави някакво разстояние помежду им.

Нима не знаеше какво й причинява докосването му? Как я караше да копнее? Той можеше да я докосне без тя да вижда смъртта, част от която бе той, без да усеща жестокостта на неговото минало или буйния гняв, който знаеше, че той изпитва към Койотите. Чувстваше топлината на тялото му, топлината на загрубелите му ръце, усещаше желанието, което бе и нейно, и това я ужасяваше. Защото знаеше, че след като той си отиде, никога няма да има това отново.

— Всички ние имаме избор. — Мрачният баритон беше като ласка. Ръката му се отпусна на ханша й, задържайки я всеки път, когато Мегън се опитваше да се отдалечи от него. — Стой неподвижно, Мегън. Ти каза, че си спокойна, когато съм наблизо. Че моите емоции не те пронизват, че не ти носят болка. Защо?

— Не знам. — Дланите й лежаха върху гърдите му и Мегън знаеше, че трябва да го отблъсне. Но не можеше.

Той я стопляше, отнемаше студа и го заменяше с топлина.

— И нямам нужда да бъда разглезена от теб. Мислиш ли, че искам да свиквам с това, Брейдън? Че ще си позволя да използвам защитите на някой друг за себе си? — Ръцете й се свиха в юмруци при тази мисъл, докато тя се насилваше да се отблъсне от него, да се отдръпне от убежището, което той й осигуряваше. — Господи, не се нуждая от твоята защита повече, отколкото от тази на семейството си.

— Това, от което се нуждаеш, е да бъдеш напляскана по дупето, задето се опитваш да се бориш с всичко това сама — изръмжа Брейдън. Разочарованието в гласа му бе очевидно.

— Продължавай да ме заплашваш, че ще ме напляскаш, Брейдън, и ще те накарам да съжаляваш. — Очите й се присвиха към него. Това беше втората заплаха.

— Или аз ще те накарам да му се насладиш — отсече мъжът в отговор. — Има естествени бариери, които да те пазят от това, Мегън. Защо не си ги намерила?

— Мислиш, че не съм търсила? Защо мъжете винаги смятат, че намирането на нещо е толкова просто? Имам цяла библиотека с книги за самопомощ, Брейдън. Гледала съм всеки документален филм и съм опитвала всеки шибан „ин и ян“ трик, който е възможен. Не вършат работа.

Сега той беше прекалено спокоен, прекалено замислен.

— Ти подозираше ли това? — Мегън усети нарастването на напрежението вътре в себе си, когато съмнението пусна корени в съзнанието й.

— Естествено, че подозирах. — Очите му бяха присвити към нея, когато скръсти ръце на гърдите си. — Не предполагах колко е изтощително, но подозирах, че притежаваш дарбата. Наблюдавах те в онзи каньон, Мегън. Ти знаеше, че съществува заплаха, още преди Койотите да открият огън. Усети опасността и смъртта още преди да слезеш от Райдъра. Беше съвсем логично да се предположи, че е емпатично.

Младата жена примигна шокирано.

— И не каза нищо?

— Какво има за казване? — Породата сви небрежно рамене, очите му все още бяха присвити, а погледът — замислен. — Всички знаци бяха налице.

— Затова ли прекарахме деня, обикаляйки местопрестъплението? — Мегън запази гласа си тих, сдържайки яростта си. — Направи го преднамерено?

Веждите му се извиха предизвикателно.

— Разбира се. Ти имаш дарбата да намираш отговорите. Аз не.

Мегън пое дълбоко дъх.

— И сега какво?

— Сега ще се върнем — гласът му стана по-твърд. — Ще поработим върху щитовете ти, когато това приключи. Когато си в безопасност. Но сега имаш нужда от изострени сетива, за да останеш жива. Ще се върнем и ти ще поработиш по това да разбереш какво се е случило.

— Не — изръмжа тя яростно. Беше предадена. Той я използваше. — Проклета да бъда, ако го направя. Не мога да го разгадая, Брейдън. Мислиш ли, че не опитах?

— Точно това мисля — гласът му стана още по-суров. — Смятам, че толкова си свикнала да се криеш, че е станало автоматично. Че травмата от късната проява на дарбата и невъзможността да създадеш адекватна бариера срещу нея, е довело до едно безполезно ограничение. Болката, която изпитваш, емоциите и шока от силата на насилието връхлитат щита достатъчно, за да задържат истината отвън, като в същото време позволяват на болката да нарасне. Трябва да поработим и върху това.

Мегън се вторачи в него ужасено.

— Ти си сериозен.

— Разбира се, че съм сериозен. — Изражението му бе напълно уверено. — Не можеш да си позволиш да се криеш, Мегън. Тези дарби…

— Това е проклятие. Поне го наричай с истинското име — озъби се тя яростно. — Да пукна, ако се върна на мястото на убийството. Там няма нищо. Уморена съм.

— Ти дори не опита. Скри се. Без повече криене.

Изпълни я недоверие.

— Да ти го начукам! — изръмжа Мегън.

— Ще стигнем и до това — отговорът му я накара да се задъха, борейки се за контрол.

Ако имаше пистолет в ръката си, щеше да го застреля.

— Ти ме използва — нахвърли му се тя. С всяка секунда се вбесяваше още повече. — Пътуванията до местопрестъплението, леките, нежни докосвания, флиртуването. Ти ме използва. Нищо повече.

— Не се заблуждавай, сладурано — изсумтя Брейдън. Лека, подигравателна усмивка изви устните му, когато погледът му се плъзна по гърдите й, които се повдигаха и спадаха бързо. — Пенисът ми е толкова твърд и готов да ти докаже противното, че не бих те посъветвал да преминаваш тази тънка граница.

Ръмженето в гласа му я прониза и изпрати светкавица, която връхлетя нервните й окончания и накара клиторът й да се стегне. Възбудата и страстта запулсираха, нажежени до червено, опустошителни, и изгориха утробата й.

Соковете й потекоха, овлажнявайки интимните й устни, подготвяйки я за него, гневът и страстта сякаш се подхранваха взаимно, докато всяка клетка в тялото й и изключително чувствителното й съзнание започнаха да пращят.

— Нищо няма да ми показваш — извика Мегън дрезгаво, предателството прониза гърдите й, когато осъзна, че докато тя се бореше да оцелее, той бе решен да я унищожи, като я кара да преживее кошмарите, очакващи я в онова дере. — Стягай си веднага багажа и се разкарай от къщата ми! — Тя се изпъна рязко. — Бих предпочела да се изправя пред Койотите, отколкото да се справям с твоите лъжи.

— Моите лъжи? — Брейдън пристъпи по-близо, дебнейки я с наведена глава. Лъвската му грива се спускаше около дивите черти на лицето му, а златистите му очи блестяха предупредително. — Не съм казвал лъжи, Мегън. Не премълчах нищо. Питах те за истината в продължение на дни, а ти излъга.

— Не знам нищо. Нищо!

— И не искаш да знаеш! — Преди Мегън да успее да го спре, да успее да побегне, ръката му се обви около гърба й и я дръпна към него. Главата му се наведе още повече и погледът му се впи в нейния. — Е, бейби, може да си способна да се криеш от останалото, но проклет да съм, ако ти позволя да се криеш от това.

Намерението му незабавно стана очевидно. Очите на Мегън се разшириха, дланите й се свиха в юмруци, когато ги притисна към широките му рамене, краката й се бореха да намерят сили да я отдръпнат от него. Искаше да избяга от неизбежното, когато устните му покриха нейните.

Времето спря. Нищо не съществуваше, нищо не помръдваше или дишаше, освен Брейдън. Разтворените му устни отнеха дъха й.

Езикът му се тласна напред и се потопи в изненаданите дълбини на устата й. Внезапно вкусът на подправки и възбуда експлодира върху вкусовите й рецептори. Тъмният, богат вкус накара устните й да се раздвижат и да се сключат около нарушителя, докато той я ближеше и галеше. Мегън посрещна езика му със своя и затанцува около него, докато се опитваше да извлече повече от невероятната есенция в устата си.

Трябваше да се изпълни с него, да засити сетивата си с уникалната му топлина, докато се опитва да определи точния вкус, изливащ се в нея. Не можеше да го опише. Беше мълния и лятна буря. Канела и шафран, мед и захар. И придружен от най-невероятната целувка, която Мегън можеше да си представи.

Както обикновено, Брейдън не молеше за нищо. Той помиташе и завладяваше. Изискваше. Мегън усещаше това от силата на ръцете му, които я придърпваха по-близо до тялото му, до дължината на ерекцията му, притискаща се към долната част на корема й и ликуваше от това.

И тя прояви претенциите си към него. Ръцете й потънаха в косата му, връхчетата на пръстите й се насладиха на гъстите, разрошени кичури, падащи на широките му рамене. Хълбоците й се извиха, когато неговите ръце се насочиха към заоблените извивки на дупето й и я повдигнаха, намествайки бедрата й към неговите, а пенисът му се притисна към чувствителната й женственост.

Мегън искаше да диша, да крещи от удоволствие, но нуждата от целувката му бе по-силна. Вкусът, който я изпълваше, я запленяваше, точно както Брейдън я бе запленил от мига, в който го видя за първи път.

Езикът му притисна нейния настойчиво. Тя вплете своя език около неговия и го погали, а от гърдите на Породата прозвуча предупредително ръмжене. Мегън можеше да усети твърдите, подути жлези отдолу, знаеше, че вкусът се излива от тях и жадуваше за още. Нуждаеше се от още.

— Сега — изръмжа мъжът, като се отдръпна и захапа устните й, когато тя наклони глава и изви устните си, за да притегли езика му обратно. — Засмучи го. Облекчи ме, Мегън.

Езикът му се плъзна в устата й и устните й се сключиха около него, притеглиха го по-дълбоко и тя започна да го смуче леко и колебливо. Брейдън започна да го тласка навън-навътре. Еротичното действие накара и двамата да простенат. Кръвта започна да кипи във вените на Мегън, разпали нервните й окончания и изгори съзнанието й.

Нажежено до бяло удоволствие се разля по нея. Тя се разтресе в прегръдките му, когато болката във вагината й стана по-дълбока и по-остра. Господи, имаше нужда от него. Жадуваше за него. Един стон, горещ и див, отекна в гърдите на Брейдън, когато скимтенето на жената се усили и целувката стана по-алчна, езикът му се тласкаше в горещата й хватка, докато тя се извиваше към него. Мегън знаеше, че ще бъде така. Горещо и опустошително като светкавица. Удоволствието беше толкова интензивно, толкова дълбоко, че Мегън се запита как ще оцелее, когато той си тръгне.

— Ела тук. — Младата жена изпъшка, когато Брейдън вдигна глава, след това я сведе отново за още една целувка.

Той се отдръпна отново, пренебрегвайки жалния й, тих стон, молбата да се върне към целувката. Да поднесе уникалния вкус в устата й отново, да й позволи да му се наслади, да се засити.

Главата й се отпусна назад, когато устните му проследиха извивката на шията й, езикът му, леко грапав, ближеше плътта й, изпращайки буйни импулси по нервната й система. Беше перфектен. Нито грапав като шкурка, нито гладък.

— Брейдън, Господи, не мога да мисля — изпъшка Мегън, когато главата му се надигна. Невероятният му вкус все още бе по устните й, а усещането на езика му отекваше в плътта й.

— Не мисли — изръмжа Породата. Устните му бяха върху извивката на гърдите й, а езикът му галеше кожата там с бавни, дълги близвания. — По дяволите, вкусът ти е толкова хубав, Мегън. Сладък и възбуждащ, като самия грях.

— Достатъчно! — Тя започна да се бори. Юмруците й притиснаха гърдите му, когато ръката му се плъзна към бедрото й и пръстите му се приближиха прекалено много до пламналия център на тялото й. Господи, жадуваше за докосването му. Копнееше за него от дни. И сега беше толкова близо, удовлетворението — също — можеше да го усети. Вкусът на канела и кафява захар. На индийско орехче и мъжка възбуда. Чиста мъжка възбуда.

— Достатъчно? — изсумтя Брейдън, дрезгавото ръмжене в гласа му изпрати тръпки по тялото й. Животинският звук сякаш отекна около нея.

— Това няма да реши нищо. — Мегън се откъсна от хватката му, осъзнавайки много добре, че й го бе позволил, и че това няма нищо общо с нейната сила, която вече я бе напуснала напълно. Дори проклетите й колене още трепереха.

— Ще реши много неща. — Клепачите му бяха натежали, а изражението му бе властно и похотливо. — Ти си моя, Мегън. Знаеш го толкова добре, колкото и аз. И ти го усети още в самото начало. Знаеш го.

Мегън надигна глава, докато се бореше с желанието, пулсиращо силно във вените й. Беше примесено с ярост. Не го беше молила да прави това. Не го бе молила да се намесва в живота й, да се опитва да я използва. А той се опитваше да я използва.

Проклятие, беше толкова настойчив, желанията му щяха да я погубят. Беше виждала унищожението преди години, в кошмарите си.

— Престани. Не мога да го направя.

Брейдън вдигна вежди. Мегън усети как зъбите й скърцат, когато гневът нарасна, нагорещи се и натежа във вените й — примесен със страстта, той създаде един водовъртеж от топлина, който избухна в центъра на тялото й.

Желанието не беше чак толкова лошо. Всъщност харесваше тази част, бе достатъчно честна, за да си го признае. Но властността на Брейдън и увереността му, че знае всичко, щяха бързо да опънат нервите й.

Мъжът поклати бавно глава, като скръсти ръце на гърдите си и огледа стаята.

— Защо? За да можеш да продължиш да се криеш ли? Какво е толкова страшно в това да знаеш истината?

— Истината? — Тя прокара пръсти през косата си. Горчивината бликна в нея. — И как да знам кое е истината, Брейдън? Аз не я усещам, усещам това, което чувстват другите в момента. Това не означава непременно, че то е истина.

Още една болезнена част от знанието, на която я бе научило проклятието.

— В този случай може да ти донесе истината — посочи той тихо. — Съветът те иска мъртва, Мегън, и няма да спрат, докато не го постигнат. Освен ако ти не ги спреш първа. Ще умреш ли заради тях?

Ще умреш ли заради тях? Тя не искаше да умира. Искаше да живее. Искаше да се бори, да познае приключения, живота. Любовта. Искаше всички тези неща, за които бе мечтала като дете. Преди да започне да чувства останките от разбити животи и разбити мечти. Преди да осъзнае опасността, в която може да се превърне за всеки, с когото работи, за всички около себе си.

— Ти не знаеш това. — Тя поклати глава яростно.

— Не можеш да бъдеш сигурна.

Смехът му бе белязан от знание, мрачно и брутално. Изражението му бе гримаса на свирепа, безмилостна истина.

Разбира се, че можеха да я убият. Той бе доказателство, че могат и че биха се намесили по начини, които природата никога не бе очаквала.

— Аз мога. — Брейдън наклони глава, докато я наблюдаваше. — Знаеш, че е вярно. Знаеш го, Мегън — също толкова добре, колкото и аз.

Младата жена трепна при думите. Новините все още бяха пълни с истории за нови ужаси, открити в лабораториите за Породи и намерените доклади. Експерименти, толкова страшни, толкова демонични, че дори сега, години след излизането пред обществото на първата Порода, светът можеше само да гледа шокирано.

— Ейми прекара една година извън лабораториите — напомни й Брейдън. — Ако беше чела файловете, които бяха конфискувани, когато лабораторията падна, щеше да знаеш, че преди спасяването си, тя е била една играчка. Не е била силна, нито ефективна, така че е била предадена на дресьорите и пазачите за тяхно удоволствие.

— Спри! — Мегън не искаше да слуша това.

— Те са я изнасилвали. Ден след ден, нощ след нощ. Оставяли са я да бяга, оставяли са я да се бори и са се смели на слабостта й, докато са я изнасилвали. Отново и отново, Мегън. Защото тя не беше човек. Беше създание. Играчка. Без стойност.

Мегън искаше да запуши ушите си, да блокира останките от спомените, приглушените писъци, които бе чула, докато стоеше до джипа. Знание. Бе успяла да го блокира за малък период от време, докато бе там. Беше поддържала внимателно дистанцията, не бе докосвала телата или автомобила. Бе отказала да отвори достатъчно сетивата си, за да усети болката, крещяща от тялото на Ейми. Но голяма част от нея се бе проникнала през бариерата и се бе блъснала в нея, така че Мегън знаеше за предателството.

— Не мога да ти кажа защо са били убити. — Тя стисна юмруци, като скръсти ръце на гърдите си, борейки се да потисне тръпката, преминаваща през тялото й. — Това не действа по този начин.

— Откъде знаеш, че е така? — Брейдън продължи да я гледа напрегнато. Прекалено напрегнато. Погледът му сякаш пронизваше защитите й. — Никога не си опитвала.

— И не мога тепърва да започна. — Веднъж щом свалеше крехката бариера между нея и света, тя знаеше, че това няма да е краят. Болката щеше да продължи вечно.

— Да, можеш. И ще го направиш — гласът му бе твърд, решителен.

Мегън неволно отстъпи назад, когато ръцете му се отпуснаха, силата и мощта на твърдите мускули на гърдите, на бицепсите му привлече погледа й. Те се свиваха, когато той се движеше и много приличаше на огромните лъвове, от които идваше неговата ДНК.

— Не мога да направя това, което искаш — Мегън се насили да произнесе думите, виждайки стоманената решителност в очите му. — Съжалявам, Брейдън. Не мога да бъда това, което ти трябва.

Тя се обърна и излезе от стаята, насочвайки се бързо към стълбите. Единствената й ясна мисъл бе да избяга от него, да избяга от себе си. Близостта му пораждаше прекалено много чувства и я караше да чувства прекалено много от емоциите му. Беше се борила много години за късчето мир, което бе открила в живота си, само за да научи, че цялото планиране, цялото криене, е било напразно. Заля я чувство на провал.

Когато се втурна нагоре по стълбите, инстинктивно осъзна, че Брейдън я следва, че идва за нея. Той нямаше намерение да й позволи да избяга толкова лесно.

Когато стигна до площадката на втория етаж, силната му ръка се обви около кръста й и я дръпна към него, секунда преди тя да се намери притисната към стената. От устните й се откъсна въздишка, когато ръката му се плъзна между бедрата й и я обхвана, задържайки топлината й в дланта си.

— Ти си повече, отколкото някога съм мечтал да открия в тази пустиня — изръмжа Породата. — Но това не означава, че ще ме контролираш, Мегън. Не означава, че можеш да избягаш от мен или че ще ти позволя да се криеш от себе си.

Пръстите му я притиснаха по-силно, добавяйки топлина и натиск към набъбналия й клитор, което я накара да се задъха от изненада. Соковете й се изляха от вагината й и я овлажниха допълнително, когато усети как тъканите се подуват и запулсирват неравномерно от докосването му. Вкусът на канела и кафява захар се плъзна по езика й, напомняйки й за вкуса му, за топлината на целувката му.

— Това няма да реши нищо. — Мегън се съпротивляваше, потискайки стона си, когато Брейдън я задържа здраво. Другата му ръка се вмъкна под тениската й и върховете на пръстите му докоснаха корема й, преди да се спрат точно под гърдата й.

— Не съм тук, за да решавам нещо друго, освен опасността, която те дебне — напомни й Брейдън, а гласът му бе мрачно, дълбоко мъжко мъркане. Звукът беше едновременно възбуждащ и ужасяващ. — Това — той се притисна по-силно към гърба й, като пръстите му започнаха да се движат нежно между бедрата й, — не е нещо за решаване. Не трябва да бъде удобно или да е място, където можеш да се скриеш. Това тук… — Мегън изскимтя, когато той притисна по-силно клитора й, потърка го по-решително и се изправи на пръсти, за да избяга от необичайните реакции, заливащи тялото й. — Това е, за да ти покажа. Да те съблазня… — усмивка изпълни гласа му, миг преди зъбите му да гризнат врата й. — Да ти напомня… че аз съм шефът, бейби. Ще го направиш, защото аз казвам, че ще го направиш. Ще се научиш как да използваш дарбата си, ще се научиш как да се бориш, защото алтернативата е смърт, а това не е приемливо. И можеш да го направиш по един от двата начина… — гласът му се задълбочи. — Лесният начин… — ръката му погали корема й. — Или трудният начин — пръстите му притискаха, галеха, описваха кръгове.

Очите на Мегън се разшириха, когато опустошителен огън препусна по вените й и удоволствието прониза утробата й.

Не беше експлозия. Не беше оргазъм, целящ да унищожи сетивата й или да я накара да коленичи смирено. Целеше да подразни, един вкус на екстаза, умишлено съблазнителен, еротичен дяволски прилив на наслада, който да гарантира, че тя никога няма да може да забрави. Никога няма да забрави кой й го е дарил, или къде може да бъде намерено върховното удоволствие.

— Не забравяй това, сладкишче — изръмжа Брейдън, преди да се обърне и да тръгне към стаята си. Гневът се излъчваше от него на вълни, докато Мегън го гледаше как изчезва.

Тя все още трепереше, тресеше се от прекомерното удоволствие и неспособността й да го контролира. Не можеше да контролира нуждата, себе си или него. О, Господи, беше в толкова голяма беда.

Осма глава

На следващата сутрин Мегън не беше в най-доброто си настроение. Беше се мятала и въртяла в леглото — възбудена, разярена и уплашена.

Уплашена от усещанията, които бе изпитала, когато Брейдън я докосна, от собствената си реакция към него и от връзката, която чувстваше, че има помежду им. Последното беше същността на въпроса. Никога не се бе свързвала с някого извън семейството си, особено с един мъж, който е толкова силен и страхотен като Брейдън.

Знаеше какво иска той от нея, знаеше, че няма да й позволи да се крие или да игнорира множеството неща, които се бе борила да пренебрегва в продължение на толкова много години. Щеше да бъде лесно да го избегне, ако можеше да се убеди, че това не е нещо, което самата тя иска, но знаеше, че е така. Искаше да научи как да контролира дарбите си, как да се изолира от способностите си и да пресява ехото от чуждите емоции само до знанието под тях. Никога не бе успявала сама и въпреки че се страхуваше от провал, ако опита отново, тя знаеше, че ще го направи. Щеше, защото възможността бе там, защото разбираше, че това може да се окаже последният й шанс.

С емоциите, кипящи неспокойно вътре в нея, не се изненада, че когато Ланс се обади и й нареди да дойде в офиса за срещата, това я раздразни.

— Броукен Бът не е голям град — започна лекцията си Мегън, когато двамата с Брейдън минаха покрай знака за границите на града точно преди обяд. — Ние сме много сплотена общност. Не харесваме външни хора и не обичаме хора от правителството. — Тя го погледна крадешком с крайчеца на окото си, когато той се отпусна на седалката — каубойската му шапка бе смъкната ниско и засенчваше очите му.

По дяволите, изглеждаше добре с тази шапка. А тя не искаше да си мисли колко добре изглежда той, не искаше да го признае. Все още изгаряше от докосването му миналата вечер. Толкова отчаяно копнееше да я вземе — цяло чудо е, че не беше отишла в леглото му през нощта.

— Давам ти дума, че съм дресиран добре, Мегън — изръмжа Породата.

— Само защото ти е удобно в момента — изсумтя жената и се размърда в седалката си, докато влизаха в центъра на града.

Усещаше погледа му, който не се откъсваше от нея нито за миг. Беше невъзможно да не го усети. Тялото й бе толкова чувствително, че тя можеше да се закълне, че чувства плъзгането на погледа му по себе си.

— Мегън, любима. — Обърна се към нея Брейдън, като използва една възмутително чувствена игра на думи: — Обещавам да се държа прилично. Джонас ме увери, че съм минал добре обучението по добри обноски.

Цяла сутрин беше такъв. Леко сардоничен, наблюдаваше я, погледът му бе търпелив — сякаш чакаше нещо. Можеше да си чака докато адът замръзне. Нямаше значение какво иска, тя бе решена да го отхвърли.

Разбира се, Мегън знаеше точно какво иска тя. Или по-скоро — какво иска тялото й.

Няма начин, няма шанс. Каквото и да не бе наред с нея, тя нямаше да се поддаде на това желание. Мегън стисна здраво бедра, усещайки много добре как Брейдън внимателно вдишва. Той можеше да подуши възбудата й и това само я ядосваше.

— Би ли спрял с това — изсъска младата жена, като навлезе в паркинга на шерифското управление. — Като започнеш да се разхождаш наоколо и да душиш шибания въздух, всеки ще разбере точно какво си ти. И за бога, дръж проклетите си зъби скрити. Едно зърване на вампирската ти усмивка и малките деца ще побегнат пищейки.

Брейдън се усмихна бавно.

— Всъщност повечето като че ли са заинтригувани от тях. Предполагам дори, че тази година в моловете ще влязат в продажба фалшиви зъби на Породи. Чух, че Прайдът прави куп пари от продажбите.

Мегън паркира на първото свободно място, след това облегна глава на волана и я поклати пораженчески.

— Всичко е наред, бейби. — Тя се сепна, когато ръката му погали бавно гърба й. — Ще се погрижа да ти стане по-добре, когато се приберем вкъщи.

Главата й се надигна рязко.

— Ти си луд и трябва да бъдеш освидетелстван — изпъшка тя и се отърси от докосването му.

Брейдън се засмя дяволито.

— Дръж проклетите си лапи далеч от мен.

Усмивката му беше самодоволна, когато наклони шапката си няколко сантиметра назад, а очите му светнаха весело.

Мегън потръпна под погледа му. Щеше да простене, но проклета да бъде, ако му доставеше това удоволствие.

— Да вървим. — Тя откачи колана, отвори вратата и слезе. — Ланс вече ми е достатъчно ядосан. Не трябва да закъснявам за тази среща, за да не стане по-лошо.

— Напомни ми следващия път да си намеря по-малко конфликтен партньор — Брейдън въздъхна, а тя му се намръщи. — Ти, Мегън, ставаш откровено враждебна. За жена, която ухае толкова сладко и еротично, има още какво да се желае в отношението ти към другите.

Мегън се обзалагаше, че е така. Ако той продължаваше да се държи по този начин, щеше да му покаже оперативния край на пистолета си и да му позволи да види точно колко конфликтна може да стане в действителност.

— Знаеш ли — проговори отново Брейдън. — Обзалагам се, че ако се опиташ наистина усилено, би могла да застанеш тук и да разбереш за какво точно се отнася тази мистериозна среща. — Той спря на няколко метра от стъпалата, които водеха към двойните врати.

Тя се втренчи в него ужасено, преди да се огледа наоколо, за да се увери, че никой не е чул богохулническите му думи.

— Би ли млъкнал — озъби се Мегън.

Брейдън изви вежди въпросително.

— Хейде, Мегън. Ще бъде лесно. Просто направи малък опит.

С подигравателна усмивка на устните си тя мина покрай него и тръгна нагоре по стълбите. Чу въздишката му, миг преди тихо, развеселено изсумтяване да оповести изкачването му по стълбите след нея.

— Е, можеше поне да опиташ. — Той успя да хване дръжката на вратата преди нея и я отвори със замах, а Мегън извъртя вбесено очи.

Яростта на помощник-шерифа Дженсън я блъсна, когато мина покрай офиса му. Винаги присъстваше — мрачното насилие, жаждата за кръв. Той не беше добър човек, но докато не нарушаваше правилника, Ланс не можеше да се отърве от него. Тази следа от насилие я дразнеше, докато Брейдън не се приближи, отвличайки вниманието й с чисто мъжкото си ухание и едва доловима възбуда, които се обвиха около сетивата й.

Мегън пое дълбоко дъх, наведе глава, стисна зъби и тръгна целенасочено към офиса на Ланс в дъното на сградата. Отделен от главните офиси и от стаите за посещения, той носеше по-малко хаотична емоционална енергия.

Ланс беше спокоен човек, не бе склонен към насилие, въпреки че имаше остра следа от горчивина, която натъжаваше Мегън. И все пак, той бе един от най-лесните хора, около които можеш да бъдеш.

Мегън почука на вратата му.

— Влез — чу се резкият глас на Ланс.

Мегън хвърли на Брейдън намръщен поглед, като стисна дръжката на вратата и усети гнева на братовчед й да прониква през панела.

— Какво направи? — изсъска тя и не се остави да бъде заблудена от невинния му вид нито за миг.

— Аз? — Той изви вежди, а очите му блестяха развеселено. — Бях добро лъвче, скъпа. Какво направи ти?

Тя изсумтя при отговора му, преди да отвори вратата и да влезе в стаята.

Усети напрежението, затягащо се около нея в мига, в който пристъпи прага. Въпреки че не усети присъствието на другия човек в стаята, беше готова да се обзаложи, че е Порода. Опасен, силен и не в най-доброто си настроение.

Очите му се присвиха в мига, в който Мегън влезе. Лицето й пламна, когато той надигна глава и подуши въздуха бързо.

По дяволите. Какво правеха тези Породи, обикаляха наоколо и душеха всяка жена по света като потенциална храна? Беше възбудена. Нима никога досега не бяха помирисвали възбудена жена? Или тя по някакъв начин бе различна?

Нелепата мисъл я накара да се обърне и да погледне Брейдън. Той затвори вратата зад себе си и се втренчи в другия обитател на стаята с леко въпросителен поглед. Очевидно беше също толкова изненадан, колкото и Мегън.

— Джонас? — Гласът му беше предпазлив, когато Мегън пристъпи по-близо до бюрото на Ланс.

— Брейдън. — Другият мъж наклони главата си бавно, странните му сребристи очи се преместиха върху жената, а след това отново към Породата.

Имаше внушителна фигура. Беше висок колкото Брейдън, мускулест и див. Но този, Джонас, лесно можеше да бъде убиец. Мегън усещаше мрака, който го заобикаля, емоциите, които се блъскаха в него като светкавици в центъра на гръмотевична буря. Ярост, мрачна и едва овладяна, се бореше да излезе на свобода. Но младата жена можеше да усети също така благородство, болка и съжаление. Съжалението бе почти толкова мрачно, колкото и яростта. Всички тези емоции обаче бяха сподавени, едва доловими, тъй като една аура от контрол и решителност ги задържаше.

— Има ли някакъв проблем, Ланс? — Мегън погледна към братовчед си.

— Мегън, запознай се с Джонас Уайът. Видя го през онази нощ, когато Койотите нападнаха къщата ти — напомни й Ланс със студена нотка в гласа си.

Младата жена кимна.

— Какво става? — Брейдън изглежда не бе склонен към заобикалки. Мина пред нея и се изправи пред Джонас.

Тя понечи да го заобиколи, само за да повдигне вежди, когато той се премести пред нея, блокирайки я отново.

Раздразненото ръмжене на Джонас, когато тя избута Брейдън от пътя си, я накара да присвие очи към него.

— Ланс? — обърна се тя към братовчед си, започваше да й писва от неодобрителното мръщене, отправено към нея от Джонас.

— Питай него. — Ланс махна с ръка към Породата. — Той свика срещата, настоявайки за секретност. Аз просто живея, за да служа.

Мегън трепна. Очевидно бе получил заповед от по-високо ниво, в противен случай не би бил толкова ядосан.

Джонас стрелна Ланс със студен поглед.

— Извинявам се, г-н Джейкъбс. Нуждата от поверителност беше голяма. Докладът, който получих от Брейдън относно разпечатката, намерена в онази пещера, е обезпокоителен. Информацията от другите източници — дори още повече. Трябваше да преценя ситуацията сам.

— Какво щеше да стане, ако бяхме провели срещата в къщата? — Брейдън беше прекалено близо. Стоеше зад гърба й, надвиснал над нея като тъмна сянка.

— Принтерът се изследва — каза рязко Ланс. — Ще разбера кой е имал достъп до него и е отпечатал графика. Просто е въпрос на време.

— Защо се бави толкова дълго? — Мегън поклати глава объркано. — Компютрите автоматично регистрират тези пароли.

Гласът, който отговори, изпрати студени тръпки по кожата й.

— Паролата е на шериф Джейкъбс.

Ланс се втренчи в нея. Тя усети болката, излъчваща се от него, но също така и покровителство. Ланс никога нямаше да я нарани. Мегън знаеше това, точно както знаеше, че слънцето ще изгрее сутринта и нощта ще дойде по-късно.

— Тогава имаме проблем. — Тя се обърна и погледан към Джонас. Сериозно започваше да не харесва този човек. — Очевидно някой е успял да открадне паролите.

— Шерифът ни уверява, че не е записвал паролата си или да я е споделял с някого. Тя се сменя всяка седмица и той използва стриктни протоколи за неприкосновеност на компютъра си.

Мегън се взираше в Джонас няколко дълги секунди. Ланс беше спокоен, мълчалив. А това не бе добър знак. Избухването наближаваше, а това бе нещо, на което Мегън не искаше да става свидетел.

— Кажи му да престане, Брейдън. — Тя се взираше в освирепелите сребристи очи, докато говореше на мъжа зад нея. — Веднага.

— И аз самият бих искал да чуя обяснението, Мегън.

Тя се обърна към него внимателно.

— Казах веднага — напомни му, запазвайки гласа си спокоен, а яростта — потисната.

Не разбираше каква игра играеше Джонас Уайът, но знаеше, че играе някаква, и използва Ланс, за да го направи.

— Нямам нужда от твоята защита, Мегън — отсече братовчед й. — Аз ще открия…

— Ако все още си в този офис. — Тонът на Джонас беше снизходителен. — Подобни грешки не са просто престъпни, шериф Джейкъбс, те са също и уличаващи.

— Кучи син… — Ланс скочи от стола си и заобиколи бюрото, преди Мегън да успее да застане пред него и да сложи ръка на гърдите му. Но бързо я отдръпна. Втренчи се в дланта си, усещайки остро чувство на отвращение от докосването, след това погледна нагоре към Ланс.

— Майната му. — Мегън запази гласа си спокоен, като се усмихна леко, за да го увери в доверието си. — Ние двамата знаем по-добре, Ланс. И съм сигурна, че ще намериш доказателство. Не му позволявай да те хване натясно.

— По дяволите, Мег. — Той се протегна и я хвана за раменете, изпращайки импулси от болезнено усещане, които атакуваха нервните й окончания. Тя се отдръпна назад, миг преди изненадващото ръмжене на Брейдън да изпълни стаята и той да я дръпне далеч от братовчед й.

— Какво, по дяволите? — Ланс я погледна шокирано. — Мег, добре ли си?

Той се протегна отново, но Брейдън я изтегли бързо зад себе си, без да обръща внимание на съпротивата й.

— Дяволите да те вземат, Брейдън…

— Какво, по дяволите, става? — гласът на Ланс бе изпълнен с объркване и гняв. — Ранена ли е?

Мегън успя насила да се върне отново пред Породата и лакътят й се заби в твърдия му корем, когато той се опита да я спре.

— Не ме бутай отново зад себе си. — Погледна го тя яростно. — Когато поискам да застанеш пред мен, ще те уведомя.

Ръмженето, което излезе от гърдите му можеше да сплаши някой не чак толкова ядосан човек, помисли си Мегън. Но нея никак не я впечатляваше.

Джонас се размърда нетърпеливо, привличайки вниманието й отново към себе си.

— Той няма да позволи друг мъж да те докосне, г-це Фийлдс — отсече Джонас яростно. — Изпробвай го и може да получиш повече от това, за което си се пазарила.

— Не те питам — отвърна му тя, усещайки как Ланс я гледа изненадано. — Така че можеш просто да млъкнеш.

— Не се налага да питаш. — Свитата му усмивка беше хладна и опасна. — Беше ми приятно да предоставя информацията.

— Джонас, не си особено разумен — посочи Брейдън, гласът му не бе ленив като преди, а не по-малко объркан от този на Ланс. — И да обвиниш Джейкъбс, че е предал братовчедка си, не е най-блестящият ти ход. — В тона му имаше съмнение, очевидно избра да пренебрегне предишното му изявление относно собственическото му отношение спрямо Мегън.

— Доказателствата са налице — отвърна Джонас. — Графикът идва само от този офис, никой друг не би трябвало да има достъп до него. Информацията, която успяхме да измъкнем от Койота, който ти залови, загатва, че някой действа отвътре. Джейкъбс е от вътрешната страна.

Ланс сви юмруци, изражението му бе изкривено от ярост, когато се обърна към Породата.

— Наситих се на обвиненията ти, Джонас.

Мегън се бореше да предотврати удара от емоциите, които се блъскаха в нея. Приближи се повече до Брейдън и привлече всеки щит, който можеше срещу тях, но нищо не помогна. Гневът на Ланс беше нажежен до бяло, гласът му, изпълнен с болка, бе на ръба на насилието, когато сребристите очи на Джонас потъмняха опасно. Мегън поклати глава и се вторачи в него, борейки се срещу енергичния водовъртеж от емоции, бушуващ около нея.

Не можеше да се освободи. Не можеше да избяга от усещанията.

— А аз се наситих от некомпетентността ти — каза презрително Джонас. — Кажи ми, Джейкъбс. Ти ли си този, който насочи Марк и Ейми към тази пустиня? Ти ли игра роля на свръзка със Съвета по генетика и техните Койоти? — гневът му беше като опустошителен пожар, поглъщащ всичко по пътя си.

— Гори в ада! — Ланс тръгна към другия мъж, мускулите му се стегнаха, и Мегън усети шибването на още една емоция. Измама. Лъжа. Внимателно изградена игра.

— Не. Ланс, той си играе с теб. — Тя скочи отново пред него. — Не му доставяй това удоволствие.

— Играе какво? — озъби се той, опитвайки се да се отдръпне от нея. — Проклет да съм, ако го оставя да стои в офиса ми и да ме обвинява, че се опитвам да те убия, Мегън.

— Спри! — Жената разтърси ръката му, пренебрегвайки дискомфорта, който изпита, докато го гледаше яростно. — Чуй ме! — Пръстите й го стиснаха, въпреки надигащия се под кожата й огън, пронизващата реакция от докосването на някой друг, която нямаше смисъл. — Той си играе с теб, Ланс. Знае, че не си го направил ти. Това не е нищо повече от една игра.

Мегън едва осъзнаваше, че трепери. Усещаше как яростта на Ланс тупти вътре в него, туптеше и в нея, изискваща действие. Не можеше да му позволи да се бие, не би му позволила. Всичко беше игра, внимателно изградена, причината за която Мегън не знаеше.

— Мегън, пусни го! — Брейдън сякаш се извисяваше над тях, ръката му покриваше нейната. Докосването му бе леко, успокояващо, докато това на Ланс я изпълваше с болка. — Той те наранява. Мога да почувствам болката, която се излива от теб. Пусни го.

Мегън трепереше, борейки се с усещанията, докато се взираше в братовчед си, който бе една от най-важните опори в живота й откакто се помнеше. Болката нямаше смисъл, острият дискомфорт в дланите й пронизваше цялото й тяло, караше мускулите й да се свиват конвулсивно и изгаряше кожата й.

— Наранявам я? — Ланс се намръщи объркано. — Мег, какво, по дяволите, става?

Ланс се отдръпна, издърпвайки внимателно ръката си от хватката й, загрижеността му я заля, когато някакво мрачно пращене от удовлетвореност прониза стаята. Мегън се обърна бавно към Джонас Уайът.

— Не те харесвам — информира го тя и скръцна със зъби от гняв. — Ти си болен кучи син. — Той знаеше. Мегън го усещаше. Беше наясно с нейните способности и ги изпитваше, като предизвикваше всички.

— Може би. — Джонас наклони глава в знак на обида, докато тя се взираше в него объркано.

— Защо правиш това? — попита жената спокойно.

— Защото трябва да бъде направено. — Породата вдигна вежди. — Разбирате ли, г-це Фийлдс, има шпионин в тази малка организация. Ако не в този офис, значи е някъде другаде. Ще открия кой е по един или друг начин. Благодаря ви много, че в този случай не бях прав. Шериф Джейкъбс е невинен.

Устните й се разтвориха шокирано.

— Всичко е игра — прошепна Мегън. — Знаеше, че аз съм емпат. Използва ме, за да се опиташ да хванеш в капан братовчед ми — обвини го тя. Гневът в гласа й нарасна, когато се обърна и погледна Брейдън. — Ти си му казал. — Всичко придоби смисъл вече. Някак си той бе научил за емпатичните й способности и ги бе обърнал срещу нея, за да противопостави Ланс и след това да гледа реакцията й. — Ти, копеле такова! — Започна да се бори в хватката на Брейдън. — Студенокръвен, безчувствен кучи син!

— Мегън. Стой мирно. — Ръцете на Брейдън се обвиха около нея, докато тя се опитваше да го удари с лакът в корема и да се отскубне от хватката му. — Не искаш да направиш това сама. Не точно сега. Прекалено много емоции те връхлитат. Успокой се и помисли трезво.

Гласът му звучеше в ухото й и пронизваше хаотичния грохот на кръвта в главата й, на емоциите и усещанията, които атакуваха мозъка й. Ярост. Гняв. Това бе нейната слабост. Сама не можеше да използва дори най-простия щит срещу тях.

Ланс се опита да потисне своите емоции, за да й спести болката от яростта си, но те все още бяха там, бушуваха из стаята, сякаш бяха отделно същество.

Мегън можеше да усети как трепери в ръцете на Брейдън. Дишаше тежко, съзнанието й бе просмукано от психичните вълни, въртящи се из помещението. Толкова много емоции. И над всички тях, удовлетворение. Удовлетворение, както и гняв, които се изливаха от Джонас Уайът.

Погледът й се вдигна към неговия, когато успя да се вкопчи в крехкия щит, който усещаше, че я заобикаля, спокойствието, което извираше от Брейдън и я обхващаше със защитата си.

— Махай се от офиса, Джонас — каза остро Ланс. — Веднага. И не се връщай отново тук.

— Съжалявам, шерифе. — Усмивката на Породата беше слаба и напрегната от собствения му гняв. — За жалост, не сме приключили още. Дойдох да намеря предателя, вместо това разбрах, че най-добрият ми войник вече се е чифтосал с братовчедка ти. Доста интересно развитие, трябва да отбележа.

Брейдън замръзна, а Мегън примигна към Джонас.

— Какво говориш? — озъби се тя.

Внезапно въздухът в стаята се сгъсти прекалено много и се изпълни с напрежение, което не й позволяваше да диша. Джонас погледна зад нея към Брейдън.

Усмивката му бе хладна.

— Чифтосването няма да й се отрази много добре, ако не се погрижиш за него, Брейдън. Побързай и я изчукай, преди да си е изгубила ума.

Всичко това беше безсмислено. Джонас нямаше акъл.

— Предизвикваш ме прекалено силно, Джонас. — Ръмженето на Брейдън беше диво, животинско. — Ако я обидиш още веднъж, ще те убия.

Джонас вдигна вежди и впи поглед в нейния.

— Обиждам ли я? — промърмори той. — Посочвам факт, Брейдън. Ти си чифтосан с тази жена. Това е малко известен феномен, който започна с Калън Лайънс, лидера на Прайда, и неговата съпруга. Вие двамата сте в средата на процеса на разгонване. Ти си я белязал, целунал си я и си я инфектирал с онзи хормон в езика ти, който е по-обвързващ от брак. И има само едно лекарство. — Устните му се извиха леко. — Е, може би не точно лекарство, но една от малкото надежди за облекчаване на възбудата, която ще стане толкова болезнена, толкова омаломощаваща, че Мегън ще изложи на риск всяка сфера на твоя живот. Поздравления, приятел. — В последната забележка липсваше всякаква искреност. Не че имаше значение.

Шок изпълни стаята. Той се блъсна в Мегън и прониза мозъка й, когато тя се обърна бавно, за да срещне погледа на Брейдън и усети пълния, неподправен ужас, който се изля от него и удари съзнанието й, заслепявайки я за всяка друга емоция.

Отричането му беше толкова силно, толкова яростно, че я зашлеви като плесница, блъсна я назад, протегна се към дълбините на душата й и попари една надежда, която тя не знаеше, че е разцъфнала вътре в нея.

В този миг, Мегън прокле способностите си с цялото си същество, също толкова яростно, колкото прокле и мъжете, взиращи се в нея.

— Аз също не те искам — прошепна най-сетне жената, когато нещо в душата й пламна от агонизираща болка и я накара да произнесе тази лъжа. Обърна се и рязко се отдръпна от него. — Това, което искам, са обяснения.

Тя се обърна към Джонас, сдържайки сълзите, които напираха в очите й, и срещна суровия му поглед.

— Веднага.

Девета глава

Разгонване. Мегън слушаше в безмълвен шок, докато Джонас обясняваше физическите симптоми, желанието, възбудата и какво ги е причинило. Беше много безпристрастен. Мегън беше благодарна, че той бе помолил Ланс да излезе, преди да обясни по-подробно.

То започваше с определено докосване. Целувка, ухапване, всяка ласка, която позволява слюнката на Породите да излее хормона, който караше жлезите от двете страни на езиците им да се подуват, в човешкото тяло.

Ухапването по ухото й го бе направило, може би. Мегън си спомни чувствителността му след докосването, постепенно нарастващата възбуда, бушуващите емоции, които я държаха извън равновесие.

Но не бе започнало точно с това. Мегън си спомни как следваше Брейдън през тунелите, заинтригувана от уханието му, от атмосферата на опасност и възбудата, която се носеше около него. Щеше да го пожелае така или иначе, но щеше ли да го иска с такава сила, както сега? Толкова бързо?

Тя рискува да му хвърли един кратък поглед и си призна, че щеше. Той я бе привлякъл, очаровал, ставайки съконспиратор в едно приключение в рамките на първия половин час от срещата им. И тя знаеше, че въпреки противоречивите емоции, бушуващи в нея, онова леко ухапване имаше малко общо със случващото се в момента.

Но всичко това не правеше отхвърлянето й от страна на Брейдън по-лесно поносимо. Гърдите й се стягаха от сълзите, които сдържаше. Мегън се убеждаваше, че няма да плаче. Не още. Макар че да държи емоциите си под контрол, ставаше все по-трудно, докато обясненията на Джонас връхлитаха съзнанието й.

— Следихме развитието на феномена — продължи Породата, като седна на ръба на бюрото, подигравателният му поглед обхващаше и двама им. — При някои жени ефектите са по-силни, отколкото при други. От миризмата, която се носи от нея, бих казал, че при твоята половинка са едни от най-силните.

Сега вече имаше един наистина разярен Лъв. Очите й проследиха Брейдън, привлечени от безстрастното изражение, студенината в погледа му и силата на бариерите, които бе захвърлил между нея и собствените си емоции.

А може би така бе най-добре. Отхвърлянето му я бе пронизало с една болка в гърдите, която тя не бе очаквала. Да сдържи тази болка бе почти невъзможно, докато слушаше обясненията на Джонас за разгонването и последиците от него.

— Чифтосването е завинаги, момчета и момичета — оповести той саркастично.

Мегън скръсти ръце на гърдите си и го погледна предизвикателно.

— Бих казала, че ти просто си прекалено развълнуван от това — подигра се тя хладно, игнорирайки малката искра от веселие, която проблесна в ледено сивите му очи. — Какво стана, г-н Уайът, подозираше ли това, преди да дойдеш тук и да организираш тази малка среща? — Мегън махна с ръка, за да обхване и трима им. — Ти знаеше, че не Ланс е разпечатал проклетия график, точно както знаеше и че Брейдън ще открие факта, че съм емпат. Дойде, за да се увериш, че това чифтосване, което подозираш, наистина се е случило.

Джонас вдигна вежди с бавно движение, което предаде саркастичния отговор по-ясно от думите.

— Предполагах — призна той, като бавно наклони глава, погледна Брейдън и се намръщи. — Надявах се този път подозренията ми да са били погрешни. — Погледът, който се върна към нея, беше осъдителен.

— Сигурна съм, че неговите надежди съответстват на твоите — отсече тя, като махна с ръка към безмълвната фигура на Брейдън, прикривайки болката си с гняв. — Така че намери лек. — Мегън не обърна внимание на ръмженето, което дойде от мъжа зад нея.

Джонас се засмя. В звука нямаше веселие, само подигравателно разбиране.

— Породите търсят лек в продължение на повече от пет години — каза той. — Има забрана за тази информация, г-це Фийлдс. Нарушаването на тази забрана може и ще застраши живота на повече хора, не само твоя и на Брейдън. Също така се наказва доста сурово.

— О, да, тъкмо смятах да хукна навън и да свикам пресконференция — сопна се тя. — Задръж си заповедите, г-н Уайът, не съм в настроение за тях.

Очите му се присвиха.

— За жена, чиито способности я карат да се страхува да се присъедини към реалния свят, можеш да бъдеш доста конфликтна, г-це Фийлдс. — Нямаше нищо добро в стегнатата усмивка, която изви тънките му устни.

— Достатъчно, Джонас. — Гласът на Брейдън беше силно ръмжащ, когато промени позата си на срещуположната стена и се изправи. Стегнатото му тяло издаваше напрежение.

Той не я искаше, тогава защо протестираше, когато друг човек се осмеляваше да й говори остро? Защо реагираше на всичко, отнасящо се до нея?

— Да съм молила за помощта ти? — озъби се Мегън, преди Джонас да успее да отговори, като не обърна внимание на смръщването на Брейдън, което сви веждите му и накара златистите му очи да заблестят предупредително.

— Не се налага да молиш — изръмжа Породата, сякаш имаше права върху нея. Сякаш вече тя бе негова отговорност.

— О, да, точно така. — Жената сбърчи нос саркастично. — Сега си моята голяма лоша половинка. — Тя потръпна преувеличено. — Би трябвало да съм благодарна, или нещо такова, нали?

— Нещо такова — промърмори той, наблюдавайки я внимателно.

— Да, особено като се има предвид колко ентусиазиран беше, когато г-н Уайът ни просвети за тайната на великата целувка, която даряваш. Боже, може би трябва да бутилираме това нещо, Брейдън. То ще се продава по-добре от пластмасовите зъби на Порода.

Мегън осъзнаваше, че Джонас наблюдава конфронтацията с подчертан интерес. Ако не го бе намразила от пръв поглед, сега със сигурност щеше. Като добавим и гнева, който нарастваше вътре в нея, това изобщо не помагаше на отношението й към него.

— Твоята половинка има бърза уста, Брейдън — изкоментира Джонас спокойно. — Трябва да поработиш върху възпитанието й.

— Да, защо да не го направя заради теб — изсумтя другият мъж, докато наблюдаваше внимателно жената.

— Извинете, момчета, но аз все още съм в стаята. — Тя махна с ръка, докато говореше. — Тази малка жена няма нужда да говори повече. Онова разгонване, или както там искате го наричайте, не ме вълнува ни най-малко.

Двамата мъже едновременно се намръщиха към нея. Това щеше да бъде сладко, ако не беше толкова ядосана.

— Знаете ли, мисля, че вече получих достатъчно основна информация. — Тя се усмихна стегнато. — Той ме иска, защото хормоните му са полудели. Много важно! Природата е гадна, нали? — Усмивката й стана по-широка, докато потискаше болката си. — Е, ще ти кажа нещо, г-н директор по Делата на Породите. Просто натовари малкото си златно момче обратно на един от онези луксозни малки хеликоптери, с които чух, че летите наоколо и го закарай обратно в хубавото ви безопасно Убежище, и виж дали не можеш да го излекуваш. Аз ще се справя сама. Както винаги съм го правила.

Беше бясна. Тя не беше някакъв дяволски магнит за хормони и изобщо не я бе грижа за това дали Брейдън харесва ефектите на някаква си химична реакция, особено когато вината бе негова, така или иначе. Не го бе молила да се забърква в живота й, и проклета да бъде, ако го помоли да продължи да бъде част от него.

— Както винаги си правила? — каза остро Брейдън, гласът му беше разпален. — Да се криеш. Не се ли умори от криене, Мегън?

— Всъщност, мисля, че да. — Младата жена пое дълбоко дъх, обръщайки се към двамата мъже, вдигна брадичка и ги погледна. — Но има едно нещо, на което ти ме научи, Брейдън. Твоят малък щит е наистина удобен. Имах достатъчно време, и съм сигурна, че мога да го възпроизведа. Не представлявам нищо, ако не мога да се приспособя, когато се налага. И мога да го направя без теб.

Брейдън се вторачи в нея, като скръсти ръце на гърдите си, а очите му се присвиха бавно и в тях прочете лека хищническа пресметливост.

— Не ме предизвиквай, любима — предупреди я тихо.

— Да те предизвиквам? — Мегън поклати глава, запазвайки леката, саркастична усмивка, която бе възприела. — Не те предизвиквам, любими. Казвам ти. Нямах нужда от теб преди да започнеш с това смрадливо, хормонално нещо, и със сигурност нямам нужда и сега.

— Може ли да отбележа, че разгонването е по-силно при жените, отколкото при мъжете — обади се в този момент Джонас, гласът му бе странно любезен. — Може би ще искаш да преосмислиш това.

— Да съм те питала за мнението ти? — Тя се обърна и се засили към вратата. — Ако двамата ме извините, ще видя дали мога да поправя някои от щетите, които нелепият ви хумор причини в този офис. — Хвана дръжката на вратата и се обърна, за да се намръщи към Джонас. — Един прекрасен ден, някой ще изиграе тази игра по-добре от теб, г-н Уайът. И когато това стане, искам място на първия ред.

Устните му се свиха още повече, когато погледна към Брейдън.

— Твоята половинка има голяма уста — изръмжа той. — Може да я вкара в беда.

— Смятам, че вече го направи — отвърна Мегън, преди да дръпне вратата и да се втурне по коридора. Силното ехо от затръшването на вратата беше кратък, приятен звук, когато дърво се удари в дърво. От другата страна се чуха приглушени проклятия. Нека си ругаят. Що се отнася до нея, бе понесла достатъчно.

Брейдън се взираше във вратата, главата му бе наклонена, а очите присвити. Мегън беше ядосана и наранена, и той ни най-малко не можеше да я вини. Мислите и емоциите му бяха твърде хаотични, за да й позволи да проникне през щитовете му, след онова първоначално, мигновено отхвърляне. Не можеше да рискува, не още.

— Хормонът, бушуващ вътре в нея, само ще направи нещата по-лоши — въздъхна Джонас, но тонът му вече бе по-спокоен.

Брейдън изсумтя.

— Благодаря за предупреждението. Точно това исках, моята жена готова да ме одере жив. Благодарности, Джонас.

— Наистина се надявам това глупаво разгонване да не стане обичай — каза другият мъж. — Това означава загуба на двама дяволски добри бойци. Тарик Джордан вече подаде оставка заради травми, така сочи досието му. Кучият му син се чифтоса със съседката си. Можеш ли да повярваш? Изпращаш един човек на мисия и следващото, което разбираш, е, че е чифтосан с малката сексапилна съседка. А сега и това. — Той поклати глава на ръба на раздразнението.

— Тревожи се повече за това, че не ти сритах задника, задето я ядосваш — изръмжа Брейдън, като прокара пръсти през косата си и въздъхна тежко. — По дяволите, можеше поне да се опиташ да проявиш малко такт.

Можеше само да клати глава в този момент. Директорът по Делата на Породите беше известен с манипулациите си и внимателно планираните игри. Но не и с милост или състрадание.

— Добре. Увери се, че животът ми ще бъде малко труден през близките няколко дни. Със сигурност това не е единствената причина да дойдеш тук днес? — Брейдън сви рамене неспокойно, опитвайки се да забрави за мисълта, че сексът може би наближава. Умираше да докосне Мегън, да предяви правата си над нея, да я маркира. Разгонването да върви по дяволите. Тя беше неговата жена, и той само се надяваше да я успокои относно този факт.

— Едва ли. — Джонас отиде до бюрото, седна небрежно на ръба и скръсти ръце на гърдите си. — Разпечатката определено идва от тук, нашето малко приятелче, Койота, ни увери в това. Той е жив, между другото.

Брейдън вдигна вежди.

— Определено не е очаквал това.

— Не е толкова лесно, но момчето говори, това е, което има значение. Ще го оставя да живее, докато спре.

— Знаеш ли кой е отпечатал графика? — Брейдън беше решен копелето, което бе предало Мегън, да си плати.

— Бях стеснил заподозрените. За съжаление, шериф Джейкъбс беше в краткия списък. Другите двама са Лени Бланшар и заместникът Хосе Дженсън. Назначил съм човек да ги следи и скоро ще получим отговори.

— Бланшар не изглежда такъв. — Брейдън поклати бавно глава, мислейки за приятелски настроения сержант.

— Тези обикновено ме правят най-нервен — изръмжа другата Порода. — Пази си задника. Все още не мога да ти изпратя екип, или да накарам някой да те покрива, знаеш това. Но работя върху нещо, така че да се надяваме скоро да имаме свободен екип. В същото време, ще се погрижа да започне разследване на двамата заместници и да видим какво мога да открия.

Брейдън кимна.

— А сега за другото. — Джонас се усмихна с прекалено голямо удоволствие. — Ти и госпожата трябва да бъдете подложени на изследвания. Мислиш ли, че можеш да я убедиш да сътрудничи?

Брейдън наведе глава. Да сътрудничи? Мегън? Сега?

— Някой ден, един от твоите войници ще те убие, Джонас — изръмжа той, като вдигна глава и отпусна ръце. — И проклет да съм, ако не бъда там, за да го видя.

Джонас се засмя.

— Задръж тази мисъл, приятелю. — Усмивката му показваше, че очаква това с нетърпение. — Доста време мина, откакто имах хубав бой, мисля, че ще се насладя на предизвикателството.

И там се коренеше проблема. Джонас рядко бе предизвикван.

Той си играеше, когато можеше; никога така, че да застраши хората си, но по начини, които ги караше да искат да го убият. В момента Брейдън разбираше положението и бе сигурен, че Мегън също го разбира.

Тя страдаше. Беше го почувствал, когато изхвърча от офиса и колкото и да го притесняваше това, то също така изпрати вълна от задоволство по сетивата му. Ключът към Мегън беше в докосването на емоциите, на сърцето й.

Тя беше ужасно независима, решена да остави своя следа, дори и ако тя е само в нейното малко късче от света. Беше боец, една от най-добрите алфа жени, които някога бе срещал. С малко повече тренировки и правилните щитове, от нея можеше да стане дяволски добър войник. Брейдън насочи погледа си към Джонас, чудейки се как командирът му ще приеме да има в редиците си човек, който не е Порода.

Уайът се намръщи към него.

— Какво?

— От нея би могло да стане дяволски добър войник — каза той с нисък глас. Бог да му е на помощ, ако Мегън го чуеше как се разпорежда с живота й. — Не е нужно да губиш войник, Джонас, вместо това можеш да спечелиш още един.

Очите на другия мъж се присвиха.

— Тя не е Порода.

— Те е емпат. А колекцията й от огнестрелни оръжия е по-голяма и от моята. — Брейдън изсумтя при тези думи. За съжаление знаеше, че има риск. Колекцията й от огнестрелни оръжия бе потресаваща. — Нещо повече, дори да не беше моя половинка, тя все пак е моята жена. Няма да я оставя настрана. — И той не можеше да се откаже от борбата. Да намали членовете на Съвета и на обществата за Чиста кръв, беше твърде важно.

— Не можеш да пребориш чифтосването. — Джонас се намести по-удобно на бюрото, докато другият мъж го гледаше внимателно. — Тя не изглежда доволна.

Брейдън въздъхна уморено.

— Не ми харесва някой да отнема правото ми на избор, Джонас, дори природата. Знаех, че тя е моя, но все още не бях решил как да я убедя в това. Сега всичко става още по-сложно. Тя усети, че отхвърлям идеята за чифтосването и сега е ядосана. Но ще го преодолее — няма друг избор.

Младият мъж стоеше неподвижно, докато Джонас продължаваше да го наблюдава. Директорът по Делата на Породите имаше този навик, сякаш можеше да надникне в душата на човека и да прецени дали си струва. За повечето хора беше объркващо, за онези, които работеха с него и се бореха до него всеки ден, беше успокояващо.

— Добре — кимна най-сетне рязко. — Изградете защитите и щитовете й. И обучението й е твоя отговорност. Ще го оставя на теб.

Сега трябваше само да убеди и Мегън.

Когато двамата се умълчаха, вратата се отвори и Ланс Джейкъбс влезе отново в кабинета си.

— Махай се от тук — сопна се той, когато забеляза Джонас да седи на бюрото му. След това се обърна към Брейдън. — Мегън е в офиса си, но ако не бъдеш внимателен, ще бъдеш ритан обратно до вкъщи тази вечер — в гласа му нямаше грам съчувствие.

— Вече знам откъде идва лошият характер на половинката ти — изсумтя Джонас към другата Порода, докато се изправяше бавно от бюрото. — Наследствен е.

— Продължавай да вярваш в това — измърмори Ланс, мина покрай бюрото и седна на стола си. Отпусна се назад и погледна двамата мъже замислено. — Тя ще се бори с вас с всеки свой дъх — информира ги след няколко секунди. — И можеш да налагаш забрана на каквото, по дяволите, си искаш, Джонас, но ти се забъркваш с моята братовчедка. Тя ми е по-близка от сестра. Не си мисли, че само защото живее в тази пустиня сама, семейството й няма да я подкрепи. Всеки един от нас ще го направи.

— Чак до чичовците от Специалните части? — Джонас сви вежди, а Брейдън сподави една въздишка.

— Особено те. — Усмивката на Ланс беше стегната, безмилостна. — Не забравяйте това. И докато сте тук, дръжте задниците си далеч от моя отдел, писна ми да се занимавам с Породи.

Това като че ли бе общото нещо между всички, които си имаха работа с Джонас.

Брейдън остана безмълвен, бдителен, преценяваше шерифа, докато той се мръщеше към Джонас. Този мъж имаше необикновена аура около себе си, едновременно стара и млада. Бе видял болка, бе познал смърт, и се бе върнал тук, предпазлив, ожесточен. Брейдън бе запознат с миналото му, знаеше досието му до последния детайл, но понякога човек може да прочете много повече в очите, които го гледат от едно уморено лице.

— Ще се връщам в Убежището. — Джонас кимна рязко, отвличайки вниманието на Брейдън от шерифа. — Уведоми ме, когато сте готови, за да се върна с Елиана.

Изследванията. Същите тези, срещу които подозираше, че Мегън ще се бори като бясна дива котка.

— Би трябвало да науча нещо скоро. — Брейдън кимна, преди да се отправи към вратата.

Когато излезе в коридора, ясно чу последния предупредителен коментар на Джонас към шерифа:

— Скоро ще си поговорим отново, Джейкъбс. Много скоро.

И Брейдън се зачуди какво точно крие в ръкава си сега директорът по Делата на Породите.

Десета глава

Около час по-късно, Мегън премина през къщата и тръгна нагоре по стълбите, когато чу задната врата да се отваря.

Знаеше, че Брейдън ще се появи скоро. Също така знаеше, че в крайна сметка ще й се наложи да се изправи пред него. Но не още. Не можеше да се насили да остане и да посрещне отхвърлянето, което бе усетила в офиса на Ланс. Да види в очите му гнева, който се надига у него при мисълта, че двамата са свързани помежду си по начин, който тя никога не би могла да си представи.

Беше си тръгнала от офиса без него, беше се измъкнала от сградата като крадец и бе побягнала към автомобила си. Не очакваше да бъде посрещната от лъскавия черен хеликоптер, с който бе пристигнал Джонас, или пък да види Брейдън, който я чака облегнат на стената на къщата.

Разгонване. Адреналинът нахлу във вените й при тази мисъл и накара сърцето й да запрепуска, а утробата й, за нещастие, да се свие. Каквото и да бе това, то я обвързваше с него. Беше го почувствала в мига, в който се срещнаха. Аурата, която я обкръжаваше и успокояваше. Възбудата, която я измъчваше. Целувката, която я остави слаба и гладна за неговия вкус. Канела и кафява захар.

Почти можеше да го усети по устите си, по езика си. Жадуваше за него, копнееше откакто Брейдън я бе целунал миналата нощ.

Топлината, която изпълваше слабините й, я подлудяваше. Мегън стисна бедра, решена да устои на тази специфична нужда. Никога не се бе търкулвала в леглото с някой мъж просто така и проклета да бъде, ако започне с тази Порода.

Поне не точно в този миг.

Мегън затръшна вратата на спалнята си и се отправи към широкия прозорец в края, до леглото. Изтри сълзите, които мокреха лицето й. Шофирането от офиса на шерифа до дома я бе оставило сама за достатъчно дълго време, за да изгуби контрол над емоциите си. Знаеше, че трябва да бъде по-силна отколкото бе. Но болеше. За първи път, откакто талантите й се бяха проявили, тя бе в състояние да стои толкова близо до някой мъж. Усещаше ръцете му около себе си и бе усетила само топлината и силата му, не кошмарите или страховете. Беше започнала да се надява, че това означава нещо.

Колко глупаво. Цинична, уморена въздишка съпроводи тази мисъл. Трябваше да знае по-добре. В живота нищо не бе толкова лесно. И сега бе обвързана с един мъж, който отхвърляше връзката, която бе почувствала да нараства между тях. Тя си имаше име. Разгонване. Не беше естествена, или поне така твърдеше Джонас, но сърцето й бе на друго мнение. А ударът, който отказът на Брейдън нанесе върху емоциите й, бе раздробил контрола й.

Младата жена трепна, когато вратата се отвори, а дъхът й секна и още една сълза се отрони от окото й, когато го усети да влиза в стаята.

— Мегън — гласът му бе мек и изпълнен със съжаление, — знам какво почувства в офиса. Не беше срещу теб. Не отхвърлях теб. Трябва да разбереш това.

Мегън мразеше факта, че е разкрила болката си, че е показала колко много я е засегнало едно усещане. Колко се е надявала чувствата, нарастващи между тях, да са нещо повече от просто страст. За нея бяха, и това я нараняваше най-много — като знае, че за него не са.

— Няма значение, Брейдън. — Тя се опита да преглътне болката, заседнала в гърлото й, като продължаваше да стои с гръб към него, скривайки сълзите си. — Разбирам.

Нейният живот бе една битка, ден за ден. Защо той би искал или би се нуждал от някого, който не е способен да води собствените си битки. А какво остава, да очаква да застане до него в борбата му?

— Наистина ли, Мегън? Аз не мисля, че разбираш. Но и това ще стане. Много скоро.

— Престани — гласът й се пречупи и тя поклати глава.

Усещаше го как приближава, можеше да зърне отражението му в стъклото на прозореца.

— Моля те, Брейдън, имам нужда от време… — Раменете й се разтресоха, докато се бореше с риданията, надигащи се в гърдите й. — Съжалявам. Моля те…

— За да можеш да продължиш да се криеш? — тонът му опъна вече обтегнатите й нерви.

— Да! — Тя се обърна и го погледна с поглед, изпълнен със смесица от гняв и болка. — За да мога да се скрия. За да не се налага да понасям толкова много болка.

Всичко, което щеше да каже, заседна в гърлото й в мига, в който съзря очите му. Те блестяха.

Кехлибарени искри трептяха в дълбоките златисти ириси, а гладното изражение придаваше на лицето му свиреп вид. Приличаше на завоевател. Мъж, решен да притежава.

Мегън отстъпи бързо назад.

— Това вече е добра идея — изръмжа той, пристъпвайки по-близо. — Запази малко разстояние между нас, защото колкото повече се приближаваш, толкова по-сладко започва да ухае нежното ти малко котенце и пениса ми става още по-твърд. А ти наистина не искаш да стане по-твърд. Още малко и ще се наложи да махна тези дънки и ще видиш точно колко дълбоко мога да се вмъкна между тези гъвкави бедра и колко силно мога да те накарам да крещиш, когато свършваш за мен.

Подбраните думи изпратиха пламъци по цялото й тяло, невидими пипала започнаха да пробягват по нервните й окончания, правейки тялото й по-чувствително, а пламъците — още по-горещи. Усети как влажна топлина намокря бикините й.

— Защо? — извика Мегън. — Ти не ме искаш. Не искаш това… — посочи себе си и него, визирайки разгонването. — Защо те е грижа?

— Обичаш да се самозаблуждаваш, нали, бейби. — Брейдън направи крачка напред и тя отстъпи. Моментът не беше добър да бъдат на една ръка разстояние. — Виж сега, ето тук грешиш напълно. Аз не отхвърлях теб, Мегън. Отхвърлях онова, което е направила природата, не теб. Няма причина за гнева ти.

Младата жена вирна брадичка отбранително.

— Имам право да ти бъда ядосана. Ти ме използва при скалите, използва емпатията ми да откриеш отговорите, от които се нуждаеш, също така позволи на Джонас да ме използва, за да се опита да хване в капан братовчед ми. Аз… — Усетих. Не можеше да произнесе думите, не можеше да предаде болката от отхвърлянето му.

Очите му блеснаха от съжаление, чувството я заля, стегна гърдите й и по лицето й се плъзна още една сълза.

Брейдън поклати бавно глава, ръката му се протегна да докосне бузата й, връхчетата на пръстите му погалиха кожата й с наслада.

— Никога не бих те използвал — закле се той. — Бях сам толкова дълго време, Мегън. Самотен вътре в себе си, знаейки, усещайки, че нищо в този свят никога не е било предназначено за мен. Тогава изведнъж открих нещо мое. Ти си моя — властният му тон я накара да примигне изненадано. Дланите му обхванаха лицето й и я задържаха неподвижно, докато палците му поглаждаха влажните й страни. — Моя. Всичко вътре в мен се сви от страх, защото изведнъж вече имах нещо за губене. Теб. И мисълта за това бе непоносима. Вече изгубих прекалено много.

Устните й се разтвориха и сърцето й започна да препуска — не от страст или вълнение, или от адреналин, а от надежда. Беше намерила някой, който й подхождаше — воин и щит. Мъж, когото може да уважава, с когото може да спори и да се забавлява. Не искаше да загуби това. Не искаше да бъде отново сама.

— Не…

— Да — изръмжа Брейдън, емоциите правеха гласа му дрезгав. — Още ли не разбираш, Мегън? Чифтосването не е само физическо явление. Не е просто химия. Погледни вътре в себе си. Ако можеш да обичаш някой мъж, да се опреш на някой друг, кой щеше да бъде той? Кой е любовникът, който преследва сънищата ти? Кой кара кръвта ти да кипи? Ние бихме били двете части на едно цяло, независимо кои сме и къде сме се срещнали. Знаеш това. Точно както го знам и аз.

Мегън стисна зъби, борейки се с растящото чувство на осъзнаване, че той е прав, но също така си припомни отхвърлянето, което знаеше, че бе почувствала по-рано. Тя имаше какво да губи.

— Разбираш ли? — Той долови емоцията, която Мегън не успя да скрие, натискът на пръстите се увеличи, докато изопнатите му черти ставаха по-примитивни, по-екзотични от вълнението, което той се опитваше да сдържа. — Почувствай го, Мегън. Почувствай това, което аз знам. Ти ме допълваш. Душата ми ще умре без твоята. Без теб, да ме прегръщаш силно в тъмнината на нощта; без смеха ти, да донесе светлината в мрака, който изпълва всеки шибан ден от живота ми — до края на дните ми. За първи път от тридесет и четири години, аз съм жив. Аз живея заради теб. И мисълта да се върна в онова пусто съществуване сам, ме плаши до смърт.

Емоциите му я връхлитаха, изпълваха я, стопляха я.

— Почувствай ме — простена Брейдън, гласът му беше дрезгав, измъчен. — Разбирам дарбите ти, защото моите са техни другари. Когато водим битка, усещам как се протягаш и се свързваш с мен, както никой друг досега, подсилваш ме с това, което знаеш, дори когато се възползваш от моята сила, за да се спасиш от болката. Ти си емпат, аз съм щит. Двете части на едно цяло, Мегън.

Тогава той я пусна, отстъпи назад и я погледна с такова вълнение, че тя едва можеше да диша, камо ли да говори.

— Това е, което се опитах да отхвърля, да отрека, дори след като знаех, че ако те изгубя, без значение по какъв начин, душата ми ще бъде мъртва като тези на Койотите, които търсят само кръв и смърт.

Пусна я, само за да извади от джоба на ризата си малка полиетиленова торбичка, съдържаща няколко хапчета. Погледът му проучи изражението й, когато тя вдигна очи въпросително.

— А това какво е?

— Това — той погледна към дланта си, а след това към нея, преди устните му да се извият горчиво, — е чудесно малко лекарство, предназначено да облекчи най-лошите симптоми на разгонването. Болката, ако не бъдеш обладавана достатъчно често, както и принудителното зачеване, причинено от хормоните, отделяни от моето тяло, може да стане… неприятно. За съжаление, да си чифтосан с Порода невинаги е приятно. Ако не искаш да забременееш, вземи това малко хапче.

— Противозачатъчно? — Колко ненормално.

— Според модата. — Брейдън сви рамене и пое дълбоко дъх с един жест, който засили още повече емоциите, които изпълваха и двамата. — Въпреки че хормоните в него са коренно различни от тези, използвани някога на пазара за лекарства. Тези са повече за блокиране на хормона, който се освобождава от моето тяло, отколкото за хормоните в твоето.

— Тогава защо ти не го вземеш? — Погледна го тя яростно.

— Защото, мила, не съм аз този, който ще страда, ако не зачене, а ти. Възбудата се увеличава, докато не се постигне зачеване. Хормонът продължава да засяга тялото ти, отхвърляйки всичко друго, освен нуждата от секс и възпроизвеждане. Това ще облекчи симптомите и ще спре овулацията. Така че направи своя избор.

— А ще накара ли това да изчезне? — Мегън продължи да се взира в безвредното малко хапче. Беше ли това лекарството, което бе прибързала да поиска?

— Нищо няма да го накара да изчезне — мъжът не изглеждаше недоволен. — Никога. Но то ще ни даде шанс да си изясним останалата част от всичко това, Мегън. Ние бяхме на път да го направим, така или иначе.

Младата жена вдигна поглед и се вторачи в него няколко дълги секунди.

— Ти ще препуснеш към залеза в мига, в който работата ти тук приключи.

Брейдън хвана ръката й и постави малкото пакетче в дланта й.

— Не, Мегън. Никога няма да те изоставя. Дори за ден. Сега вземи хапчето, бейби, след това ще говорим още. Евентуално.

Първо щеше да я отведе в леглото, тя го знаеше. Точно както знаеше, че следващият й дъх ще бъде изпълнен с неговото ухание, така също и че в мига, в който това хапче премине през устните й, той ще направи своя ход.

— Брейдън — тя облиза сухите си устни, опитвайки се да успокои нервите си. — Мина много, много време за мен.

За да бъде честна, не бе правила секс от години.

— Вземи шибаното хапче — изръмжа той. — Измъчвам се от мисълта как те докосвам, как те усещам гореща и стегната около мен. Това е всичко, за което мисля, откакто бях свидетел на смелостта ти в онази пещера. Не знам дали мога да чакам още дълго.

Очевидно тя не беше единствената, която бе докарана до лудост от разгонването.

Мегън отвори пакетчето, дишането й стана тежко, затруднено.

— Все още това не ми харесва — информира го, като вдигна малкото синьо хапче. Въпреки че мислеше по друг начин. Мразеше ситуацията, мразеше объркването, което я изпълваше, но знаеше, че чувствата й към Брейдън стават много по-дълбоки и по-силни от всичко, което дори наподобява „харесване“. — Това не е най-умното нещо, което някога съм правила — Мегън отвори устни и вдигна ръка по-близо до устата си.

Очите му пламнаха от чувствено обещание, когато тя пусна хапчето върху езика си, затвори уста и преглътна.

То се плъзна лесно по гърлото й, без помощта на течност, без съмнение заради интензивното овлажняване в устата й.

В гърдите на Брейдън отново завибрира ръмжене. Котешко. Опасно. Един звук, който накара вагината й да се свие от спазматични конвулсии. Мегън изпъшка от силата на усещането.

— Колко време е необходимо, за да подейства? — Мегън го погледна, знаейки че няма как да се бори с желанието, когато той се приближи. Тя отстъпи назад отново. И отново. Докато гърбът й не докосна стената, а широките му гърди я уловиха в капан.

— Проклет да съм, ако знам — измърмори Брейдън. — И не ми пука, докато мога да правя това.

Мегън очакваше целувка, но не и внезапното свеждане на главата му. Устните му докоснаха шията й, зъбите му се плъзнаха по кожата, а езикът му я погали с чувствена ласка. Тя се изправи на пръсти, усещанията бяха толкова силни, така изпълнени с удоволствие.

По гръбнака й се плъзнаха тръпки, разляха се между бедрата й и я изгориха до самата й сърцевина. Мегън усети гъстата влага да я овлажнява допълнително, чувстваше клитора си да пулсира и тупти от нужда за докосването му, а зърната й се стегнаха болезнено под блузата. Господи, жадуваше за докосването му. Навсякъде, по цялото си тяло. Копнееше за това. Болеше я за това.

Главата й се отметна назад към стената, ръцете й стиснаха предмишниците му, а пръстите му извиха бедрата й и я приближиха към него, когато той се наведе, за да притисне твърдия си пенис към нежното хълмче на женствеността й.

Мегън се разтърси от желание и изскимтя, когато нервните й окончания сякаш избухнаха от пламъците на нарастващата страст. Не можеше да си поеме достатъчно въздух. По дяволите, нямаше нужда да диша. Ако Брейдън просто я целунеше и докоснеше, за да успокои болката, нарастваща във всяка клетка на тялото й, тогава може би щеше да има шанс да оцелее.

— Проклятие, вкусът ти е толкова хубав — гласът му бе изпълнен с възхищение, когато улови меката част на ухото й между устните си за кратко гризване. — Сладък и горещ. Кара ме да се чудя дали ще запазя разсъдъка си, след като проникна вътре в теб.

Нейният разсъдък нямаше да издържи толкова дълго.

Единадесета глава

— Толкова си мека, Мегън. — Звукът на гласа му, дрезгавото ръмжене, което погали сетивата й като бриз, почти я накара да изгуби контрол. Ръката му се отдръпна от бедрото й, за да се отпусне точно под извивката на гърдата й. Лекото галене на пръстите му там, накара дишането й да се учести, а нервните й окончания станаха свръхчувствителни, докоснати от топлината му. Усещанията връхлитаха тялото й, пипала от електрическа енергия пробягваха по нея и я зашеметяваха, когато пръстите му навиха плата на блузата й и започнаха да го теглят нагоре.

Мегън се втренчи в него, борейки се със замаяните си сетива и нуждата от целувката му, когато усети докосването на хладния въздух до голата плът на корема си. Брейдън свали блузата й, като я надигаше бавно, докато езикът му галеше устните й — вкусът на канела и кафява захар я примамваше.

— Брейдън… — Младата жена трепереше, гърдите й бяха толкова подути, толкова чувствителни, че дори мисълта младият мъж да ги докосне накара дъхът й да секне. Никога не бе изпитвала такава силна възбуда, никога удоволствието не бе било така огнено.

— Да, бейби? — Гладното ръмжене накара коленете й да омекнат, когато почувства дрехата да се надига бавно над материята на сутиена й.

— Целуни ме. — Ръцете й все още стискаха предмишниците му, дори когато се надигнаха, за да може Брейдън да измъкне блузата през главата й.

— Ще го направя. — Той захапа устните й. — Обещавам. Но не още. Искам да почувстваш първо това. Искам да го узнаеш. Да разбереш, че се нуждаеш от целувката ми, че си гладна за нея, преди да я получиш.

— Миналата нощ ме целуна. — Задъха се, когато той улови ръцете й и ги вдигна, задържайки китките й с една ръка и опъвайки ги над главата й, докато пръстите на другата разкопчаваха сутиена й. — Брейдън!

Мегън се бореше за всяка глътка въздух, като усети сутиенът да се разтваря и дантелата да се потърква в чувствителните й зърна. Мъжът се взря в нея с присвити очи.

— Една целувка — изръмжа той, навеждайки глава. — Онова беше само една целувка.

Плъзна плата по заоблените хълмчета, като се постара да го потрие по пламтящите връхчета на зърната й и Мегън изкрещя от усещането. Пронизващи огнени светкавици се стрелнаха към утробата й и откраднаха дъха и разума й, докато тя трепереше от ласката. Очите й се затвориха, тялото й се тресеше от сетивното пренасищане, щом почувства дъха му по нежната плът.

— Колко са прекрасни — гласът му бе като тъмно, среднощно кадифе, грапав и чувствен. — Най-нежното розово в света. Невинно. Девствена ли си, Мегън?

Младата жена поклати глава отчаяно.

— Благодаря на Бога за това — в тона му прозвуча облекчение, примесено с еротичен глад, от който дъхът й секна. — Защото не знам дали бих имал контрола да те взема както заслужаваш, ако беше толкова невинна. А Бог знае, че би ме убило, ако ти причиня болка.

Езикът му, леко грапав, облиза зърното й. Това действие бе достатъчно, за да я накара да се извие към него, а вагината й се сви, когато от нея потече гореща течност. Мегън се раздвижи в хватката му, отчаяна да се приближи, да почувства влажната ласка само още веднъж. Когато тя последва, младата жена едва не изкрещя. Устните му покриха нежното връхче и го притеглиха в горещината на устата му, когато започна да го смуче. Езикът му потрепваше върху него като див пламък, а около нея отекна гладно ръмжене. Възбудата забушува около нея, вътре в нея, прониза утробата й и експлодира по цялото й тяло, когато Брейдън пое гърдата и гризна зърното, измъчвайки я с едно удоволствие, което Мегън не можеше да си представи, че съществува.

— Брейдън… — Бедрата й се извиха към пениса му, когато коленете му се свиха и той се тласна към покритата с дънки женственост.

Мегън можеше да го усети — дебел и твърд. Изгаряше я през слоя дрехи, отнемаше разума й и я побутваше по-близо до безпаметната бездна от наслада. Езикът му пърхаше по набъбналото зърно, след това устата му го засмука с бавен, спокоен ритъм.

— Мога да те подуша — гласът му бе почти благоговеен, устните му — подути и натежали от чувственост, привлякоха погледа й. — Сладка като пролетен дъжд, гореща като огън. Искам да те вкуся, Мегън.

Младата жена преглътна, беше сигурна, че няма да преживее прекомерното удоволствие. Стоеше неподвижна, впила очи в Брейдън. Потръпна, когато той освободи копчето на дънките й и плъзна ципа бавно надолу.

— Изритай си обувките.

Мегън натисна петата на едната си обувка с предната част на другата, опитвайки се да накара краката й да се подчинят на командите й, а в това време Брейдън сведе глава и погали с устни ключицата й — миг преди да я одраска с острите си зъби.

— Добро момиче — каза напевно, когато тя успя да изрита настрани обувките си.

Бавно смъкна ръцете си, освобождавайки китките й, и насочи дланите й към долната част на корема си. Улови тениската си, издърпа я през главата си и отново погледна напрегнато към Мегън.

— Разкопчай дънките ми — изръмжа Породата.

— Брейдън. — Ръцете й се разтрепериха, когато топлината на кожата му проникна през дланите й. — Не мога да мисля. — Тя поклати слабо глава, опитвайки се да осмисли нуждата, която я разкъсваше, страстта, която бе толкова непозната и толкова по-силна от всичко, което някога бе изпитвала.

— Тогава не мисли, бейби. — Ръцете му обхванаха лицето й, преди да се насочат към косата й и да издърпат ластика на опашката й. — Ти разкопчай дънките ми, а аз ще развържа опашката ти. Колко мека, прекрасна коса имаш. Искам да усетя как се отърква по мен, Мегън, как ме гали.

Пръстите й хванаха копчето на дънките му. Господи, никога преди не бе правила това. То се освободи лесно, изплъзвайки се от илика. Коремът на Брейдън се стегна от една конвулсивна тръпка.

— Сега ципа.

Гуменият ластик, който държеше косата й, бе премахнат. Усещането за пръстите му, разплитащи гъстата й коса, я накара да затвори очи, докато търсеше ципа. Под него пенисът му пулсираше — твърд и горещ, и чакаше да го освободят.

Мегън улови езичето на ципа и го плъзна надолу по набъбналата дължина на ерекцията му. Бедрата й се стегнаха от ненаситното желание, страстта я изгаряше жива.

— Ето така. — Косата й беше свободна, както и пенисът му. Платът се разтвори над него, докато ръцете на Брейдън се насочваха към нейните дънки, изтеглиха ги надолу и ги плъзнаха по бедрата към коленете й.

— Вдигни си крака. — Улови бедрото й и й помогна да измъкне крака си от дрехата, след това повтори действието с другия.

Сега единствената й защита бяха бикините й. Влажна, подгизнала коприна, която прилепваше към плътта й и караше коленете й да омекват опасно.

Задъхана, Мегън се хвана за раменете на Брейдън, когато той се наведе и я вдигна на ръце. Усещаше силата на мускулите му, усещаше нуждата, която го държеше в хватката си толкова здраво, колкото и нея.

Изражението му бе напрегнато, а очите му блестяха от глад. Но Мегън долови нежност, въпреки очевидната свирепа нужда, която го разкъсваше. Усети решителността му да я притежава, да я докосва, почувства страха му да не я нарани. Приливът от емоции беше интензивен и поглъщаше всичко останало. Способността й да усеща какво изпитва любовникът й по време на секс, бе една от причините да се обрича на въздържание от толкова дълго време. Мощната комбинация от страст, триумф и самодоволство превръщаха акта в нещо, което трябва да бъде избягвано, а не изпитано.

С Брейдън беше различно. Докато езикът му се преплиташе с нейния, Мегън можеше да усети невероятния контрол, който Породата упражняваше върху себе си. Точно както можеше да усети желанията му. Картините потрепваха в съзнанието й, подробни и еротични. Младата жена простена и собственият й глад нарасна, когато той я положи по гръб на леглото. Брейдън се наведе и свали бързо ботушите си, после се изправи и плъзна дънките си по дългите си мощни крака. Тялото му изглеждаше напълно обезкосмено. Дори тежката торбичка под дългата му ерекция изглеждаше гладка и невероятно секси.

Когато се изправи и се взря в нея, Мегън усети как кръвта пулсира в тялото й, а адреналинът и страстта пламтят под плътта й.

— Боли. — Утробата й се сви, когато мускулите на вагината й се стегнаха. — Не би трябвало да боли, Брейдън.

Страхът се смеси с желание, когато последиците от онова, което се случваше, започнаха да я връхлитат. Неконтролируем глад туптеше вътре в нея — като крилата на подплашена птица, а вагината й се свиваше конвулсивно от една ненаситна страст, която Мегън не можеше да възпре.

— Не за дълго — обеща Брейдън чувствено и легна на една страна до нея. Надвеси се над нея и я придърпа в прегръдките си, галейки с една ръка бедрото й. — Обещавам, че няма да боли още дълго.

Устните му се сведоха към нейните и Мегън усети ръката му да се приближава към влажните й бикини. Почувства пръстите му да галят напоения плат и чу ръмженето му. Мегън пламтеше, изгаряше. Бедрата й се разтвориха за него, а ханшът й се повдигна, приближавайки я към пръстите му, копнееща за повече. Внезапно ожесточеният контрол, който въздържаше Брейдън, се скъса. Тя го усети и се зарадва, въпреки че се изплаши леко. Звукът от разкъсването на бикините й бе съпроводен от собствения й отчаян стон, когато пръстите му я докоснаха, разтвориха подутите интимни устни и се плъзнаха по гъстата сметана, която ги покриваше.

Бедрата й потръпнаха и тя изпъшка, пръстите му закръжиха около чувствителния отвор, галеха я, дразнеха я с докосването си, преди един от тях да започне да прониква в нея. Мегън усети триенето на загрубялата кожа и се сгърчи. Вагиналните й мускули се стегнаха около него, умоляващи за повече.

След няколко секунди получи повече. Още един пръст се присъедини към първия, плъзна се бавно и я разтегна, подготвяйки я за него. Ръцете й бяха заровени в косата му, докато пиеше от целувката му, от вкуса му. Сладкият вкус на опустошителния хормон избухна вътре в нея и зашемети сетивата й с едно удоволствие, което никога не си бе представяла, че е възможно.

Бедрата й се разтвориха още повече, а ханшът й се раздвижи към ръката му и клиторът й се докосна до дланта му, изпращайки светкавици през нервните й окончания. О, Господи, беше толкова близо до кулминацията.

— Не още — прозвуча страстно ръмжене, когато Брейдън откъсна устни от нейните и измъкна пръстите си от стегнатата, влажна прегръдка на тялото й.

— Да не си… да не си посмял да спреш! — Мегън се протегна към него и започна да се бори, когато силната му ръка отново улови китките й, а той започна да се отдръпва от нея.

— Стой мирна, Мегън — гласът му беше като камшик от настойчивост и яростна страст. — За бога, не започвай да се съпротивляваш.

Брейдън побутна краката й да се разтворят, докато я държеше неподвижна, и се намести между тях, след което шокиращо наведе глава към хлъзгавите, подути гънки на женствеността й.

Толкова близо. Бедрата й се стегнаха, когато палавият му език докосна плътта й, а опустошителните му устни засмукаха клитора й. Езикът му запърха върху него, след което Брейдън се премести по-ниско, повдигна я към себе си и се гмурна в жадните дълбини на тялото й, задействайки една експлозия, която я накара да изкрещи при освобождението. Тялото й се стегна и се изви още повече, главата й се отпусна назад, а устните й се разтвориха, когато от гърлото й се изтръгна възторжен вик.

Като че ли чакал точно това, Брейдън бързо застана на колене, повдигна я по-близо, намести главичката на пениса си към конвулсиращия отвор на вагината й и започна да се притиска към него.

Мегън потръпна под Брейдън, когато усети, че започва да я разтяга. Усещаше всеки бавен тласък и оттегляне, когато той започна да прониква в пулсиращата й вътрешност. Чувството беше прекалено силно. Бурни пламъци от удоволствие разкъсваха тялото й с всеки сантиметър, притиснат вътре в нея. Мегън се взря в него със замаяно очарование.

Устните му бяха изтеглени от зъбите, а главата му бе отметната назад. Жилите на врата му се напрягаха мощно.

Косата му се спускаше около него, а по тялото му блестеше пот. Бедрата му се движеха бавно, тласваха се напред и се оттегляха. Дъхът й секваше при всяко движение, което вкарваше още един сантиметър от ерекцията му в тялото й. Ръцете й стиснаха чаршафите отчаяно, а стоновете й отново се превърнаха във викове и неясни, безсмислени молби.

Фойерверки експлодираха вътре в нея, изгориха всяко нервно окончание и възпламениха чувствителната плът, когато той проникна по-дълбоко.

— Още — нареди Мегън задъхано, тялото й настояваше да побърза. — Моля те, Брейдън. Това не е достатъчно. Искам още.

Ръмженето му изпълни натежалия от страст въздух в стаята, когато бедрата му се извъртяха и го притиснаха по-навътре. Въпреки това, не бе достатъчно. Гладът отекна в стегнатата й вагина, която пулсираше от неудовлетвореност, докато соковете й се изливаха върху плътта му.

— По дяволите, ако ще ме чукаш, го направи — извика Мегън. — Престани да ме измъчваш до смърт…

Тя изкрещя секунда по късно, когато Брейдън се гмурна, заравяйки докрай твърдата дължина на пениса си вътре в нея.

Контролът остана в миналото. Сега нямаше нищо друго, освен неудържимия стремеж за освобождение, желанието да облекчи изгарящия глад, бушуващ вътре в нея. Бедрата й се повдигнаха без подканване от ръцете му. Вагината й милваше движещата се плът, стягаше се около него, свиваше се и пулсираше, като всеки тласък я издигаше във висините и я караше да полети, докато не я връхлетя оргазмът. Той я накара да надигне рамене от леглото, когато ръцете й сграбчиха раменете му, а очите й се впиха в неговите. Брейдън се тласна докрай отново. По-силно. По-дълбоко. Напрегната, почти болезнена гримаса изкриви лицето му, когато Мегън усети главичката на пениса му да тупти, да се подува още повече, а след това…

По лицето му премина ужас, когато Мегън почувства промяната. Подутината на вече удебеления ствол, израстъкът, се разтегна и се заключи дълбоко в пулсиращите мускули, които го стискаха и започна да се движи, притискайки се плътно към едно място, което изпрати усещането право в мозъка й.

Новият оргазъм бе прекалено силен, за да го понесе. Мегън можеше само да трепери. Отпусна се отново в леглото, тялото й се тресеше, тя крещеше и скимтеше неразбираеми думи, докато не чу рева на Брейдън и усети силните, горещи струи от семенна течност да се изстрелват вътре в нея и чувствената целувка на плътта го заключи в нея.

Мегън погледна към Брейдън с широко отворени очи, погледът й се впи в неговите блестящи, златни дълбини, когато почувства странното напрежение в невероятно чувствителната плът дълбоко във вагината си. Емоциите се изливаха от него към нея. Далечни, несвързани мисли, които се плъзнаха във вече отвореното й съзнание. Мегън почувства как странната й връзка с него се задълбочава.

По-силна.

Шип.

Свързани.

Заключени заедно.

Притежание. Яростно, дълбоко, разтърсващо притежание.

Животно.

Мисълта бе изпълнена с болка и отвращение от себе си. И не беше мисъл на Мегън. Идваше от Брейдън. От най-дълбоките и тъмни кътчета на душата му.

Мегън усети устните си да се извиват, усмивката й бе слаба, макар й с капка веселие, което започна да я изпълва.

— Харесва ми твоето животно… — прошепна тя, гласът й се напрегна, когато още една тръпка от затихващия оргазъм премина през тялото й. — Моето животно…

Дванадесета глава

Нищо не можеше да се сравни със сутринта на следващия ден. Брейдън стоеше на задната веранда и наблюдаваше изгрева на слънцето с чаша димящо кафе в ръка. Погледът му бе насочен към планините в далечината. Можеше да усети очите, които следяха къщата.

Едновременно приятелски настроени и враждебни. Брейдън знаеше, че има поне един екип от Котешки породи, които ги пазят, но бе сигурен, че има и някой Койот някъде там.

Младият мъж затвори очи за миг, позволявайки на свежия въздух на новия ден да мине по него, през него. Следата от злоба не беше силна. Имаше само намек за опасност, за злото, което ги преследва. Не достатъчно близо, за да има значение, но все пак беше там.

Той отпи от кафето си и огледа района, търсейки най-вероятното място в планинските хълмове наоколо, където биха могли да се скрият Койотите. Джонас бе изпратил карти и въздушни снимки на областта чрез защитената сателитна връзка, която лаптопът използваше. Най-вероятните места бяха отбелязани, въпреки че екипът, претърсващ скалите и скритите пещери, трябваше вече да е намерил някаква следа от Койотите. Просто имаше прекалено много места, които бяха дяволски подходящи за скривалища.

И в този момент Брейдън почти съжали, че не се намира в едно от тях.

Можеше да чуе Мегън в кухнята, мърмореща на себе си, докато преглеждаше файловете. Отново. Лаптопът стоеше на кухненската маса, базата данни на Породите и наличната информация бяха достъпни за нея. Вече нямаше начин да я държи далеч от това. Като негова половинка тя трябваше да се адаптира, да се научи как да живее често насилствения, рядко безопасен, живот, който те водеха.

Неговата половинка. Тялото му със сигурност приветстваше този факт. Споменът за удоволствието и шокът от шипа, излязъл от пениса му миналата нощ, все още го караха да иска да разбере. Да приеме.

Брейдън прокара неспокойно пръсти през косата си, опитвайки се да не обръща внимание на туптенето на ерекцията му под плата на дънките. Тя отказваше да спадне. И проклет да бъде, ако отново вземе Мегън, без да я попита. Нямаше никакъв признак, че не е отвратена от онова, което се бе случило миналата нощ.

Не че бе изглеждала отвратена. Но, за да бъдем честни, не можеше да се вярва много на една жена на ръба на безсъзнанието. Тя се бе предала на изтощението няколко минути по-късно, тялото й се бе отпуснало в ръцете му, въпреки че стегнатата й топлина го държеше в плен вътре в нея.

— Брейдън, какво по дяволите, е A Force? — извика Мегън с чувство на безсилие. — Наистина ти трябва справочник тук.

Породата трепна при въпроса. Той беше част от тях.

— Наемници, Мегън — запази гласа си спокоен, прикривайки раздразнението си.

Въздухът се изпълни с тишина, която накара устните му да се извият в многозначителна подигравателна гримаса. Брейдън се обърна и погледна през отворената врата, след което тръгна обратно към къщата и затвори за по-сигурно. Мегън се взираше в монитора, ръцете й бяха разположени грациозно върху клавиатурата, докато преминаваше през умалените снимки и дадените статистики.

— Четиринадесет с кръст, и трима с изгубени точки — изброи тя. — Какво означава това?

— Четиринадесет убити, трима от тях невинни, които не успях да спася. — Той вече не се измъчваше за тези трима, които не бе успял да отстрани от огневата линия.

— Трима? — Гласът й бе дрезгав, несигурен. И кой, по дяволите, можеше да я обвинява? Това не бе точно мечтата на една жена за вечно щастие.

— Трима — кимна Брейдън, като се запъти към кафеварката. — Докладите са там, Мегън. Ако имаш въпроси, прочети ги.

Може би фактът от това кой е той, щеше да я отвлече от това какво е той.

Брейдън се стараеше да държи сетивата си отворени, за да улови всяка следа от осъждане, която можеше да дойде от Мегън. Не усети никаква. Долови объркване, гняв, но не и обвинение. Накрая се обърна към нея и я погледна любопитно.

Емоциите бяха толкова лесни за разчитане по лицето й, колкото и по въздуха около нея. На Койотите щеше да им бъде лесно да разберат дали тя е заловена в ситуация, която изисква от нея да скрие не само физическата си същност, но също така и психическата. Животинските сетива при Породите бяха остри като бръснач. Долавянето на емоции бе почти толкова лесно, колкото използването на обонянието, за да ги води. Как бе успяла да ги изненада онзи ден, когато бяха нападнали дома й, Брейдън нямаше представа. Тя бе объркана, възбудена и наранена. Изненадващо, сякаш я болеше за него, а не заради него.

— Докладите не си ги писал ти. — Очите й се движеха по страницата, когато кликна върху детайлите.

Брейдън наклони глава, докато я гледаше напрегнато.

— Откъде знаеш?

Младата жена сви рамене.

— Не мога да кажа. Прекалено е описателен. Прекалено много набляга на факта, че не си ги убил достатъчно зверски.

Мегън вдигна очи, сините й ириси потъмняха от болка.

Устните му се свиха при последните й думи. Неговият Дресьор бе писал докладите и Брейдън знаеше, че във всеки от тях се набляга на това, че очевидното му милосърдие е било забелязано. Щеше да бъде зачеркнат рано или късно и го знаеше, просто защото не можеше да се насили да изпита удовлетворение от убиването.

— Съжалявам за смъртта им, не за действията си — увери я той. — Направих това, което трябваше, за да защитя останалите. Да защитя себе си. Онези от нас, които оцеляха, осъзнаха преждевременно, че за да запазим живота си, трябва да сме по-умни от тези, които ни създадоха и се опитваха да ни обучават.

— А тримата невинни? — Брейдън видя как тя преглътна тежко, съзря състрадание в погледа й. Това го успокои, дори когато знаеше, че не го заслужава, заради тези смъртни случаи.

— Единият е учен, който се опита да се откъсне от Съвета. Избяга с едно новородено бебе Порода и се помъчи да стигне до някои от медиите. Беше убит, а детето никога не се откри. Другите са агент на Интерпол, който разследваше един от европейските учени и неговата свръзка и малкият син на един от членовете на Съвета.

Брейдън запази гласа си спокоен, а държането — сдържано. Бе направил онова, което е трябвало в битката за оцеляване.

— Ако не ги бях убил, ако не бях изпълнил заповедта, щяха да умрат други. Ако една Порода се провали, най-близкият му другар в котилото също умира. Ако не се върне, тогава всяка Порода в неговата лаборатория бива убита и се прекратява дейността й.

Брейдън стисна челюстта си, когато си спомни оковите на лоялността и битката за оцеляване, които ги бяха свързвали по онова време.

— Лоялност — прошепна Мегън.

Брейдън наклони глава бавно.

— Глупаво може би, но голяма част от нас бяха родени с чувство на привързаност, на лоялност към онези, които бяха в котилото. Нямаше как да се прекъсне тази връзка.

— Ти опита ли? — Той видя блясъка на сълзи в очите й и сърцето му се сви от емоциите, които достигнаха до него. Нямаше съжаление, но имаше болка. За него. За онези, които се бе борил да защити.

— Опитах — кимна мъжът бавно. — При всяка мисия имах готов план, можех да избягам. Бих могъл да намеря безопасно място за себе си. — Той направи гримаса при тази мисъл. — Другите нямаше да умрат лесно и аз го знаех. Не можех да стана причина за това. Моята собствена смърт би била за предпочитане. Докато бяхме живи, винаги имаше шанс да оцелеем, да намерим начин да спасим и останалите.

— Мислех, че Съветът не гледа с добро око на лоялността и приятелските отношения между Породите. — Брейдън усещаше, че тя иска да й обясни, да разбере.

— Наказваха ни жестоко заради това. — Той мушна ръце в джобовете на дънките си и се облегна на стената, извивайки устни подигравателно. — Ние бяхме създадени да убиваме, да се наслаждаваме на кръвта, която бихме могли да пролеем. Бяхме войници за еднократна употреба, техни роботи, ако щеш. Животни, които могат да се преструват на хора и могат да нападат със смъртоносна сила. Не бяхме създадени да изпитваме лоялност, но учените и дресьорите знаеха, че тя съществува. Нямаше начин да я прикрием напълно.

В очите на Мегън проблеснаха сълзи, преди да се извърне от него. Съчувствието, което видя там, накара сърцето му да се свие. Тя се опитваше да бъде силна, да се справя сама в продължение на толкова много години. Но сега Брейдън можеше да я почувства, как се протяга към него — една топлина, която се вля в душата му и облекчи мрачната студенина на спомените му.

Мегън се премести от масата бързо, натисна бутона за изключване на лаптопа, за да затвори страниците, които бе отворила. Лицето й бе бледо, а тялото й стегнато от напрежение.

— Бягството от това няма да помогне, Мегън. Знаеш, че животът ни не е бил щастлив — посочи Брейдън спокойно, макар че му се искаше да удари нещо, каквото и да е. За предпочитане компютъра, който съдържаше уличаващата информация.

Болеше го заради нея. Заради самия него. Помисли си, колко ли е ужасяващо да си обвързан с човек, за когото знаеш, че може да те убие с един удар. Да знаеш, че може да се взира в очите ти, да ти шепне за това, за което най-много мечтаеш, и да те убие секунда по-късно. Но тази информация трябваше бъде научена. Мегън трябваше да познава тайните му. Тя бе неговата половинка. И той отказваше да крие каквото и да било от нея.

Въздухът се сгъсти от напрежение, страх и болка се въртяха около него. Не в него, естествените му щитове бяха прекалено силни за това. Но той ги усещаше, знаеше за какво са.

Мегън се обърна бавно към него.

— Мислиш ли, че те обвинявам за нещо от това? — сопна се тя, като щракна с пръсти към лаптопа. — Че някога ще реша, че си направил друго, освен онова, което е трябвало? — Устите й се извиха в горчива усмивка. — Ти може да си дяволски арогантен, Брейдън, но не си убиец.

Той я гледаше мълчаливо, видя как изражението й се смекчи и блясъкът на борбеността избледнява в очите й.

— Иска ми се да мога да облекча спомените и болката ти. — Прошепнатото признание го изненада. — Бих отнела кошмарите, ако можех, Брейдън.

Шокът го прониза, когато прочете истината в очите й.

Неговият малък емпат, който се криеше от света и кошмарите на другите, бе готов да вземе неговите, за да облекчи болката му и да я приеме като своя.

— Тогава си луда — изръмжа Брейдън, усещайки как пенисът му набъбва в дънките, докато я гледа. Видя емоцията, която изпълваше погледа й и почувства как се завърта около него.

Погледът й трепна към него. Уханието на женствеността й се понесе към Брейдън, възбудата й нарасна, а адреналинът в тялото й се покачи.

— Да, тази забележка ми подхожда понякога. — Тя го стрелна с една самонадеяна усмивка, която накара сърцето му да се свие от болка.

— Не ме идеализирай, Мегън — изръмжа отново той. Тя трябваше да знае истината за човека, с когото бе обвързана вече. — Аз не съм герой и със сигурност не съм Супермен. Аз убивам и понякога дори се наслаждавам на кръвта, която проливам — дресьорите на Съвета, техните войници…

И един ден, закле се той, когато главните членове на Съвета бъдат открити, щеше да настоява за собствено отмъщение.

— Не, не си Супермен. — Мегън извъртя очи към него, като подпря ръце на кръста си и се изправи намръщено. — Но не си и чудовище. Ако искаш да поставиш разстояние между нас, намери друг начин да го сториш.

— Не искаш ли и ти това — озъби се той. — Опитваш се да ме изхвърлиш от самото начало.

Очите й се разшириха от гнева, който й демонстрира.

— Ами ти? — Мегън вдигна брадичка и присви очи предизвикателно. — Опитваш се да влезеш в леглото ми и да стъпчеш защитите ми срещу теб от мига, в който ме срещна. Добре, получи ме, ухапа ме, чифтоса се с мен. И сега глупавата малка Мегън трябва да се погрижи за себе си по един или друг начин, ако умреш. Сега се чувстваш малко като в капан, нали?

Брейдън й се намръщи. Не се чувстваше като в капан, чувстваше се… изваден от равновесие. Жените се бояха от него, дори онези, които идваха в леглото му, внимаваха да не предизвикват гнева му. Но Мегън го приемаше, защитаваше го, дори когато той сам не можеше да защити действията си. Ужасяваше го с куража си и със способността си да приема не само разгонването, но и него.

Най-сетне въздъхна уморено.

— Не се чувствам като в капан, Мегън.

Искаше му се да изръмжи заради собствената си безпомощност да я предпази от заплахата, която я застрашаваше.

— Трябва да знаеш истината за мен. За да се справим с тази ситуация, е нужно да знаеш кой и какво представлявам аз. В противен случай няма да можеш да направиш разумно изборите, които ще се наложи.

— Имам чувството, че малко хора могат да се справят с теб по какъвто и да е разумен начин. — Мегън скръсти ръце на гърдите си, широката тениска, с която беше облечена, се повдигна леко над ръба на шортите й и разкри изкушаваща ивица плът. Брейдън искаше да я оближе.

— Възможно е. — Той откъсна вниманието си от голата плът, за да отговори на коментара й. — Никога не съм бил считан за кротък тип.

— Защо ми даде да чета това? — Устните й се свиха от раздразнение и подозрение.

— То е част от мен, Мегън — сви рамене мъжът. — Част от това, което съм. Ако не го научиш сега, може да се наложи по-късно. А контролираните условия винаги са най-подходящи.

— Мислиш, че си ме заблудил. Ти не си толкова студен, Брейдън.

— Не съм ли? — Всъщност имаше моменти, когато бе принуден да бъде по-лош.

— Опитваш се да ме вбесиш — обвини го тя разпалено. — Да ме накараш да си мисля, че не си нищо повече от студенокръвен убиец.

— Точно това съм, Мегън. — Нямаше смисъл да крие истината. — Приеми го вече. Прочете докладите, видя истината за мен. Аз убивам. Проследявам плячката си и използвам всички необходими средства, за да ги убия бързо и ефективно. Те нямат стойност в моите очи. Разбери го вече. Това е животът, който ще трябва да споделяш с мен. Животът, който ще трябва да се научиш да живееш. Ти си моята половинка. Моята битка сега става и твоя.

По лицето й премина изненада и от Мегън потече вълнение.

— Тези глупости с чифтосването са разложили мозъка ти, Брейдън — провокира го тя. Брейдън забеляза, че се опитва да го прави доста често. Някой ден ще трябва да я излекува от този навик. Може би. — Не се налага да правя нищо. Правя каквото ми харесва. Каквото и да има между нас, то няма да промени нищо.

Мегън го погледна предизвикателно. Това открито неподчинение го накара да поиска да я повали по гръб. Да й покаже кой е по-силният, кой контролира положението. Тя му принадлежеше и най-добре бе да свиква с това още сега.

— Ти следваш, Мегън. Аз водя. — Този разговор започваше да му лази по нервите и бе време да сложи край.

— Съжалявам, Лъвче, но нещата не са точно такива — изръмжа тя, брадичката й се вирна предизвикателно, когато се изправи пред Брейдън като малко, злобно раирано котенце. — Чифтосването не променя това. И докато сме на тази тема, с колко други жени можеш да правиш това, между другото?

Брейдън се напрегна. Не бе очаквал това и очевидно Мегън току-що сама бе помислила по темата. Очите й се разшириха, след това се присвиха, а устните й се стиснаха подозрително.

— Доколкото знам, Породите се чифтосват само веднъж. За цял живот. — Поне такава бе информацията, която бе получил. — Точно както при истинските лъвове.

— Истинските лъвове имат шибан харем — изсъска тя, очите й блестяха мнително. — Един мъжки и до дванадесет женски.

— Чифтосват се само с една — увери я арогантно. — И се моля на небесата да последвам техния пример, защото ако трябва да се справям с още една жена, дори малко подобна на теб, ще хукна към бърлогата на Койотите, за да ме отърват от мъките ми. Ти, Мегън, заплашваш да унищожиш всичкия самоконтрол, който съм успял да постигна през годините.

— Моли се, наистина да се чифтосвате само веднъж — промърмори младата жена. Чувството на безсилие тежеше в гласа й, когато заговори и започна отново да се разхожда из стаята. — Защото аз не споделям.

Няколко секунди по-късно тя спря, обърна се към Брейдън и присви очи.

— Щом си толкова голям убиец, защо не проследиш хората, които убиха Породите тук?

— Първо, трябва да знам кого преследвам — изсумтя той. — Не трябва да убиваш заподозрените, Мегън. Не можеш да задаваш въпроси, ако не дишат. От четиримата изпратени Койоти, ти остави само един жив. Дай ми нещо, с което да работя, бейби.

Мегън скръсти ръце на гърдите си. Хубави, заоблени малки гърди, които пасваха идеално на дланите му. Твърдите зърна, стърчащи под тъканта на тениската й и уханието на желанието й връхлитаха сетивата му като горски пожар, излязъл извън контрол.

— Малко ми беше трудно да бъда добра, докато онези задници се опитваха да ме убият — сви рамене най-сетне тя. Но Брейдън имаше чувството, че бе имала намерение да каже нещо друго.

— Веднага щом разбера кой стои зад това, ще тръгна на лов. — Той запази отпуснатата си поза, облегнат на плота, пренебрегвайки едва прикритите погледи, които Мегън хвърляше към ерекцията, издуваща дънките му. С това темпо, пенисът му щеше да скъса ципа преди края на деня.

— Да, направи го — промърмори жената, обърна се и тръгна отново към масата.

Застана зад стола, облегна се на него и отново се взря в компютъра. Но не информацията преследваше ума й, Брейдън можеше да усети, колко е нервна в момента, знаейки какво предстои. Тайният й поглед към ерекцията, издуваща дънките му, му подсказа, че вниманието й вече е изместено от способностите му да убива към други, по-належащи въпроси. Същите тези въпроси, които тегнеха и в неговото съзнание и които той искаше да избегне.

— Нарича се шип — информира я мъжът хладно, знаейки, че отлагането няма да направи нещата по-лесни. — Но имам чувството, че вече го знаеш.

Силна руменина покри лицето й и Брейдън можеше да се закълне, че зърната й се стегнаха още повече. Те се притискаха към тениската със същата настойчивост, с която пенисът му се притискаше към дънките му.

— Да съм те питала? — каза остро Мегън, като се обърна рязко, изправи се и го погледна.

Брейдън вдигна рамене небрежно.

— Мога да го видя по лицето ти, Мегън. Толкова си нервна, че си на път да излезеш от кожата си. Няма смисъл от заобикалки или от игнориране на онова, което се случи.

— Може би съм малко нервна, след като изглежда съм залепена за един арогантен, всезнаещ разбойник, решен да ме ядосва цяла сутрин — посочи тя, успявайки да изобрази хладно презрение, въпреки смущението си. — Това би извадило всяко момиче от релси, не мислиш ли?

— Някои, може би. — Брейдън наклони глава в съгласие, а устните му се извиха в усмивка. — Мисля, че това те вълнува повече от всичко друго. Зърната ти са твърди. Щяха ли да се втвърдят още повече, ако ти кажа за всички хладни оръжия, с които можеш да си играеш?

Мегън пое дълбоко дъх, изражението й стана бунтовно, докато го гледаше.

— О, да, кръвта и вътрешностите наистина ме възбуждат — изсумтя саркастично. — Обзалагам се, че твоите ще направят чудеса с мен.

— Не кръвта ми искаш точно сега, Мегън. — Породата се напрегна, когато погледът й отново се насочи надолу, дишането й стана по-тежко, очите й трепнаха върху слабините му, преди да се повдигнат отново. — Малко е късно за преструвки, скъпа. Този шип може да те изнервя, но ти го искаш. Мога да го подуша.

— Ще ти отрежа носа. — Мегън потърка ръце, преди лека тръпка да разтърси стройното й тяло. Тя нарастваше вътре в нея, точно както бе казал Джонас. Нуждата от чифтосване, от зачеване. До три дни, най-много седмица, непреодолимата нужда щеше да стане почти невъзможна за отхвърляне. След това, възбудата щеше да стане по-лесна за предизвикване, въпреки че реакциите щяха да бъдат по-близо до нормалните.

Нищо нямаше да накара шипа да изчезне. Слава богу.

Това бе най-голямото удоволствие, което Брейдън бе изпитвал с жена.

Най-голямото удоволствие, което някога бе дарявал, дори под влияние на наркотиците, давани му от учените.

— Мислех, че малкото ти хапче би трябвало да поправи това — гласът й бе по-дрезгав, изпълнен с възбудата, която започна да набира сила вътре в нея.

— То само ще облекчи най-тежките ефекти от разгонването. Няма да има болка, ако ти не отхвърляш възбудата. — Тя може да не страдаше, но него го убиваше.

Мегън преглътна тежко, докато се взираше в Брейдън с игрив, гладен поглед. Високите й скули пламнаха и отново навлажни нацупените си устни с едно движение на розовото си езиче. Брейдън искаше да усети това езиче.

Ближещо го, галещо го.

Това бе неговата жена, неговото ухание я покриваше, неговата сперма я изпълваше. Той стисна зъби, заради силното желание да я бележи, което изпитваше. Беше си отказал растящото желание да й даде това чувствено ухапване по шията миналата вечер. Беше се борил с импулса с всяка капка контрол, която притежаваше. Днес обаче нямаше да се отрече от себе си.

Мегън отново облиза бавно устни, претегляйки възможностите си, помисли си той развеселено. Тази жена определено се опитваше да стои настрани. Бе доста предпазлива тази сутрин. Брейдън се чудеше кое ще надделее — навикът да бъде предпазлива или желанието да бъде обладана. Това, което със сигурност знаеше, бе, кое му се иска на него да спечели съревнованието.

Докато я гледаше, почувства тръпка на безпокойство, която се плъзна по гърба му, когато изражението й внезапно се освободи от нервността и нерешителността. На тяхно място се появи чиста женска чувственост. Това бе достатъчно, за да накара един зрял мъж да стане бдителен.

Секунда по-късно очите й потъмняха до черно, а руменината на лицето й се засили. Гладът я изпълни. Брейдън можеше да го подуши във въздуха около нея, да го вкуси в пикантния хормон, който внезапно подразни вкусовите му рецептори, когато жлезите под езика му започнаха да туптят настойчиво.

Младият мъж се напрегна, когато Мегън се раздвижи и заобиколи масата, докато го наблюдаваше с присвити очи. Той едва не се усмихна. Беше повече от очевидно, че малката палавница се опитва да докаже нещо. Просто не бе сигурен какво.

— Започваш да ме дразниш, Брейдън — каза тя, като заобиколи масата, плъзвайки се напред, а уханието на възбудата й започна да замъглява разума и преценката му. По дяволите, не искаше нищо друго, освен да я хвърли върху масата и да я чука, докато тя закрещи за милост. Или за още.

— Изглежда съм доста добър в това. — Породата сдържа смеха си. Проклятие, той вече се бореше за глътка въздух, когато ръката й докосна стегнатите мускули на корема му, копринената топлина се просмука в плътта му, когато ноктите й се забиха в кожата му.

Брейдън отпусна скръстените си ръце, пръстите на едната се протегнаха и се заровиха в дългата й коса. Миглите на Мегън запърхаха.

— Бъди сигурна, Мегън — изръмжа той. — В момента вървя по много тънкото острие на контрола си. Не мога да ти обещая, че ще бъда нежен.

Младата жена отвори тъмните си очи, те отразяваха толкова много емоции, че дъхът му секна. Усещаше страховете й, които се вихреха около него, страхът от връзката между тях, предпазливостта й по отношение на нея. Мегън бе сама от толкова дълго време. Прекалено дяволски дълго бе принудена да забрави, че е жена със свои нужди и потребности. Принудена да крие себе си и дарбите си в стремежа си да предпази онези, които обича. Нейната отдаденост на семейството й, очевидната й любов и жертвоготовност за тях, се докоснаха до него. Колко предана щеше да бъде към един любовник, или към човека, който държи сърцето й?

Точно сега търпението на Брейдън беше доста крехко. Въпреки старанието си, можеше да усети как обикновеното му спокойствие се подкопава допълнително, когато нетърпението на животното да се чифтоса нараства под повърхността. Той направи гримаса, когато ноктите й се плъзнаха по корема му и одраскаха плътта му, преди да достигнат ръба на дънките му. Мегън приглади колана, пръстите й — крехки, изящни, треперещи — се спряха на копчето.

Брейдън плъзна длани по раменете й и с любопитство усети леките тръпки, които пробягаха по плътта й. Беше сигурен, че реакцията й се дължи на разгонването. Но тя бе неговата половинка. Какво значение имаше причината?

— Ти си по мека и от най-фината коприна — въздъхна той, губейки се в страстта й.

— Имам нужда от теб — гласът й потрепваше от чувство. — Не съм свикнала да се нуждая от някого така, Брейдън. Това ме ужасява.

Той усещаше как страхът се излива от нея. Болезненото осъзнаване, че тя е обвързана с него, че за първи път в живота си не може да избяга. Тя не можеше да защити нито себе си, нито него от промените, които преобръщаха рязко живота й. Мегън бе изградила живота си около защитата на другите. И досега го бе правила съвсем сама.

— Харесва ми, че се нуждаеш от мен. — Брейдън погали кръста й и вмъкна ръка под тениската, за да докосне топлата, мека кожа. — Усещам как нуждата ти се обвива около мен и ме обвързва. Ти си едно чудо, Мегън — каза той тихо. — Моето чудо.

Ципът се плъзна бавно, освобождавайки ерекцията, която пулсираше болезнено под плата. Бог да му е на помощ, нямаше да издържи дълго с това темпо. Страстта вече гореше вътре в него, пронизваше плътта му, настоявайки той да я докосне, да я вкуси… да я притежава.

Негова.

Ниско, измъчено ръмжене излезе от гърлото му, когато Мегън го освободи бавно от дънките.

Несигурността и страхът бързо се изгубиха, затрупани под глада й. Брейдън усети как този свиреп глад се излива от нея и потъва в него, засилвайки усещанията, бушуващи в тялото му.

Контрол.

Брейдън спусна бариерите в съзнанието си инстинктивно. Не можеше да загуби контрол в този момент. Желанията, надигащи се между двама им, бяха прекалено крехки и твърде лесно щяха да бъдат съсипани, ако той ги насилеше в неправилното време. Вместо това, той трябваше да остави Мегън да го усети. Да й позволи да почувства неговите нужди, страстта му, желанието му.

Брейдън се облегна на плота, давайки й възможност да прави каквото поиска. Да го докосва, да направлява страстта, надигаща се толкова бързо помежду им. Да изследва собствените си желания. Това беше важно, той го знаеше, да й позволи свободата да го докосва, да го приеме.

— Никога не съм докосвала друг мъж по този начин — нервното й признание разби сърцето му. Тя бе жена притежаваща сила, страст. Да се отрече от себе си до там, че почти да не докосва, или да не позволи да бъде докосвана, сигурно е било мъчително за нея.

— Всичко е наред, бейби — простена мъжът. — Справяш се изключително добре.

Пръстите й проследиха дължината на пениса му, галейки го от тестисите до върха. За него това бе истинско мъчение. Мегън се наклони напред и устните й се притиснаха към гърдите му, а езикът й се подаде, за да близне колебливо плътта му.

Милостиви боже… Бедрата му се разтрепериха, когато удоволствието го връхлетя и го разтърси, когато пръстите й погалиха мястото точно под главичката на пениса му, откъдето шипът се бе появил и заключил ерекцията му в тесните дълбини на вагината й миналата нощ.

— Можеш да го почувстваш — гласът й бе изпълнен с благоговение и наслада. Наслада, която погубваше Брейдън, когато тя проучи изключително чувствителната плът, откъдето шипът щеше да се появи по-късно. — Точно под кожата. Той пулсира.

Цялото му тяло пулсираше. Болеше. Крещеше за докосването й, когато дъхът й погали кожата му. Устните й се раздвижиха върху твърдия гръден мускул, езикът й ближеше, разпространяваше огъня по цялата плът. Главата й се наклони и зъбите й одраскаха твърдото, плоско зърно, настръхнало за докосването й. И през цялото това време пръстите й открадваха дъха му, докато галеха пениса му.

— Бейби, играта, която играеш, е много опасна. — Брейдън се бореше да се сдържи, да й даде свободата, от която се нуждаеше.

Но Мегън също така искаше да пресече тази много тънка линия на контрол, която разделяше човека от животното.

— Харесва ми да живея опасно. Помниш ли? — Брейдън усети усмивката й, миг преди Мегън да започне да се спуска по-надолу — устните й, езикът й се плъзгаха по кожата му, докато се приближаваха към набъбналата дължина на ерекцията му.

Това непостоянно късче плът потръпна и се надигна в очакване, жадно за целувката й, за влажната топлина на устата й. Устата му се изпълни с вкуса на хормона, разливащ се от жлезите под езика му. Брейдън преглътна бавно и стисна зъби, когато страстта му стана по-силна, по-гореща. Мили боже, изгаряше жив.

— Това е лудост — изръмжа той, когато езикът й описа следа от електрическо усещане надолу по корема му. Ръцете му се преместиха от кръста й и се протегнаха към главата й, към меката, тежка коса, докато Мегън се приближаваше неотклонно към треперещата, нетърпелива плът, пулсираща в ръката й.

Мъжът се молеше за търпение, за контрол. Тя се нуждаеше от това, може би повече, отколкото той. Потребността да докосне и вкуси онова, което никога не бе била способна, никога не бе посмяла. И Бог знаеше, че той го иска повече, отколкото имаше нужда да поеме следващия си дъх.

— Ммм, толкова е горещ… — Тя щеше да го убие от удоволствие. — Горещ и секси. Ти ме караш да се чувствам секси, Брейдън — гласът й бе изпълнен с възхищение, което прониза мъглата, простираща се в съзнанието му.

— Бог да е на помощ и на двама ни, Мегън. Толкова си секси, че ще ме изгориш жив. — Езикът й близна пъпа му закачливо и бедрата му трепнаха в отговор, докарвайки пениса му по-близо до горещата й малка уста. — Моля се да ми помогне, защото ако ме подразниш още малко, може да не ти остане голям избор в играта, която играеш.

Тринадесета глава

Мегън усещаше желанието му, глада му. Той бушуваше около нея, вътре в нея, връхлиташе тялото й, съзнанието й, докато страстта, която я изпълваше не завладя изцяло вниманието и сдържаността й. Мегън знаеше какво иска Брейдън, какво жадува да почувства.

Пръстите й се стегнаха около основата на пениса му. Устата й се навлажни, предусещайки вкуса му. Желанието беше като звяр, който беснееше вътре в нея, когато тя сведе глава към главичката на коприненото копие.

Облиза бавно отчаяната плът, вместо да я поеме в устата си, както знаеше, че иска Брейдън. Езикът й се плъзна по влажната главичка и облиза малката капка течност, оформила се на цепнатината. Брейдън потръпна в хватката й.

Вкусът на възбуден мъж, солен и див, я изпълни с пристрастяващ глад, който Мегън знаеше, че няма нищо общо с възбудата, която усещаше да се излива от него. Нейният глад, нейното желание я разкъсваха, както нищо, което бе изпитвала досега.

Нямаше ги противоречивите емоции, които бе изпитвала преди години, когато бе опитвала някаква интимност с мъж. Нямаше го егоизма или чувството на триумф. Само чиста, неподправена страст, удоволствие, желание да дарява и да получава.

— Мегън, дразненето може да се окаже лоша идея в този момент — под дрезгавия тон на гласа му звучеше веселие, когато бедрата му трепнаха от закачливите ласки на езика й. — Бих те посъветвал да внимаваш в играта си, любима. — Контролът му висеше на косъм, Мегън усещаше усилието му да се сдържи.

— Хмм, не ти ли харесва? — измърмори тя срещу набъбналата плът. Беглата мисъл, че са в кухнята, полуоблечени и играят подобни еротични игри, изпрати тръпка на възбуда по тялото й.

— Може би ми харесва твърде много. — Брейдън сякаш говореше през стиснати зъби, когато езикът й се премести по-ниско и проучи пулсиращото място под пламтящата главичка, където Мегън знаеше, че се крие шипът.

— Дразенето може да бъде забавно. — Тя облиза подутата главичка, миг преди да позволи на устните си да покрият мястото и да го засмучат плахо, докато езикът й се плъзна отново по него.

Бедрата му потръпнаха, а пенисът му сякаш се поду в хватката й. Желанието, плътно и горещо, се завъртя около нея, вътре в нея, срещна нейното собствено и накара възбудата й да нарасне мъчително. Всяка клетка в тялото й сякаш стана свръхчувствителна и готова да експлодира в кулминация.

— Дразненето може да бъде опасно — сега гласът на Породата бе по-груб, по-примитивен.

Мегън го облиза отново, сред което надигна устни и ги плъзна по твърдата плът, преди устата й да се разтвори и бавно — толкова бавно, че можеше да усети как гладът нараства и се задълбочава, изливайки се към нея — да поеме туптящата главичка.

— Мили Боже… — Брейдън усети как контролът му се изплъзва. Почувства как мястото, откъдето се появява шипът става по-горещо, плъзнаха пипала от удоволствие, които измъчваха и изтезаваха, когато устните й започнаха да се движат по него, докато чувствителната зона от другата страна пулсираше от нужда за освобождение.

Мегън стегна устни около пениса му, извличайки наслада от това да изучава формата му, любопитството и удоволствието й се обвиха около Брейдън. Чистото женско желание връхлетя сетивата му, когато смучещата й уста започна да се движи с по-голяма увереност и енергичност.

По дяволите, това го убиваше. Никога, дори когато се опитваше, когато се стараеше да почувства глада, който подтиква партньорката му, не бе бил в състояние да усети това. Сладко, чисто женско желание се обвиваше около него и правеше неговата страст по-силна.

Брейдън сграбчи косата й и я задържа към себе си, когато устата й се стегна и го засмука с ненаситен глад, който го опустоши.

— Милостиви Боже… — изръмжа той, пръстите му се стегнаха в копринените кичури. — Точно така, бейби, по-силно. Устата ти е толкова гореща, че ме изгаряш жив.

Езикът й трепна под главичката и стонът й на удоволствие завибрира по вече изключително чувствителната плът.

Дланите на Брейдън обхванаха задната част на главата й, когато започна да се тласка, неспособен да възпре движението на бедрата си. Притискаше се към устата й и се отдръпваше. Изскърца със зъби, когато екстазът го изгори. Трябваше да я спре скоро.

Господи, дори не знаеше дали ще успее да запази контрола си, за да не я нарани, за да сдържи звяра, който бушуваше вътре в него, да я вземе със сила, която знаеше, че може да унищожи и двама им.

Мегън изпъшка отново, нежни стонове на нарастващо желание, които разкъсаха решителността му да се сдържи. Пръстите й го галеха, милваха пулсиращия ствол, обгръщаха стегнатата торбичка отдолу и замайваха сетивата му.

— Добро момиче — прошепна почти безсмислено мъжът. — Точно така, сладка моя. Смучи го, Мегън…

Брейдън стисна зъби и отметна глава назад. Бедрата му се движеха с плитки, резки тласъци. Изпълваше устата й, а вибрациите на стоновете й и уханието на възбудата й замъгляваха разсъдъка му.

— Достатъчно… — Шипът пулсираше под главичката, притискаше, а тестисите му се стегнаха от нуждата да се излеят. — Достатъчно, Мегън… — Брейдън дръпна косата й, отчаян да я откъсне от себе си, преди да изгуби всякакво подобие на контрол.

Ноктите й се забиха в бедрата му, а зъбите й одраскаха плътта му предупредително, леката болка накара сетивата му да експлодират от възбуда.

— Мамка му… Мегън… — Ръцете му се забиха в скалпа й, докато се опитваше да я задържи неподвижна, борейки се с оргазма, който прииждаше в тялото му. Електрически пипала от усещане се плъзнаха по гръбнака му и стегнаха тестисите му. Разумът и контролът му избледняха под смучещата й уста.

Брейдън усети как шипът се притиска навън и се разтяга, когато езикът й започна да пърха отчаяно върху него. Устата й се стегна около него и екстазът избухна в тялото му. Спермата му изпълни устата й, силните струи се изстреляха във влажните дълбини, докато езикът й се опитваше да оближе твърдия израстък, удължавайки оргазма му, изпращайки светкавици от усещания, които пронизваха пениса му.

Мегън бе изгубена в примитивния вкус и отклика, който я изпълни. Брейдън не направи нищо, за да скрие душевното и физическото си удоволствие. И двете я заляха, завладяха я, и прогониха всяка предпазливост, всяка резервираност, която Мегън можеше да има към него.

Младата жена се отдръпна от все още твърдата, пулсираща плът и се взря със замаяно очарование в израстъка с размер на връх на палец под главичката на пениса му. Позицията му щеше да му позволи да се закотви в най-чувствителната част на вагината на жената. Високо зад стегнатите мускули, които щяха да го уловят, ако беше заровен във вътрешността й.

Докато го гледаше, шипът бавно спадна и потъна обратно в плътта, сякаш никога не е бил там.

— Това е изумително. — Мегън погали с пръсти мястото и се усмихна, когато бедрата на мъжа трепнаха в отговор, а ръцете му дръпнаха косата й.

— Дяволски странно е — изръмжа Брейдън и я изтегли нагоре, принуждавайки я да се изправи пред него, докато я гледаше с тъмните си златисти очи, а дългата му коса падаше около лицето му. — Но точно сега, това е най-малката ми грижа.

Първичното пулсиране на сила и страст в гласа му изпрати тръпки по тялото й, последвани от вълна на възбуда, която почти подкоси краката й. Очите му блестяха от желание, а чертите на лицето му бяха диви и напрегнати от чувството за притежание, което го изпълваше.

— Какво те интересува тогава? — Мегън искаше да прозвучи шеговито, флиртуващо. Но вместо това, думите излязоха като молба.

Усмивката, която разтегна устните му, накара дъхът й да секне. Арогантен, уверен, самонадеян мъжкар.

— Това ме интересува. — Ръката му се премести от главата й към бедрата, дланта му се плъзна между тях и улови влажното хълмче на женствеността й, потърка клитора й и изпрати огън по нервните й окончания.

Мегън се изви и усети как ръката му се стяга около гърба й, когато коленете й омекнаха от изключителното удоволствие. Облегна се на Брейдън и от гърлото й се откъсна задъхан вик, когато течният огън сякаш я погълна.

— Не мога… — извика, но нямаше сили да довърши, когато той разкъса плата на шортите й и отмести мекия памук от пътя си, докато тя трепереше.

— Да го контролираш? — боботещото ръмжене бе изпълнено със задоволство. — Не, по дяволите. Не можеш, Мегън, а и аз не бих го понесъл, ако можеше. Искам те извън контрол, бейби. Да изгаряш заедно с мен. Почувствай! Почувствай колко е хубаво.

Тя потрепери и краката й се изпънаха, докато застана на пръсти, а очите й се разшириха и замъглиха, когато пръстът му се притисна към нежния отвор и потъна вътре в нея.

Усети как хлъзгавата влага се излива от вътрешността й, улеснявайки пътя му, докато той изпълни чувствителните дълбини на вагината й. Пръстът му се движеше умело, галеше я, дразнеше фините нервни окончания, докато Мегън не се разтрепери от удоволствие.

О, Господи, беше толкова хубаво. Прекалено хубаво. Можеше да го почувства вътре в себе си, загрубялата възглавничка на пръста му причиняваше триене, предназначено да я подлуди.

— Толкова си гореща, Мегън — изръмжа в ухото й, а зъбите му одраскаха меката му част. — Гореща и сладка, като най-прекрасната сметана. Стегната като юмрук. Да те обладая, е най-голямото удоволствие, което някога съм си представял, че съществува.

Нямаше увъртане, нямаше лъжи. Усещаше как насладата му се обвива около нея, потъва в нея и се смесва с нейната собствена, за да създаде едно опияняващо чувство на възторг. Ръцете й се плъзнаха по раменете му, тънките копринени косъмчета, покриващи плътта му, погъделичкаха кожата й. Мегън искаше да го почувства целия, да усети как гладката кожа се потрива в нейната, галеща я с ленива чувственост, която замъглява разума й.

Тя изскимтя от нарастващото желание, докато пръстът му се движеше вътре в нея, тласкайки се дяволски бавно, и се залюля над ръба на оргазма.

— Цяла сутрин ли ще ме дразниш? — изпъшка най-сетне, когато усети промяната в положението на ръката му и почувства още един пръст да се присъединява към първия. Единственото, което можеше да направи, бе да издаде накъсан, задъхан стон, когато Брейдън я разтегна допълнително и я изпълни, открадвайки дъха й.

— Искам да те положа на пода и да оближа всичката тази сладка сметана, изливаща се от теб — провлече мъжът в ухото й, гласът му бе едно съблазнително ръмжене от примитивен глад. — Искам да те изпълня с езика си, Мегън, и да погълна всяка сладка капчица, която мога да извлека от тялото ти.

Младата жена потрепери, извивайки се към ръката му, безпомощна срещу непреодолимото желание той да направи точно това. Да го почувства как я ближе, как я поглъща сантиметър по сантиметър.

— Сега — изпъшка тя безпомощно. — Господи, направи нещо, преди да умра.

Думите едва бяха излезли от устните й, когато пръстите му се изплъзнаха от вътрешността й, дарявайки една последна ласка на пулсиращата плът, преди Брейдън да се наведе и да я придърпа бързо в прегръдките си. Ръцете й сграбчиха раменете му, главата й падна на гърдите му и устните й се насочиха към твърдия мускул, разтвориха се над него и се впиха безпомощно в здравата мъжка плът. Искаше да го маркира. Да го вкуси. Да го дари със същото удоволствие, което той бе предизвикал в тялото й.

Ако измъченото дрезгаво ръмжене беше някакъв знак, значи бе успяла.

След няколко минути Мегън бе гола, лежеше в леглото си и наблюдаваше как Брейдън сваля дънките от мощните си бедра.

Имаше само миг, за да се възхити на силното мъжко същество, решено да я притежава, преди той да се премести над нея. Устните му обхванаха нейните, а гърдите му погалиха еротично вече изтръпналите й зърна. Завладя я опустошителен огън, когато езикът му се плъзна между устните й и помете устата й, потърквайки се в нейния, настояващ тя да го поеме, както бе направила с твърдата ерекция по-рано.

Мегън се изви към него, приемайки необузданата настойчивост и вкусът на подправки изпълни сетивата й. Стоновете им отекнаха в стаята — неговият животински, нейният умоляващ. Удоволствието я заля. Брейдън стоеше наведен над нея, дланите му обгръщаха подутите й гърди, а пръстите му започнаха да ги подръпват и отпускат. Мегън никога не бе смятала гърдите си за особена ерогенна зона, докато те не познаха докосването на Брейдън. Докато дрезгавото му ръмжене не изпълни устата й, миг преди той да прекъсне целувката. Устните му се плъзнаха целенасочено по челюстта и надолу по шията й. Ближеше я, хапеше кожата и прокарваше зъби по чувствителната плът, преди да се придвижи неумолимо към изпъкналите хълмчета с твърди връхчета.

Когато стигна до тях, Брейдън спря, клепачите му се повдигнаха замаяно и погледна нагоре към Мегън. Пълните му, твърди устни бяха подути от целувката им.

— Моя — грубият, дрезгав тона на гласа му я накара да потръпне в очакване, когато топлият му дъх погали напрегнатите й зърна.

Съпротивата е безсмислена, помисли си Мегън почти развеселено. Той предявяваше претенции над нея, можеше да го усети с всяка клетка на свръхчувствителния си мозък.

— Твоя ли съм? — предизвика го тя, усмихвайки се с преднамерена тайнственост, като се изви в ръцете му. — Докажи го.

Харесваше й да го предизвиква, харесваше й да кара очите му да потъмняват, а скулите му да пламват от страст.

Пръстите му се стегнаха върху зърната й, изпращайки електрическа вълна от удоволствие, която прониза утробата й. Мегън изстена, главата й падна назад безсилно. В този момент почти бе готова да го моли да я обладае.

— Моя си — каза той, повече от доволен от нейния отклик, ако тонът на гласа му значеше нещо.

— Кой го казва? — Мегън умираше от желание той да го докаже. Болеше я за това.

Брейдън се засмя на умишленото предизвикателство, палците му потъркаха чувствено зърната й, мъчителното удоволствие я накара да стисне зъби, за да не започне да го умолява да изпълни обещанието си и да я погълне.

— О, ще го докажа, бейби — гласът му бе нисък, напрегнат. — По начини, които никога не би могла да си представиш.

Мегън се напрегна от дрезгавия шепот, очакване и трепет се плъзнаха по нея от смътните картини, които изпълниха съзнанието й. Той зад нея, покрива я, взема я…

— Аз не мисля така… — Задъханият й смях я изненада, когато отвори очи и срещна погледа му с развеселено предизвикателство.

Не трябваше да бъде развеселена. Брейдън умишлено й бе позволил да усети емоциите му, както и желанията, които го владееха. А там имаше много, много желания. Те я накараха да се изчерви от пръстите на краката до корените на косите, гореща възбуда я изпълни при мисълта за тях.

— Никога не казвай никога, бейби — предупреди я той, очите му блестяха от собственото му веселие, когато сведе глава и езикът му облиза горната част на гърдите й. — Има толкова много различни начини, по които мога да те взема. Нямаш представа.

О, да, имаше. Развратник! Сега тези негови идеи се блъскаха в главата й — мисли, удоволствия, които никога не можеше да си представи. И те ограбваха волята й, ограбваха всяка съпротива, която би си помислила да опита. Поне повечето.

Всяка мисъл за противопоставяне, отказ или наказание за това, че си играе със съзнанието й бяха отнесени от влажната, грапава топлина на езика му, който се изви върху зърното й. Чувствителното връхче изкрещя от удоволствие, което я накара да потрепери от усещанията и от устните й се откъсна сподавен стон.

Мегън се изви под него, когато обхвана стегнатото зърно, засмука го в устата си и започна да го гали с езика си. Течен огън се стрелна през вагината й. О, по дяволите, това й харесваше. Толкова дяволски много. Беше невероятно. Горещо и бурно, и толкова вълнуващо, че Мегън едва не изкрещя от удоволствие. Само че той открадна дъха й. Открадна дъха й, а след това и всяка мисъл, която би могла да оформи, като се премести на другата гърда и повтори действията си.

Галеше, хапеше, ближеше и потъркваше. Езикът му, леко грапав, бе достатъчен, за да я подразни и да я подлуди, карайки я да копнее за повече. А начина, по който галеше зърното, докато го смучеше решително, определено я докарваше до лудост.

Ръцете й се заплетоха в дългата му коса, задържайки го към нея, докато пръстите му подръпваха и измъчваха връхчето, което не бе в устата му. Остро усещане се стрелна от зърната към вагината й и дъхът й секна от силните спазми, пронизали утробата й.

Брейдън не бе доволен от това да се бави там, без значение колко отчаяно дърпаше косата му, когато започна да се премества по-ниско.

— Спри да ме дразниш… — Мегън бе задъхана. Това бе детинско, не биваше да си играе така с нея. Но беше така задъхана, докато Брейдън се плъзгаше надолу по корема й — ближеше, и хапеше, и целуваше, докарвайки я до крайна лудост.

— Хм, дразненето е приятно — напомни й мъжът и ръцете му разтвориха краката й широко.

Мегън потрепери, когато зъбите му одраскаха вътрешната страна на бедрото й и мускулите й се стегнаха, опитвайки се да се затворят пред главата му, въпреки широките длани, обхванали коленете й, за да ги държат разтворени.

— Ухаеш толкова сладко — Брейдън постави лека, хапеща целувка на гънката между бедрото и отчаяната, жадуваща за допира му, женственост. Напрежението стегна клитора й и я накара да се извие по-близо, да докара устата му там, където копнееше да бъде. И, ох, как копнееше за нея.

— Брейдън, аз не те дразних така. — О, по дяволите, това не беше скимтене. Наистина не беше. И не умоляваше, уверяваше се тя. Просто не можеше да поеме достатъчно въздух, за да направи гласа си по-твърд.

— Искаш да кажеш така?

Мегън изпищя, когато езикът му се плъзна по болезнено чувствителната цепка, от входа на гладната й вагина до подутата пъпка на клитора й.

Силни тръпки разтърсиха тялото й, когато почти достигна кулминацията, само за да чуе възбуждащия му смях, който изпрати полъх, за да измъчи болезнената й плът.

— Ти си лош — задъха се тя и се изпъна, за да се приближи.

— Това не беше лошо — изръмжа Породата. — Ето това е.

Езикът му трепна върху клитора й, докосването беше толкова леко, че дразнещите докосвания само увеличиха възбудата й, без да й позволят да достигне върха.

Ръцете й стиснаха косата му и я дръпнаха, накъсаните й стонове настояваха за освобождение. Едно остро ухапване по бедрото я накара да застине за миг. Само за миг. Еротичното чувство, породено от ухапването я накара да потръпне, а главата й се замята върху матрака.

— Стой мирно, палавнице — нареди Брейдън, гласът му ставаше все по-див и възбуден, докато тя се изпъваше към него. — Позволи ми да го направя.

Главата му се наведе по-ниско и езикът му достигна до ръба на влажния вход на женствеността й.

— Ммм, възхитително! — Той я облиза, поглъщаше я толкова чувствено и опустошително, че Мегън бе готова да се закълне, че ще избухне в пламъци и ще бъде изпепелена, преди да й даде освобождение.

Тя простена — един нисък, жален, отчаян звук, който знаеше, че ще я кара да се черви по-късно. Но сега, удоволствието я връхлиташе, стрелваше се през кръвоносната й система и ставаше все по-силно.

— Точно така, бейби! — Ръцете му се плъзнаха от коленете й към вътрешната страна на бедрата й, палците му уловиха пухкавата плът на женствеността й и я разтвориха допълнително.

Мегън почти се разплака, когато езикът му започна да измъчва отвора, трептеше върху него, ближеше и поглъщаше соковете, изтичащи от нея. Вибрациите на ръмжащите му стонове бяха още една ласка, която я опустошаваше.

— Мразя те — изпъшка тя почти развеселено, докато действията му заплашваха да унищожат разсъдъка й. Той я погубваше.

Мъжът се засмя. Ниският, порочен звук изпрати тръпки по плътта й.

— Всичко е наред, бейби — припя той. — Харесва ми начинът, по който мразиш.

Езикът му потъна в нея, разтвори стегнатите мускули, облиза чувствителната плът и я накара да експлодира. Бедрата й се извиха и въздухът излезе от дробовете й.

Един тласък. Това бе всичко. Един дълбок, мощен тласък на вещия му език и тя експлодира около него, разтопи се, изгоря под еротичния камшик на тази ласка.

Мегън едва осъзна, че Брейдън се е раздвижил. Успя единствено да изпъшка, когато той я обърна по корем и натисна коленете й, принуждавайки я да надигне ханша си от леглото. В тази поза тя бе отворена за него, напълно безпомощна. Тогава усети как главичката на пениса му се потърква в треперещата й женственост.

— Колко хубаво, Мегън — ръмженето в гласа му стана по-дълбоко, по-примитивно. — Толкова влажна и топла.

Брейдън се притисна към нея, широката главичка я разтвори, разтегна я с невероятно удоволствие.

— Точно така, бейби! — Той се надвеси над нея и я покри, след което започна да си прокарва път през стегнатите мускули на вагината й.

Господи, това я убиваше. Беше горещ и дебел, разтваряше я, галеше нервни окончания, които тя не бе знаела, че съществуват, докато той не я бе взел.

Мегън изскимтя, стисна с юмруци чаршафите и затвори очи. Не усещаше нищо друго, освен Брейдън, който я взема, държи я под мощното си тяло, езикът му галеше рамото й, а зъбите му го драскаха, докато се плъзгаше бавно и спокойно вътре в нея.

Тя потрепери, стегна се около него и се тласна назад, нетърпелива да поеме всеки сантиметър, да изпита отново невероятното удоволствие, което знаеше, че ще намери единствено с Брейдън.

— Точно така, бейби — припя той в рамото й, поставяйки леки, парещи целувки там, и започна да се движи. — Усещаш ли колко си нежна и тясна? Като плътна, малка ръкавица, създадена точно за моя пенис.

Думите му я накараха да простене от възбуда, дрезгавият, ръмжащ звук на гласа му прониза утробата й, докато членът му си прокарваше път с все по-силни тласъци.

Въздухът около тях започна да пулсира от страст. Неговата. Нейната. Уханието на горещ секс, потни тела и страст изпълни стаята. Ръмжащите стонове на Брейдън, отчаяните викове на Мегън, отекваха около тях. Усещанията не бяха просто удоволствие — бяха отчаян, мъчителен, буен екстаз.

Брейдън се стегна над нея, зъбите му се разтвориха над рамото й, бедрата му се движеха все по-бързо, тласкайки пениса му с резки, мощни движения, които я караха да крещи. Мегън наклони бедра, нагаждайки се към темпото му, когато почувства как вагината й се свива от пожара, а утробата й пулсира, издигайки възбудата й до невероятни висини.

Породата изръмжа във врата й и сякаш задейства невидим бутон и Мегън експлодира. Гърбът й се изви, нажежена до бяло светкавица прониза тялото й, когато оргазмът разкъса нервните й окончания в мига, в който усети зъбите на Брейдън да потъват в рамото й.

Болка и удоволствие избухнаха в нея, едното подхранваше другото, извисяваше го, докато тя вече не знаеше къде започват и къде свършват, или дали реалността някога ще се върне. Твърдият, еротичен израстък го заключи вътре в нея и я възбуди още повече, правейки оргазма й по-силен. Усети как пенисът на Брейдън потръпва, почувства силните, резки пулсации на спермата му, изстрелваща се във вътрешността й. Той изръмжа отново, един нисък, гърлен звук на удоволствие, когато освобождението му го разтърси толкова силно, колкото й нейното.

Мегън се срина под тежкото му тяло, усети как зъбите му се надигат от рамото й и езикът му облиза раничката, която тя знаеше, че сигурно е направил. Би трябвало да боли дяволски много, но вместо това младата жена чувстваше само слаба, далечна болка и леко смъдене.

И Брейдън.

— Ти ме ухапа — едва успя да произнесе думите. — Казах ти да не го правиш отново.

Мъжът изръмжа. Звукът изпрати тръпка от наслада, която прониза нервните й окончания и Мегън простена победено. По дяволите, какво бе едно ухапване? Беше заситена и изтощена, по-отпусната, отколкото си спомняше някога да е била. Можеше да се справи с едно или две леки ухапвания.

Може би.

Четиринадесета глава

— Това хапане трябва да спре. — Мегън огледа щетите по рамото си на огледалото над мивката и се намръщи на нараненото място. Сякаш бе любовен белег, оставен от някой вампир.

Две малки дупчици пронизваха плътта, напомнящи й за кървавите книги за вампири, които обичаше да чете. Младата жена потръпна при мисълта.

— Не е толкова зле — каза тихо Брейдън, докато стоеше до вратата и я наблюдаваше, очите му бяха като тъмно злато, а предпазливото му изражение не издаваше нито една от мислите му, когато погледна рамото й.

Мегън се опита да долови какво мисли или чувства мъжът, но той сдържаше емоциите си, прикривайки ги внимателно зад щитовете, които като че ли бяха естествена част от него.

— Иска ми се да можех да направя това — измърмори тя раздразнено, преди да извади един мек, памучен потник, който щеше да бъде принудена да носи под ризата си. Определено днес бе ден „без сутиен“.

— Би могла, ако се опиташ. — Мегън замръзна. Сега можеше да долови решителност в гласа му, макар тя да бе много внимателно прикрита.

Младата жена взе памучната риза от закачалката на стената до нея, облече я и закопча широката дреха, игнорирайки Брейдън и коментара му.

— Трябва да отида в офиса тази сутрин. — Напъха ризата в дънките си, след което ги закопча и пристегна колана. — Сигурна съм, че има много документация, която се е натрупала и ме чака. Мога да се погрижа за това, докато чакаме отговорите, които ще излязат от цялата тази история.

Брейдън скръсти ръце на гърдите си. Мегън не обърна внимание на действието му.

— Канцеларската работа може да почака. — По дяволите, гласът му не се бе променил, нито изражението му. Това не беше добър знак.

— Защо? — Тя се обърна и го погледна открито. Беше по-добре да извади всичко наяве и да се пребори с него, преди да напуснат къщата. Очевидно нямаше да й хареса онова, което Брейдън смяташе да каже или бе казал вече.

— Имаме работа за вършене, Мегън — напомни й той. — Трябва да разберем защо са били убити тези Породи и какво иска Съветът от теб. Не можем да го направим в тази къща, докато се чукаме до припадък или в офиса, довършвайки документите ти.

— Не съм те молила да ме заразяваш с този смрадлив, шибан хормон, Брейдън — каза тя намръщено. — Така че не ме обвинявай за собствената си възбуда.

Мъжът изсумтя.

— Престани да се опитваш да смениш темата. — Той се надигна от рамката на вратата, изправи се в цял ръст и я погледна, навирил перфектния си нос. Е, може би не чак толкова перфектен. Мегън го разгледа по-внимателно и откри, че едва забележимо плоската част сякаш е изкривена незначително. Аха, недостатък. Знаеше си, че трябва да има такъв някъде.

— Тогава ми кажи каква е темата. — За съжаление се страхуваше, че вече знае. — Всъщност не съм те чула да споменаваш нищо все още.

— Днес отиваме отново в пустинята — информира я Породата. — Район 6–15, Сектор С. Това е малък каньон, където подозираме, че може да са ходили Марк и Ейми, преди да се отправят към дерето, където ги намери ти.

Мегън се поколеба.

— И откъде знаеш това?

Устните му се извиха.

— Джонас успя да изкопчи още малка част информация от Койота, който остави жив. Ще проверим каньона, защото очевидно Койотите още не са го направили. Това е следващата им спирка. Но предполагаме, че Марк и Ейми може да са спрели там.

— И откъде знаеш това? — попита тя отново.

— GPS проследяването на автомобила им е било изключено, но навигационната система и записващото устройство за километража са били включени. Анализът на електрониката показва, че са били в каньона дванадесет часа. Живи.

Мегън се взря в него мълчаливо. Знаеше какво иска той. Искаше тя да използва емпатичните способности, които притежава, за да открие отговорите, които другите не могат.

— Няма да стане — каза му тихо. — Ако ставаше, нямаше да се налага да дотичам в тази пустиня, за да се скрия. Щях да отида при началниците си и да ги оставя да ми помогнат да намеря начин да проработи.

— Аз не съм ти началник, Мегън — напомни й Брейдън, сега гласът му бе опасно дълбок. — И ситуацията се промени. Защото аз мога да направя повече от това да изключа емоциите, леещи се около теб, скъпа. Мога да ги засиля. Днес ще открием отговорите.

— Задръж за минута. — Тя се втурна през спалнята, решена да го настигне, докато той слизаше по стълбите, демонстративно игнорирайки я. — Брейдън Арнес, спри веднага! — извика Мегън, държейки се за парапета и вземайки стъпалата по две, докато тичаше след него.

Той спря и се обърна точно навреме, та тя да се блъсне в гърдите му. Мегън изсумтя от силния удар и безмълвно прокле здравите мускули, преди да се отдръпне от него разгневено.

— Какво, по дяволите, говориш? Можеш да ги засилиш?

Мъжът вдигна вежди.

— Скачай в ботушите и ще ти покажа. Време е да намерим отговори, Мегън. Очевидно Койотите няма скоро да атакуват отново и това ми дава възможност да получа отговори преди тях. Не можем да стоим тук завинаги, скрити в пустинята, и да ги чакаме. Ще намерим нашите отговори сега.

Младата жена се взря в него, борейки се със страховете, надигащи се вътре в нея. Знаеше какво е — усилието да се разграничи от мрачните емоции, усещането от насила отнетите животи. Беше ад, врязваше се в мозъка й с болезнена сила. Никога преди не бе успявала, никога не бе имала повече от искрица надежда, че може да го направи. Дори баба й, с нейния опит в контролирането на способностите й, никога не бе била наистина в състояние да го стори.

— А ако не мога? — попита Мегън, мразеше мисълта да го провали, да провали и двама им. — Опитвала съм и преди, Брейдън.

— Но с мен не си — посочи той хладно. — Идва време, Мегън, когато трябва да спреш да се криеш и да започнеш да се бориш. Мога да ти помогна, ако ми позволиш.

Или можеше да я принуди да го направи по неговия начин, каквото и да й струваше това.

Мегън го видя в очите му, в мрачните очертания на устата му. Усети как стомахът й се свива от нерви, а съзнанието й се бунтува срещу предстоящата болка. Бе й отнело години да се измъкне от емоциите и ужаса от насилствената смърт. Сега щеше да бъде също толкова силно, колкото бе и когато се бе сблъскала с болката за първи път.

— Искаш ли да умреш като тях? — попита тогава Брейдън. — Ще позволиш на Съвета да спечели? Или ще отвърнеш на удара?

Щеше да се бори. Отговорът беше мигновен. Никога не се бе предавала без борба, просто не знаеше как да води тази битка.

Мегън мина покрай него предпазливо и влезе в кухнята, ботушите й стояха до вратата, а кобурът и коланът й висяха на закачалката на стената. Погледна към пистолета Глок, прибран в защитния му кобур, преди да вземе ботушите и бързо да ги обуе. Сложи колана на кръста си, а кобура закачи на бедрото си. Отиде до килера, отвори скритата врата и вдигна няколко калъфа с ножове от рафта, покрит с кадифе, както и една автоматична картечница с къса цев.

— Очакваш да бъдат там — каза Мегън. Усещаше това. Не от мислите или емоциите, идващи от Брейдън, а с едно вродено, дълбоко вътрешно чувство, което не можеше да обясни.

— Наблюдават къщата. — Тази информация не я изненада. — Предполагам, че не са нападнали, защото са наясно с присъствието на екип на Котките, който ги следи от една позиция над нас. Обаче ще ни последват. Възможно е дори да имат екип там.

— И как очакваш да минем покрай тях и да влезем в каньона? И ако успеем да го направим, как се предполага, че ще разбера нещо? — На нея това й приличаше на рецепта за бедствие. — Не мога да работя при такива обстоятелства, Брейдън. — Емоциите щяха да я атакуват, ако захвърлеше защитите, които бе изградила срещу тях. Дори и леки, те щяха да й позволят да работи за кратки периоди от време.

— Справи се добре в дерето онзи ден — посочи Брейдън, гласът му не стана по-дълбок, нито по-топъл.

— Ти ми помогна. — Знаеше това, осъзнаваше го с болезнено чувство на провал. — Скрих се зад щита, който имаш около себе си.

— Защото аз ти позволих — гласът му бе нисък, опасен. — Позволявам ти да използваш щитовете ми, защото имаш нужда от тях. Мозъкът ти трябва да научи как работят, дори ако го прави така подсъзнателно. За толкова силна, колкото подозирам, че си, ти бързо ще научиш как да създадеш свои собствени щитове с помощта на моите като насока.

Горчива усмивка изви устните й.

— А ако не проработи?

— Тогава и двамата ще затънем до гуша в неприятности — в тона му нямаше съмнение. — Искаш ли да рискуваш това?

Мегън стисна силно треперещите си устни. Вместо да отговори, тя се наведе и пристегна с ремък единия от ножовете под коляното си, а другия на бедрото си.

— Не ми харесва начина, по който преценяваш шансовете ни. Твоите приятели да отстранят екипа, който ни следи тук — предложи тя.

Мъжът изсумтя.

— Ако могат, ще го направят. Винаги има шанс да не успеят. Сега да тръгваме. Искам да стигнем до там преди обяд.

Той се обърна и се запъти към изхода на къщата, очевидно очаквайки тя да го последва. По дяволите. И тя щеше да го направи, сама го знаеше. Той носеше със себе си аромат на опасност, на приключения, на увереност, че тя ще победи демоните си и ще открие свободата, за която бе копняла през всичките тези години.

И в този момент, колкото й безнадеждна да изглеждаше мисията според Брейдън, Мегън разбра, че той не би ги вкарал небрежно в ръцете на врага. Той бе правил това през целия си живот, планирайки всяко действие, всяка битка. Знаеше какво прави.

Обаче това съвсем не означаваше, че трябва да й харесва.

Не означаваше, че той няма да й каже точно какво се случва. В този момент тя разбра, без сянка на съмнение, че това не е нищо повече от един тест. Решителността да го последва, да му се довери. И проклета да бъде, ако го подмине.

Брейдън запази изражението си спокойно, а щитовете внимателно спуснати, когато Мегън отвори вратата на Райдъра и скочи на седалката.

— GPS, придвижване към район 6–15, Сектор С, Дефилето на Каспър. — Предното стъкло веднага се превърна в мрежа от кръстосани линии и точки на картата, когато Брейдън даде назад, за да обърне Райдъра и потегли.

— Каньонът е ето тук. Ланс и аз винаги го наричаме Дефилето на Каспър, макар че официално няма име. Кръстихме го така, заради звука, който издават ветровете в определени часове на деня — като призрачен смях, преминаващ през каньона. — Ето тук — Мегън посочи един участък на маркирания кръг, хълмист, изглеждащ непроходим, ако се използва Джи Пи Ес навигация. — Има един рядко използван път, който криволичи през тази област. Доста е скрит, дори от въздуха, така че на сателитите ще им е трудно да го открият. Ако изключим GPS-а и локатора на Райдъра, бихме могли да се промъкнем оттам. Той ще ни отведе над каньона и ще ни позволи да го изследваме от място, което е дяволски близо до пълния изглед на целия каньон. Това може да ни даде предимство, което другите пътища не биха могли.

Брейдън погледна към екрана и челото му се набръчка, когато видя направлението, което Мегън показа с докосване на определени точки. Както бе казала, пътят бе скрит толкова добре, че дори сателитите на Породите не биха били в състояние да го открият.

— Райдъра може ли да го премине? — Участъкът изглеждаше изключително неравен.

— Ланс и аз ходихме на риболов там миналото лято с дядо. — Мегън посочи синята област, намираща се на не повече от миля от наблюдателната точка, която тя предложи. — Взехме цялото разстояние с неговия Райдър. Пътят е неравен, но определено проходим, и районът е по-зелен от долината по-долу, която пресича прашната пътека. Без маяци, локатори или облачета прах, сателитните изображения — ако Съветът използва такива — не могат да ни засекат тук. Те няма да ни очакват, ако са там.

Вълнение. Брейдън усещаше как нараства вътре в нея, примесено с малка доза страх. И възбуда. Той вдиша бавно, обуздавайки страстта, надигнала се в него.

— Престани да душиш. — Мъжът едва не се засмя от раздразнения тон на гласа й. — Да напуснем къщата беше твоя идея, не моя. Аз бях напълно щастлива да се търкаляме в леглото.

— Умееш да описваш нещата по начин, който ме смайва, Мегън — провлече Брейдън. — Следващият път ще опитаме кухненската маса и да видим какво ще кажеш тогава.

— Иуу, аз ям там — отвърна тя с престорено отвращение.

Той я погледна, позволявайки на една усмивка да извие устните му.

— Само ще си хапна от теб — каза мъжът, без да се опитва да скрие глада в гласа си.

Мегън се изчерви. Харесваше му да гледа как цветът се плъзва по кожата й, начина, по който очите й потъмняват и дишането й се учестява.

— Развратник — обвини го тя, но в тона й имаше топлина. — Ще почакам, докато стигнем по-близо до мястото, преди да изключа GPS-а и локатора. В противен случай, всеки от офиса може да ни проследи. Никога няма да повярвам, че Ланс ще ме предаде, но има няколко души там, на които не бих се доверила, докато не ги отхвърля като заподозрени.

Имаше няколко човека, Брейдън го знаеше, които биха я предали на мига. Джонас бе изтеглил профилите на всички заместници в управлението, както и на шерифа. Досиетата им не бяха толкова чисти, колкото следователите бяха посочили.

— Очаквах това. — Брейдън кимна и посочи към малкия район на няколко мили от сегашното им местоположение. — Ще спра тук и ще ги деактивираш. Докато сме там, ще се свържа с екипа, който наблюдава къщата, за да разберем дали могат да отстранят Койотите. Вчера не успяхме да установим точното им местоположение, но се надявам, че когато сме потеглили, те са се размърдали. Екипът ми ще успее да ги открие, ако го сторят.

Автомобилът се изпълни с тишина. Брейдън усети как Мегън пое дълбоко дъх, преди да изключи GPS картата и да се облегне на седалката си.

Младата жена следеше пътя пред тях, тялото й бе напрегнато, а емоциите — хаотични. Брейдън знаеше, че стъпката, която бе предприела, не е никак лесна.

— Мога да се проваля — напомни му най-сетне тя, опитвайки се да успокои дишането си, страховете си — сякаш изплашена, че силата на думите ще се увеличи след произнасянето им.

— А може да намериш свобода. — Брейдън държеше здраво ръце на волана, отказвайки да се протегне към нея, да я успокои, както настояваше всеки инстинкт вътре в него.

Би трябвало да защити половинката си. Да води нейните битки, да се грижи за нея. И Бог знаеше, че живееше, за да се грижи за нея. По дяволите, беше толкова влюбен в нея, че действаше по-скоро като неопитен младеж, а не като напълно зряла Порода. Тя беше другата му половина и чифтосването нямаше да му позволи да отхвърли това.

Да я подлага на опасност, бе нещо, което никак не му харесваше. Знаеше за проблемите, пред които щеше да се изправи тя, докато се учи да изгражда щитовете, от които се нуждаеше. Болката, която щеше понесе, когато разтвори себе си за емоциите, които изпълват този проклет каньон.

Мегън не бе Порода, нямаше естествени, инстинктивни блокове, които да защитават съзнанието й от ужаса, пред който щеше да се изправи.

Като му позволи да влезе, тя щеше да го изпита по същия начин, по който Марк и Ейми го бяха изпитали. Щеше да познае болката им, ужаса им, смъртта им. И с малко късмет, тайната защо са предприели това фатално пътуване до Броукен Бът, за да я търсят, щеше да бъде разкрита.

— Свободата ще бъде хубаво нещо — гласът й звучеше замислено и предпазливо, когато отговори на предишния му коментар. — Би било много хубаво.

Онова, което не каза, Брейдън сам успя да усети. Свободата беше приключение. Това бе като да се даде шанс на душата на воина да се бори, да остави своя отпечатък върху света, точно както е копнеел да направи. Мегън нямаше друг избор, освен да се бори. Ако оцелееха след тази мисия, щеше да се нуждае от допълнително обучение. Той беше убиец. Не залавяше учените и Дресьорите, които бяха работили за Съвета. Що се отнася до него, нямаше изкупление за покварата, която ги изпълваше. Те бяха болни животни. И като такива създания на природата, единственото спокойствие за света, щеше да бъде намерено в тяхната смърт.

Брейдън раздвижи рамене, усещайки белезите, кръстосващи гърба му, които никога нямаше да позволи Мегън да види. Камшиците, използвани в тренировъчните центрове и лабораториите, бяха създадени да осакатяват, да убиват по най-болезнени начини. Беше научил преждевременно да избягва наказанията на всяка цена. Но го бе научил по болезнения начин.

— Ще карам бавно — обеща той въпреки, че инстинктът му казваше, че не бива да го прави. — Можем да наблюдаваме каньона отгоре и да видим какво ще успееш да усетиш оттам.

— Твърде далеч е — каза Мегън неохотно. — Карам през каньона по време на патрул, докато търся следи от гуми или усещания от предишно движение. Не мога да направя това от разстояние, ще трябва да вляза в каньона. Обикновено, GPS-а засича признаци на живот, но нещо го заглуши в дерето, така че се колебая да му се доверя сега.

— Да, забелязах това. Райдъра не ги засече изобщо. Но заглушителите бяха изчезнали, когато екипът мина през каньона.

— Освен ако не е бил използван от друго място. Не изпуснахме ли един от Койотите? — Мегън се обърна и го погледна намръщено.

— Изпуснахме един — кимна Брейдън, сигурен, че е имало и трети Койот. — Ето защо този път няма да разчитаме на GPS-а. Ще използваме това, което Бог ни е дал, за да оцелеем, Мегън. — Не можеше да я остави да направи друго. — Нямаме избор. Сега ще разберем защо те искат и какво са правили моите хора тук. И след това, ще ги отстраним.

Петнадесета глава

За да стигнат до каньона, поеха по по-обиколния маршрут, пътят на който бе значително по-дълъг, но както бе казала Мегън, докато се движеха по обраслия със зеленина терен, във въздуха не се вдигаха облаци прах, а същевременно с това хълмовете заглушаваха звука на двигателя, и така можеха да се доближат безшумно до крайната си цел.

Теренът не бе от най-лесните и Брейдън бе убеден, че само Райдъра или пистов мотоциклет биха могли да го преминат благополучно. Райдъра пресече няколко потока, преди да стигне до мястото, за което той бе сигурен, че никое превозно средство не би могло да премине.

Малко преди пладне влязоха в една затънтена горичка. Брейдън изключи двигателя и слезе от автомобила. Ръбът на каньона беше точно пред тях.

Той взе бинокъла от задната седалка и започна да разучава района, докато Мегън се оглеждаше нервно.

Брейдън усещаше как младата жена се бори да свали щитовете, които бяха неразделна част от нея, и да претърси района за скрити врагове.

— Какво усещаш? — Породата внимателно разглеждаше каньона през бинокъла си, топлинното сканиране не можеше да бъде блокирано. Имаше изобилие от диви животни, но досега нито едно от тях не бе на два крака.

— Страх — гласът й бе равен, напрегнат.

— Колко е силен? — Господи, мразеше това. Долавяше колебанието й, инстинктивното отхвърляне на емоциите, опитващи се да я връхлетят.

— Вероятно долавям собствения си страх — отговори тя примирено. — Бих предпочела да се изправя пред Койотите и куршуми, отколкото да опитвам това.

— Да се приближим. Не засичам никакви скрити признаци на живот. Ако са тук, значи са долу.

Койотите нямаше да очакват да пристигнат отгоре. Щяха да очакват от тях да поемат по същия път към каньона, по който Мегън бе тръгнала първия път, когато патрулираше.

— Отгоре можем да влезем в каньона от няколко различни посоки. — Младата жена умишлено се стараеше да говори тихо, докато малко по малко се принуждаваше да свали психичните блокади, които притежаваше.

Не й беше лесно. Брейдън усещаше борбата, която води, за да ги спусне и да позволи на чувствителния си мозък да поеме емоциите, изтичащи от каньона под тях. А те бяха там, той ги долавяше, точно както можеше да долови присъствието на Койотите.

— Засега ще останем горе. — Двамата се приведоха, за да преминат през заслона от гъсти дървета, растящи успоредно на камъните, които изглежда се бяха търкулнали като детски топчета от горния край на каньона.

Мегън се движеше покрай ръба на гъстата борова гора, благодарна за прикритието, което им осигуряваха храстите, докато се приближаваше към мястото, където би била най-уязвима, когато патрулираше.

Не можеше да долови присъствие на Койоти. Мрачната злоба, която бе неотменна част от тях, както и жаждата за кръв сега липсваха. Мегън вече ги познаваше, знаеше какво е усещането, когато са на близо, разпознаваше миризмата им.

Знаеше, че Брейдън се движи зад нея, но този път чувството на спокойствие, на закрила, което обикновено се протягаше към нея, бе изчезнало. Тази липса накара пулса й да се ускори — мисълта, че психически е сама, беше почти плашеща.

Не усещаше Койоти, но пипалата на насилие, които се протягаха от дъното на каньона, накараха гърдите й да се стегнат. Ярост. Страх.

Мегън пое дълбоко дъх, борейки се с инстинкта да не позволи на емоциите да проникнат в нея, а да пресее яростта и гнева и да стигне до ядрото на емоцията. Винаги имаше ядро. Движещата сила зад болката. Но от това разстояние, би било почти невъзможно да се открие.

— Марк и Ейми са били там. Знаели са, че Койотите ги преследват — каза тя с пресипнал глас, когато усети Брейдън зад себе си.

Той се бе напрегнал до крайност, докато я прикриваше. Щитовете, които й бе позволил да използва преди, сега не бяха достъпни, но имаше нещо друго, някаква връзка, някакво усещане за сила, изливаща се от него към нея.

— Да се върнем назад и да тръгнем към дъното на каньона, за да видим дали там има нещо. Може би разстоянието от тук до входа, който те използват, все още е прекалено голямо.

Господи, въпреки, че бяха далеч, тя вече можеше да ги почувства. Беглите следи от емоция стягаха гърдите й, а поразителната мъка, бездната от ярост и болка я зовяха. Защо тези Породи са били тук? Какво са искали от нея?

Двамата отстъпиха назад безшумно. Когато наближиха горния край на скалите, Мегън посочи стръмната пътека, която водеше към дъното на каньона. Пътеката лъкатушеше през камъни, шубраци и множество храсти. Не беше най-безопасният маршрут, но бе относително сигурен.

— Ще мина пред теб. — Брейдън спря в горната част на пътеката и погледна назад към нея. Очите му бяха тъмни и изпълнени със загриженост. — Добре ли си?

Мегън кимна сковано. Да свали бариерите си, колкото и безполезни да бяха, бе доста трудно. Не беше нещо, което бе свикнала да прави и съзнанието й се бунтуваше от уязвимото положение, в което сама се поставяше.

— Как се научи да използваш щитовете си? — попита тя.

— Голяма част от това е вроден инстинкт. Животните имат способността да долавят емоции, да усещат опасност, като в същото време остават незасегнати от тях. Просто знаят, че са там. Моите способности са по-силни от тези на много от Котките. Мога да свалям щитовете си и да усещам емоциите, без да ги чувствам, но не мога да ги определям точно. Мога да разбера факта, че има смърт, болка, ярост или опасност. Но не умея да пресявам емоциите, за да стигна до тайните.

— И какво те кара да мислиш, че аз мога? — Мегън се опита да контролира дишането си, да задържи страха, който се протягаше към нея и се вплиташе в съзнанието й.

— Наблюдателност. — Брейдън спря на един особено стръмен участък на пътеката и се премести няколко стъпки наляво, в търсене на по-сигурна основа. — И факта, че усещам как притегляш моите щитове. Очевидно е, че също така можеш да се възползваш от способностите ми и да извлечеш повече, увеличавайки усещанията си.

— Да ги увеличиш. — Мегън замълча, докато се взираше в него. — Ще увеличат онова, което вече е там.

Вдишай. Издишай.

Можеше да се справи. Щеше да го убие по-късно, но засега можеше да се справи. Да си свършат работата, това бе най-важното. За останалото щеше да се погрижи по-късно.

— Ще бъда тук, с теб, Мегън. — Той се обърна, изражението му бе спокойно, почти празно. — Ще работим заедно. Ще се уравновесяваме взаимно. Обещавам.

Устните й се присвиха, докато се бореше с горчивината, която сякаш се просмука в нея. Да се уравновесяват взаимно.

— Ти няма да почувстваш онова, което ще почувствам аз, Брейдън. — Усещането, че я е предал, все още я жегваше. Чувството да бъде използвана изгаряше душата й. — Това не е баланс.

— Ще видиш — Брейдън се обърна и продължи надолу по пътеката. — Няма смисъл да ти обяснявам, но ще видиш какво имам предвид.

Колкото повече се приближаваха до дъното на каньона, толкова по-силни ставаха следите. В този момент, не беше ярост или смърт. Усети решителност, чувство за цел.

Мегън спря пред широкия вход, опитвайки се да потисне тръпките, преминаващи през тялото й. Един от злочестите странични ефекти на способностите й бе фактът, че усещаше не само емоциите от събитието, но също така и живота, който са водили жертвите. Не беше кристално ясно. Не бе достатъчно силно, за да открие отговори или дори напълно да разбере тъмнината, която изпълваше съзнанието й и по-късно щеше да нахлуе в сънищата й. А тъмнината в двете Породи, които бяха умрели тук, беше дълбока.

Мегън спря точно до възвишението на скалите, затвори очи и се опита да се фокусира. Те не бяха уплашени. Бяха спрели тук, взирайки се в каньона дълго време, осъзнаващи нещо… Опасност.

— Те бяха ловци — гласът на Брейдън беше тих. — Марк и Ейми бяха партньори в лабораторията, защото техните способности се допълваха взаимно. Марк беше перфектен стрелец, а Ейми — добра с хладните оръжия. Бяха много добър отбор. Тя имаше усет за оръжията, беше и отличен следотърсач, а той брилянтен стратег. Подозираме, че са били чифтосани, но така и не стигнахме навреме до тях, за да го потвърдят.

Мегън усети, че двамата са били близки, въпреки че са се опитвали да го скрият. Малкото разстояние, което долови между тях, не беше в резултат от този опит да скрият връзката си. Беше резултат от предателства. Те са се обичали, но любовта им е била помрачена по ужасен начин.

— Били са чифтосани. — Младата жена се намръщи, докато пресяваше следите. Усещаше връзката, която са имали помежду си и тя бе много силна.

Странно, информацията, която можеше да бъде намерена, остатъчните следи от насилието. Сякаш всичко, което двете Породи бяха чувствали, бе запазено, като отпечатано върху каньона подобно на информация, запазена на хард диск.

Брейдън. Той стоеше точно зад нея, първичната му ДНК сякаш бе като магнит за психичните следи.

— Концентрирай се — гласът му бе почти хипнотизиращ. — Аз съм до теб, Мегън. Знам какво има тук. Довери ми се, за да ти помогна.

Тя тръгна бавно през каньона, с всяка стъпка долавяше присъствието на двете Породи, докато си проправяше път между отвесните скали, издигащи се над тях.

Марк беше суров, яростен. Бе вярвал безусловно в онова, което бяха отишли да направят. Ейми не беше толкова уверена. Не бе изплашена, а по-скоро предпазлива. Усещаше нещата по-спокойно от своя партньор, от своята половинка.

Мегън пое рязко дъх и спря. Мразеше това. Вътрешностите й се свиха от болка, физическо усещане, съответстващо на душевните ексцесии, когато почувства как духа на жената се протяга към нея.

Усети смърт.

— Не мога… — прошепна тя, отчаянието се надигна вътре в нея и дланите й се притиснаха към корема й.

— Ти не си част от това, Мегън — прозвуча гласът на Брейдън в ухото й, ръцете му я уловиха през кръста и я задържаха на крака, когато тя разбра, че ще падне. — Почувствай го в ума си, точно сега — тонът му стана по-твърд. — Дръж очите си затворени, скъпа. Не забравяй. Ти си изолирана. Откъсни се.

Изолирана.

Ръцете й се стегнаха върху корема й, когато усети болката да се надига в душата й.

— Тя е била бременна. — Мегън искаше да се свие на кълбо, да намери дупка, в която да се скрие и да скърби.

Не. Не. Това беше Ейми. Ейми искаше да се скрие.

— Била е бременна — гласът на Брейдън беше тих и изпълнен с тъга. — Защо е била тук, Мегън? Защо те е търсила? Отдръпни се от Ейми. Има едно място отвъд емоциите и болката, където се намира истината. Какво е искала тя?

Какво е искала тя? Имаше толкова много емоции, изливащи се върху нея, през нея. Пресей ги. Намери ядрото. Има ядро.

— Отмъщение.

Мегън се стегна и се задъха от силата на мисълта. Ейми искаше отмъщение.

— Дръж очите си затворени — изръмжа Брейдън, когато клепачите й трепнаха. — Затвори ги, Мегън. Концентрирай се. Усети силата, която ти давам, научи се как да я използваш и продължавай да търсиш. Каква е същността, бейби?

Тя се задъхваше. Можеше да почувства тънкия слой пот, покриващ лицето и шията й. Не беше от топлината, беше от разтърсващия студ вътре в нея.

Отмъщение. Думата бе прошепната в ума й отново. Но първо имаха нужда от доказателство. Тук лежеше доказателството. Ще се преместят от другата страна на завоя и ще чакат. GPS-ът на автомобила на Марк и Ейми е повреден, технологията стелт[5] е извън строя.

— Автомобилите на Породите имат ли стелт? — попита тя объркано, мислейки за специалната електроника, която блокира признаците на живот на автомобилите, използвани от правоохранителните органи.

Брейдън се вцепени от изненада.

— Обикновено не — гласът му беше мрачен сега. — Понякога, само с разрешение.

Мегън продължи да търси, отчаяно искаше да намери отговорите тук и сега. Не знаеше дали ще успее да стигне по-далеч, дали ще може да се насили да премине през разбитите емоции, спотайващи се около нея. Съзнанието й вече крещеше, настояваше да му позволи да се скрие от чувствата, които не бяха негови.

А те бяха по-силни тук, отколкото в дерето, където двете Породи бяха намерили смъртта си. Те бяха почивали на това място, в убежището на този каньон. Бяха се държали един за друг, бяха се обичали и приели, че битката, която бяха повели, може да не бъде успешна.

Мегън усети, че отслабва. Коленете й трепереха, гърдите й бяха стегнати от нужда за кислорода, който би трябвало да бъде във въздуха. Задъхваше се. Със сигурност не би трябвало да се чувства толкова изтощена.

Зад затворените й очи избухнаха искри от светлина, променящи се цветове, пращяща топлина. Усети предчувствие за смърт, бързане за телефонно обаждане. Още едно обаждане. Бяха ли предадени? Ейми бе почувствала предателството да удря мозъка й, чувство за опасност, за смърт.

Тогава, сред бушуващите емоции, се появи усещането за друга опасност, друга смърт, чувство за надвиснала заплаха, по-силна от отпечатъците, чакащи тук. Мегън отвори очи, когато разбра, че са по-близо до острия завой, водещ навътре в каньона, отколкото бе смятала.

— Спри — изсъска тя и заби пети в земята, взирайки се в завоя. Мускулите й се вцепениха, а съзнанието й изкрещя.

Брейдън спря. Времето сякаш застина, докато младата жена се бореше да постигне някакъв контрол, да се изолира.

— Има някой там. — Можеше да го усети. Знаеше, че не са сами.

— Това е силата на способностите ти — започна да я успокоява Породата.

Мегън поклати глава отчаяно.

— Усещам ги. Те са там.

— Аз не ги усещам — гласът му бе хладен, анализиращ. — Какво чувстваш, Мегън?

Ръката й се отпусна на кобура и освободи закопчалката, която държеше Глока и го остави да падне в дланта й. Осъзнаваше, че Брейдън прави същото.

— Усещаш ли ги? — попита го тя. Приятели ли бяха, или врагове, тя не бе сигурна. Единственото, в което бе убедена, бе, че те не са Койоти.

Той я избута зад себе си и се приближи към края на скалата, притаявайки се зад храстите и растителността пред себе си, използвайки ги като щит. Мегън се опита да върне мисловните си бариери по местата им, и едва не простена от болка, когато те отказаха да й се подчинят.

Сякаш щом веднъж ги бе премахнала, никога повече нямаше да може да ги постави обратно на мястото им.

— Какво има? — попита Мегън. Искаше й се да стисне главата си в опит да сдържи усещанията, които продължаваха да я връхлитат. Който или каквото и да ги очакваше от другата страна, беше студено, безчувствено. Мегън не долавяше нищо друго, освен тяхното присъствие.

— Не са Породи — прозвуча гласът на Брейдън близо до ухото й. — Най-малко двама.

— Движат ли се или не?

— Чакат. Миризмата не се е променила. Знаят, че сме тук. Ти какво усещаш?

Тя поклати глава.

— Няма емоция. Само присъствие.

Мегън по-скоро почувства, отколкото чу проклятието му.

— Връщаме се обратно над каньона — изръмжа в ухото й. — Оттегляме се в Райдъра.

Отстъпвайки назад, Мегън задържа погледа си на завоя, който водеше от другата страна на каньона. Защо чакаха там?

Какво търсеха? Съзнанието й гъмжеше от вихрещи се емоции, които нямаха смисъл, а и нямаше време да ги пресее. Но усещаше, че отговорите са там, на една ръка разстояние. Там бяха тайните на Марк и Ейми, както и онези хора, които сега ги причакваха в засада.

Определено не бяха Койоти, помисли си тя, докато Брейдън я побутваше нагоре по пътеката към върха на каньона. Стараеше се да стои приведена, докато се движеха между прикриващите ги камъни и храсти, тичайки по стръмния склон. Тишината бе наложителна. Усещаше мълчаливата молба на Брейдън, в това как я подкрепяше, когато бе необходимо, като я предпазваше да не стъпи на по-меко място и я превеждаше през по-твърда земя.

Под това можеше да почувства търпение, тиха наблюдателност. Които и да се криеха в каньона, знаеха, че тя и Брейдън също са там, или поне подозираха, че ще заобиколят завоя. Чакаха ги.

На Мегън й се прииска да изскимти, когато болката прониза съзнанието й. Отне всяка капка сила, която тя притежаваше, за да избяга обратно нагоре по пътеката, да се концентрира върху изкачването, а не да легне и да застене от болка.

Когато наближиха върха на скалата, Брейдън я дръпна рязко, карайки я да спре. Чак тогава го усети. Едно присъствие, точно над тях, някой ги чакаше.

— Ти остани. — Той я бутна зад камъка, който използваха като прикритие и се обърна да я погледне. Очите му блестяха в златисто от ярост. — Ще се върна за теб.

Мегън улови ръката му, изпълни я негодувание, не желаеше да му се подчини. Беше стигнала до тук, и проклета да бъде, ако му позволи да я скрие точно сега.

— Ще бъда плътно зад теб — каза му, като внимаваше да запази гласа си тих. — От тук можем да тръгнем настрани, за да се приближим отзад и да ги издебнем. Можем да се придвижим до върха при по-малките камъни и храстите, покриващи входа. Ще бъдем скрити и от двете им страни.

Мъжът сви устни, в очите му прочете мигновен отказ.

— Ще проработи, Брейдън — прошепна тя. — Не сме толкова далеч от Райдъра. Можеш да ги подушиш, нали?

Той кимна кратко.

— Ще разбереш къде са веднага щом стигнем върха. Може да ми сигнализираш и ще ги повалим. Това е единственият начин. — Мегън можеше да го почувства. Мозъкът й бе едно блато от усещания и информация, които нямаха смисъл, но това имаше. Някой ги чакаше, вероятно с намерението да им попречи да се измъкнат от тук живи.

— Ще се борим заедно или изобщо няма да се борим — каза тя яростно. — Няма да ти позволя да се отнасяш към мен снизходително и да ме глезиш.

— Ако не направиш каквото ти казвам, може да загинеш — изръмжа Брейдън. — Нека първо проверя какво е положението.

Мегън го погледна разгневено.

— Върви тогава — изрече хладно, пусна ръката му и се облегна на скалата, докато гневът изгаряше гърдите й. — Просто ще стоя тук и ще те чакам като добро момиче.

— Направи го — изсумтя той и кимна рязко. — Дай ми десет минути. Ако не ме видиш, след като изтекат, приеми най-лошото и използвай това — постави един малък предавател в ръката й.

— А това е?

— Сигналът отива директно при Джонас. Той ще изпрати помощ. Стой скрита и стреляй по всичко, което се движи по грешен начин. Тук си в сравнителна безопасност. — Брейдън докосна бузата й, преди да я стрелне с порочна усмивка. — Но възнамерявам да се върна, бейби.

Той я улови за тила, целуна я бързо и силно, след това тръгна.

Кучи син. Опитваше се да я защити. Играеше си на големия лош Котарак герой, който се грижи за слабите, крехки жени.

Мегън изсумтя при тази мисъл. Тя не смяташе така.

Една.

Две.

Три.

Наблюдаваше го как си проправя път наляво към острата издатина на скалата, за да прикрие присъствието си.

Беше гъвкав, трябваше да му го признае. Ако не го гледаше как се движи сред храстите и камъните, никога нямаше да разбере, че е там.

Но това бе добре, точно в това тя не бе особено добра.

Четири.

Пет.

Шест.

Сега.

Мегън се отдръпна от камъка, плъзна се надясно, внимавайки да остане приведена и започна да се промъква нагоре по пътеката от противоположната страна.

Естествено, Брейдън щеше да разбере какво прави, нямаше начин да не я зърне. Но онези, които бяха долу и другите, които чакаха горе, нямаше да имат представа за действията й. Тя познаваше тази област като дланта си, беше играла тук като дете, беше преследвала като възрастна. Двамата с Ланс бяха обучавани на това място, с баща й и дядо й за учители. Знаеше как да остане скрита.

Легнала по корем, Мегън използва коленете и лактите си, за да пропълзи по склона. Стоеше ниско долу, движеше се между и около храстите и острите оголени скали. Панталоните, които носеше затрудняваха прикритието й, но дядо й я бе научил как да се слива с пейзажа около себе си и да използва дори най-нищожното прикритие ефективно.

След няколко минути се изкачи над ръба на склона. Очите й внимателно проучваха периметъра около нея, умът й усещаше всяка лека промяна, докато стискаше пистолета здраво в ръката си. Брейдън се движеше през храстите и високата трева на по-малко от сто метра от нея, проправяйки си път към Райдъра.

Мегън не можеше да го види, но го усещаше. Беше ядосан.

Сега бе време да открият наблюдателите си. Младата жена се фокусира върху земята около нея, присвила очи тя се оглеждаше, когато усети нещо странно, неестествено… нещо зло. Райдърът беше паркиран под боровете в далечината, скрит от погледа й. Те щяха да бъдат там, откъдето да могат да наблюдават автомобила, както и всички пътища към него.

Ето там.

Мегън погледна към боровете, надигна глава и присви очи, докато се опитваше да зърне нещо необичайно сред клоните на дървото.

Лека усмивка изви устните й и тя започна да се придвижва по-бързо, насочвайки се към едно място между Райдъра и това определено дърво, докато държеше под око едно малко цветно петно, сливащо се почти перфектно с дървото.

Почти. След като знаеше вече къде да търси, да различи дадения нюанс на зеленото не беше толкова трудно. Които и да бяха, бяха добре обучени.

Докато се движеше към един от дебелите стволове между Райдъра и онзи, който ги следи, Мегън се огледа настрани и назад. Не долавяше нищо, никой не я наблюдаваше, нямаше тръпки от усещането за оръжие, насочено към нея. Преследвачите бяха повече от един, но очевидно никой от тях не бе в обсега й.

Премествайки се плавно, тя се прицели в преследвача, виждайки достатъчно от замаскираното му тяло, за да знае, че ако трябва да стреля, може да го повали.

Сега, къде, по дяволите, беше Брейдън?

Щеше да я напердаши здраво по-късно, в това бе сигурна.

Брейдън потисна едно ръмжене, когато зърна Мегън да се измъква бавно от безопасността на камъните и да тръгва към върха на каньона. Имаше поне двама снайперисти, криещи се някъде в района, може би малко по-напред.

Не бяха Породи. Бяха войници или поне военно обучени. Студени и ефективни, осъзнаващи, че всяка следа от емоция ще издаде позициите им. Той ги усещаше, но прекалено слабо, не достатъчно, че да може да определи точното им местонахождение.

Бяха при боровете. Брейдън спря придвижването си по ръба на каньона и се загледа в дърветата, които скриваха Райдъра. Те щяха да бъдат там, по-вероятно по дърветата, а не на земята. Мирисът бе прекалено разреден и бе трудно да се проследи. Така че нямаше къде другаде да отиде, освен нагоре.

Породата се плъзна като змия през леко поклащащата се трева, придържайки се близо до разпръснатите камъни и гъстата растителност. Наблюдаваше дърветата с присвити очи, търсейки някакъв признак на живот.

Бяха добри. Дори не помръдваха.

Провери позицията на Мегън и започна да се приближава. Удобната позиция на преследвачите отгоре, им даваше предимство над него. Те можеха да наблюдават автомобила, както и пространството около него и да имат директен поглед към всичко, което се движи.

Но това бе добре. Брейдън можеше да се движи доста бързо и веднага след като бъде даден първият изстрел, позицията на преследвачите щеше да бъде издадена. Мъжът стисна устни с подновена ярост, когато видя Мегън да притичва към боровата гора. Беше добра. И бърза. Едва успя да я зърне, когато тя пропълзя разстоянието по корем.

Брейдън тръгна едновременно с нея, следейки я с поглед, докато тя изчезна зад един дебел ствол, след това зад друг.

Щом стигнеше боровете, щеше да бъде в малко по-голяма безопасност. Но „малко“ изобщо не успокояваше нервите му.

Той се движеше по-бързо сега, когато Мегън беше под боровете, душейки миризмите, носещи се из сечището, докато се насочваше към мястото. Райдърът беше на около дванадесет метра разстояние, под дърветата, на изток. Това даваше шанс на Мегън да стигне до него, ако цялата работа се оплеска.

Проклета да е, щеше да я напляска, задето върши нещо толкова глупаво. Тя не беше обучена да се бие по този начин. Мозъкът й бе прекалено чувствителен точно сега, за да върви срещу противници, които са по-добре тренирани и решени да убиват.

Ето го. Първият преследвач беше позициониран на най-долния клон на дървото точно отпред. Подметката на ботушите му го издаде, когато се размърда. Цевта на пушката му бе закътана в боровите иглички, тъмното й око бе насочено към ръба на каньона точно зад Брейдън.

Отлично.

Той се придвижи внимателно, като преценяваше скока си към клона и колко бързо ще вдигне тревога. Знаеше, че ще трябва да бъде бърз.

Плъзна навън от калъфа ножа, който носеше на крака си, острието не издаде нито звук, докато се освобождаваше от кожата, която го държеше плътно.

Страшно остър и смъртоносен. Брейдън спря, когато стигна до удобно разстояние за хвърляне. Да го рани или да го убие? По дяволите, мразеше да не знае срещу кого е изправен, но пък неговите приятели не предизвикваха късмета си, като се криеха по дърветата в засада, затова мъжете, които го чакаха определено не бяха приятелски настроени.

Той завъртя оръжието, балансира острието в ръката си, след което го изтегли назад, за да го хвърли.

— Аз не мисля така, животно.

Брейдън замръзна, когато долови движение зад себе си.

Кучи син.

Вдигна ръце бавно, преценявайки риска.

— Хубав нож, живо… — гласът заглъхна, когато Брейдън запрати напред острието с едно рязко извиване на китката, след което се хвърли на земята и се завъртя бързо.

Обърна се, издърпа мощната пушка от задъхания войник, преди да се завърти и да стреля към бора. Двама извън играта.

Приведе се ниско и побягна към дърветата и към Мегън.

Изстрелът рикошира през сечището, когато войникът падна от бора с главата напред към твърдата земя под него.

Адреналинът забушува в тялото на Мегън секунда след като бе даден изстрелът. Кръвта започна да препуска във вените й, а сетивата й се изостриха. Желанието да действа я връхлетя като неуправляем влак, който всеки момент ще се сблъска с всяка мечта, която някога бе имала.

Инстинктът се надигна в нея, съзнанието й се отвори, усещанията, отпечатъците и моментната информация се блъснаха в него и се комбинираха с възбудата, която я разкъсваше.

Мегън знаеше, че двамата повалени мъже не са единствените хора, но другите бяха достатъчно далеч, за да дадат на нея и на Брейдън удобен случай. Тя се втурна от заслона на дърветата, бягаше силно и бързо към Райдъра. Адреналинът й даде прилив на бързина, на сила, и младата жена дори не осъзнаваше колко често е била в наистина опасна ситуация.

Харесваше й това. Жадуваше за него. Това бе живот.

Секунда по-късно се плъзна покрай Райдъра и дръпна рязко дръжката на вратата. Пръстовите й отпечатъци на мига бяха регистрирани от системата за сигурност и вратата се отвори. Мегън скочи на седалката, запали двигателя и го форсира, докато затваряше вратата. Погледът й проучи района за Брейдън. Проблясък от златистокафяво точно пред нея накара устните й да се извият в усмивка и даде пълна газ. Гумите с големи грайфери се забиха в пръстта и тя залитна напред, когато подкара към Породата. Куршумите започнаха да удрят задницата на автомобила и Мегън завъртя рязко волана, за да се измъкне от мерника на стрелците.

Бързото движение накара Райдъра да хвърли назад пръст и камъни. Мегън се пресегна към вратата на пасажера и я отвори тъкмо навреме, в мига, в който мъжът скочи вътре. Куршумите се забиваха около автомобила, на сантиметри от Брейдън.

— Колко са? — Жената отново завъртя волана, натисна педала до пода и подкара бясно между боровете, отдалечавайки се от сечището.

— Трима. — Брейдън издърпа от задната седалка най-голямата автоматична пушка, която тя бе виждала, сложи рязко пълнителя, след което завъртя седалката на сто и осемдесет градуса.

— Дръж се — изкрещя Мегън, когато зърна автомобилите, преминаващи през входа на каньона точно към тях.

Един тежковъоръжен Desert Dragoon се насочи към тях. Малък, широк и компактен, направен за бързо придвижване през пустинен терен, Dragoon беше по-удобен и от най-доброто превозно средство. Освен това имаше оръжия. Много оръжия. Две лазерно насочващи се ракетни установки с топлинно проследяване, лесно маневрена картечница, монтирана на покрива и управляваща се от вътрешността на специално обезопасения автомобил.

А който и да управляваше автомобила, определено знаеше какво, по дяволите, прави. Отзад бе следван от два изчистени, добре въоръжени мотоциклета, които бързо поглъщаха разстоянието.

— Копелета! — Мегън завъртя рязко волана и направи завой, докато Брейдън мигновено прецени разстоянието до каньона. Dragoon беше добър, дяволски добър, но когато се стигнеше до преследване по неравен терен, не струваше. Ето защо Ланс използваше Райдърите вместо тях. И за по-сигурно, си бе поиграл както със своя, така и с този на Мегън.

— Дръж се — извика тя, когато проклятията на Брейдън проехтяха във въздуха.

— По дяволите, как ни откриха толкова бързо — ръмжеше той.

Мегън се изсмя.

— Пазя ти гърба, бейби — извика тя, като натисна газта и се насочи към каньона. — Ти си дръж задника обаче.

Каньонът беше на почти седемстотин метра разстояние, което предполагаше достатъчно място за набиране на скорост, особено със специалния ускорител, прикрепен към долната част на Райдъра. Мегън отвори борда между седалките, когато Брейдън се обърна.

— Мамка му, Мегън. Какво, по дяволите, правиш? — Каньонът беше широк, младата жена оцени загрижеността му.

— Desert Dragoons не могат да прескочат скалите — изкрещя тя в отговор. — Мотоциклетите може да ни последват, но ще се отървем от ракетите, които Dragoon носи.

— И смяташ, че Райдъра може да прескочи? — извика той невярващо. — По дяволите, Мегън, ще ти напляскам задника. Казвам ти. Ако излезем живи от това, ще си го получиш.

Заплахата му бе посрещната със смях, когато Мегън започна да брои. Мина средата. Триста метра. Скоростта бързо нарастваше, но недостатъчно, за да прескочи без чужда помощ. Жената опипа ключа на ускорителя, наблюдавайки скоростомера, докато кракът й натискаше докрай педала на газта.

— Засечено е лазерно насочване. — Автоматичната отбранителна система на Райдъра беше активирана и равният компютърен глас даде предупреждение. — Може да започне стрелба след няколко метра.

Още няколко метра. Ако Мегън не успееше да задържи Dragoon на достатъчно разстояние, тогава щяха да бъдат изпечени. Наблюдаваше бързо приближаващия се каньон, изчисли разстоянието за приземяване и после двете секунди, които щеше да отнеме достигането до прикритието на дърветата. Почти стигнаха.

Пръстът я сърбеше да удари ключа на ускорителя, докато каньонът се виждаше все по-близо.

Почти стигнаха.

— Лазерното насочване може да започне след половин метър.

Dragoon набираше бързо скорост, но не можеше да прескочи разстоянието. Лесен за маневриране, но тежък, заради оръжията, поне от онова, което Мегън видя.

Още малко.

— Лазерното насочване може да започне след тридесет сантиметра.

Младата жена не си направи труда да погледне огледалата за обратно виждане. Скоростта достигаше двеста километра в час — почти, но не достатъчно.

Само още една секунда. Една секунда.

Тридесет метра. Петнадесет метра. Четири метра. Мегън насочи Райдъра към естествената издатина.

— Дръж се. — Тя натисна ускорителя и дъхът изхриптя в гърдите й, когато Райдъра се изстреля през последните няколко метра, удари се в прашния склон и полетя във въздуха.

— Мамка му, да, бейби! — изкрещя Брейдън, когато автомобилът премина каньона и се блъсна в твърдата земя секунда по-късно, карайки и двама им да подскочат в седалките. Коланите мигновено се активираха и се разтегнаха, задържайки ги на местата им, предотвратявайки евентуални наранявания в резултат на такова внезапно падане.

— Ракетно прихващане — активно — прозвуча компютърът, когато Мегън насочи Райдъра с висока скорост към прикритието на дърветата, завъртайки волана брутално, за да избегне дебелите стволове, отправяйки се надолу по острия наклон на пътя.

— Мотоциклетите са по петите ни. Мини ракетите им ще нанесат тежки щети. — Брейдън се завъртя отново.

— Защита, отвори прозореца, поддържай защитното поле.

Широкият заден прозорец се плъзна надолу и Породата започна да стреля.

Мегън активира връзката с Управлението, която Брейдън бе програмирал преди няколко дни.

— Ланс. Ланс, къде си? — извика младата жена, докато се бореше с волана, който подскачаше, докато преминаваха върху скалите и дълбоките бразди, причинени от водата, за да стигнат до равната земя по-надолу.

— Контрол, тук е заместник-шериф Фийлдс. Имам нужда от хеликоптер във въздуха възможно най-бързо. Повтарям, имам нужда от хеликоптер, позиция район 6–15, сектор А, по посока 24. Два мотоциклета, вражески огън. Отговори, Контрол — изкрещя Мегън в микрофона, докато Брейдън стреляше зад тях.

— Мамка му, Мегън — извика Ланс след не повече от секунда, пулсиращата в гласа му ярост предизвика усмивка на лицето й. — Хеликоптерът излита след три секунди, дестинация 6–15, А. Колко са?

— Два мотоциклета, един Dragoon в северната част на Дефилето на Каспър, близо до 24 Р — Мегън назова пътя, който подозираше, че ще използва другия автомобил, за да ги пресрещне. — Мотоциклетите носят автоматични оръжия, а Dragoon е натъпкан с ракетни установки.

— Спрете да шарите по пътя, копелета мръсни — крещеше Брейдън, докато стреляше, гласът му беше див и разярен.

— Хеликоптер ЕТА ще пресече пътя ви след три минути — извика Ланс, шумът от Райдъра му пищеше през комуникационния канал, показвайки на Мегън, че се движи бързо към тях. Аз съм на пет минути от пресечната ви точка, хеликоптер Б се движи зад мен. Не стреляйте по приятели, по дяволите.

— Не и аз, брат’чед — извиси глас в отговор Мегън, завъртайки волана, когато глухото дрънчене на куршумите прозвуча близо до уязвимата част, и защитната система я предупреди, че не си играят с манекени. — Разкарай този копелета от задника ми. Те знаят слабостта ми тук, Ланс.

— Движим се, Мегън. Движим се. Хеликоптер Б приближава бързо — докладва Джон Бригинс, най-добрият пилот в управлението.

— Надясно! — Брейдън изкрещя нова посока.

Мегън завъртя волана на дясно и изруга, когато Райдърът се разтресе и се блъсна във въздушната струя на миниракетата, която избухна дяволски близо до тях.

— Ракетен огън. Имаме стрелба. Мотоциклетите са оборудвани с ракети за близко поразяване, внимавай за отломки.

Младата жена завъртя волана, държейки натиснат педала на газта, когато тя и Райдърът подскочиха при рязкото падане върху равния терен.

— Приготви се за ускорение. — Тя натисна бутона, молейки се за още малко скорост. Само толкова, че да ги отдалечи от ракетите за близко поразяване.

— Ръководител за преминаване през 2-0-4 — нареди бодро Бригинс по комуникационния канал. — На няколко секунди разстояние сме. Дръжте се.

— Шибаняци. Кучи синове! — Брейдън ругаеше яростно, докато даваше изстрели през задния прозорец. — Тези мотоциклети имат защитни щитове, Мег. Натисни газта. Натисни газта.

— Горивото свърши — извика тя. Ускорителят беше угаснал.

— Натисни по-силно шибания педал. Единият се приближава, подготвя се за стрелба… Дясно! Дясно!

Мегън завъртя волана и изруга яростно, когато усети ракетния огън. Прекалено близо. Прекалено дяволски близо.

— Дръж се… — Ракетата мина покрай автомобила и удари отстрани, експлозията хвърли Райдъра във въздуха, блъсна го, след което го запрати обратно към земята с такава разтърсваща сила, че Мегън видя звезди.

Защитните системи отново свършиха работата си, коланите, които внезапно се разтегнаха от седалките, поеха силата на удара и ги задържаха на място. Но нищо не можеше да компенсира силата на взривната вълна.

Райдърът се приземи на една страна, гумите се въртяха. Тогава Мегън чу рев. Свирепа, животинска ярост. Звукът отекна в главата й и времето сякаш забави своя ход и започна да се движи с една далечна, неземна скорост, която накара младата жена да се бори да диша.

Затърси отчаяно контролния панел на седалките, за да се освободи и изсумтя, когато разпънатият колан и подплатените дръжки я пуснаха и я захвърлиха към пасажерската седалка.

Стрелбата продължаваше да бушува извън Райдъра. Мегън разтърси глава, опитвайки се да я проясни, докато не усети пистолета си.

Ето го. Пръстите й се обвиха около дръжката и тя запълзя към отворения заден прозорец. Брейдън вече го нямаше на седалката му, защитните колани бяха разкъсани. Трябваше да го открие.

И кой, по дяволите, беше изревал?

Мегън падна от прозореца на джипа, а лицето й се удари в земята, докато сетивата й се опитваха да се възстановят.

Един от мотоциклетите лежеше на една страна, мотоциклетистът беше проснат безжизнено на земята, а вратът му бе извит под неестествен ъгъл. Той вече не представляваше опасност за никой.

Още един рев разцепи въздуха, докато един хеликоптер се приближаваше с равномерен звук, завихряйки прах и мръсотия. Най-сетне откри Брейдън.

Очите й се разшириха. Той беше окървавен, ризата се разкъса на гърба му, когато се вкопчи в другия мотоциклетист. Не че имаше много борба. Докато Мегън гледаше изумено, Породата скочи, завъртя се във въздуха и едната му ръка се обви около врата на нападателя, а дланта на другата улови главата му. Едно бързо движение и мъжът беше мъртъв, преди Брейдън да се приземи на крака.

Главата му се отметна назад, устните му се разтвориха и още един рев изпълни въздуха. Острите му резци проблеснаха на слънчевата светлина.

Мегън се бореше да се изправи на крака, когато Брейдън сведе глава и погледът му я намери автоматично. Златистите ириси блестяха на фона на загорялото му лице, дивото му изражение се вряза в съзнанието й, докато се взираше в него, наблюдавайки го как започва да пристъпва бавно към нея.

Опасен. Примитивен. Приближи се към нея, пот, кръв и прах блестяха по голите му гърди, косата му се развяваше около него, а мускулите му бяха стегнати и изопнати до крайност.

Когато стигна до нея, не я дръпна към себе си. Ръцете му докоснаха раменете й леко, движеха се по нея проучващо, докато тя се олюляваше пред него. Секунда по-късно, очевидно успокоен, че е невредима, той я придърпа в ръцете си, сведе глава към рамото й и я ухапа.

Кучи син. Това хапане трябваше да спре.

Бореше се в прегръдките му, неясно осъзнавайки бръмченето на високите гласове зад нея. Ланс крещеше към баща й, първият спор, който някога бе чувала между тях.

В ухото й звучеше ръмжене, диво и прекалено примитивно.

— Пусни ме, ти ръмжащ, острозъб кучи син! — озъби се тя, когато Брейдън най-сетне надигна глава. Една капка кръв — нейната кръв — обагряше устните му.

Адреналинът бушуваше в тялото й, възбудата от това, че бяха оцелели, триумф, успех и огромно вълнение.

И точно сега той трябваше да демонстрира собственическите си чувства над половинката си. Тя не мислеше така.

Преди дори да осъзнае мисълта, ръката й се изтегли назад, пръстите й се свиха в юмрук и замахна към лицето му. Брейдън се дръпна назад, но не достатъчно бързо. Юмрукът й уцели окото му, не толкова силно, колкото можеше да бъде — в края на краищата, тя току-що бе катастрофирала с един Рейндж Райдър, което не бе точно детска игра. Но достатъчно силно, за да знае, че ще остави синина.

— Неандерталец — каза остро Мегън, докато той се взираше в нея изненадано. — Дръж вампирските си зъби далеч от шибания ми врат, преди да съм ти ги избила.

Младата жена издърпа ризата върху рамото си. За да бъдем честни, беше я ухапал там, а не по врата. Но тя не беше в настроение да бъде честна. Огледа се наоколо, намръщеният й поглед попадна върху двамата мъртви мотоциклетисти.

Подпирайки ръце на кръста си, Мегън пренебрегна скептичните мъжки изражения около себе си и се озъби яростно:

— Не можа да оставиш дори един за мен, нали, мъркащо момче? Поне един. Прекалено много ли искам?

Брейдън пое дъх — бавно и спокойно, след което кимна.

— Да, сладкишче. В този случай, един би бил твърде много. Смятай се за късметлийка, че ти позволих да караш. Обещавам, че това ще е последният път — ако изражението му означаваше нещо, за него пътуването е било също толкова лудо, колкото и за нея.

В очите му блестеше веселие със същата сила, с каквато пулсираше в нейните вени.

Мегън се усмихна — една бавна, широка усмивка изви устните й, преди погледът й да обхване останалите мъже, стоящи мълчаливо.

— Днес е един добър ден — кимна тя със смях. — Да. Дяволски добър. Сега, къде е онзи шибан Dragoon…

Шестнадесета глава

Мегън беше като онова проклето зайче, което Брейдън бе виждал по старите филми, които бяха привикнали да гледат в лабораторията. Как се наричаше?

Малкото розово същество с барабана? Нещо свързано с батерия? Енергично зайче? То продължава, и продължава, и продължава… Тя го удивляваше. По дяволите, онзи удар почти бе замаял мозъка му, нямаше нужда да му помага с юмрук по главата. И да добавим и факта, че докато не изчезна в една от спалните с лекарката на Породите, Елиана Морей, бе подскачала наоколо като Мексиканско бобче.

Не че я винеше, задето го бе ударила. Той все още не разбираше защо я беше ухапал. Импулсът да го направи бе толкова примитивен, толкова непреодолим, че дори не бе помислил да го игнорира. Беше я ухапал, след това също толкова бързо бе започнал да ближе двете малки дупчици, които бе направил на рамото й. Беше я маркирал и някакъв примитивен инстинкт бе настоял да я принуди да се предаде, поне по някакъв малък начин.

Не че Мегън някога се предаваше. Тя бе също толкова алфа личност, колкото и той, което обясняваше юмрука, който бе използвала срещу него. Тя знаеше какво означава това ухапване, всяко ухапване, точно както и той. Предявяване на претенция. Опит да приложи някакво подобие на контрол върху нея, ако не друго, поне факта, че тя все още е негова. Че хормонът, който ги свързва, ще продължи да изпълва организма й, да я кара да жадува за него толкова, колкото жадува за справедливост и приключения.

Вече наближаваше полунощ и всичко, което искаше да направи Брейдън, бе да успокои напрежението в главата си. Веднага след като се отърве от напрежението в слабините си.

— Брейдън, не можахме да намерим Dragoon. — Джонас излезе на верандата, където Брейдън лекуваше със студена бира пулсиращото си главоболие.

Прокара уморено пръсти през косата си, докато стоеше върху твърдата каучукова кучешка колиба, която песът на Мегън беше заемал, когато той за първи път пристигна в къщата. Покривът беше достатъчно равен да се седне на него, а страната — наклонена, колкото да опре крака си на нея. Брейдън бе готов да се обзаложи, че може да побере него и Мегън, да не говорим за този пес с размерите на вълк, който тя наричаше куче.

— Къде, по дяволите, можеш да скриеш един Desert Dragoon? — Брейдън поклати глава. Познаваше технологията, която общността на Породите притежаваше сега. Те биха могли да открият пословичната игла в купа сено, а не успяха да открият тежковъоръжен Dragoon в средата на една шибана пустиня?

— Може да бъде скрит в някоя от стотиците пещери. — Джонас пристъпи по-близо, сребристите му очи изглеждаха дяволски странно в тъмнината. Какво, по дяволите, беше той, все пак? Миришеше като лъв, но определено не действаше като такъв.

— Не ми харесва това, Джонас. Тези не бяха Койоти, бяха обучени като войници от Специалните части и бяха едни от най-добрите, срещу които съм се изправял. Имаха оръжия и превозни средства в засада на място, на което нямаха представа кога ще отидем. Знаеха маршрута, който ще поемем и Мегън се кълне, че само семейството й би могло да знае за него. А аз не мога да повярвам, че Ланс ще се опита да я нарани. По никакъв начин.

— Джейкъбс не е под подозрение — Джонас потвърди собствените си мисли. — Обаче съм съгласен с по-ранната ти преценка. Има и нещо друго тук, но проклет да съм, ако мога да го разбера.

Нито пък той. Брейдън бе преглеждал информацията отново и отново, но все още не бе намерил отговора. Би било по-лесно да отстранят Мегън по стотици различни начини. Защо чакаха? Защо атакуваха каньона, когато би било много по-ефективно да го направят по пътя натам? Едва ли не изглеждаше така, сякаш ги тестват. Сякаш Мегън е била тествана. Но за какво?

— Тя трябва да отиде в Убежището, Брейдън. — Гласът на другия мъж беше спокоен, твърд. — Може да не оцелее при следваща атака.

Брейдън подпря лакти на коленете си и се взря в тъмното стъкло на бутилката, която държеше. Хеликоптерът беше на малко разстояние от къщата, докато няколко екипа от Котешки породи наблюдаваха безшумно периметъра. Той ги усещаше в мрака, следящи къщата и тези вътре в нея.

Беше като в Убежището. Калън и неговите хора правеха всичко възможно да запазят планината повече като рай, отколкото като имение, но бдителността на Породите и готовността им да действат можеше да бъде усетена по всяко време на деня или нощта. Никой не се отпускаше, никой не забравяше факта, че Съветът по генетика и обществата Пурист работят срещу тях и само чакат някой да допусне и най-малка слабост в защитата им.

Не беше затвор, но, по дяволите, ако не се чувстваше затворен там. За Мегън щеше да бъде по-лошо. Беше я видял вчера. За първи път, откакто бе нахлула стремглаво в живота му, той наистина я бе видял. Очите й сияеха, бурният огън на битката пламтеше в тях. Тя живееше за приключенията. Обичаше битката, препускащия адреналин, победата.

Точно както и той.

И беше видял нещо друго, нещо, което бе осъзнал едва през последните няколко часа. Мегън имаше подходящите щитове, тези, които държат вредните въздействия и позволяваха на информацията да премине. Днес ги бе използвала инстинктивно, препускайки през планината като безразсъден дявол от ада, инстинктивно завъртайки волана, управлявайки безпрепятствено през най-лошата стрелба, както и през естествените препятствия. С малко тренировки, тя щеше да се научи да използва тези щитове, както и дарбите си, със смъртоносна ефективност. Можеше да стане идеалния партньор, щеше да бъде перфектната половинка. Но никога нямаше да оцелее в Убежището.

Брейдън надигна бирата си и я допи лениво, преди да завърти бутилката между пръстите си.

— Тя няма да отиде — каза най-сетне тихо.

— Или ти няма да й позволиш? — попита Джонас с мрачен глас. — Тя ще умре в тази пустиня, Брейдън, и ти ще си отидеш с нея. Позволи й да направи избор.

— Мислиш ли, че не я познавам, Джонас? — Той сдържа гласа си нисък, потискайки гнева, който другият мъж би поставил под въпрос, и се опита да си припомни, че работата на Джонас е да защитава общността на Породите като цяло. Мегън беше половинката на Брейдън. Способна да роди в бъдеще. Това определено щеше да попадне под защита.

— Смятам, че не мислиш това — каза Джонас внимателно.

Брейдън долови лека нотка на забавление в коментара му. Това не бе първият път, когато бе обвиняван в подобно нещо.

— Ще я попитам. — Дължеше й го.

Опипа синината на окото си. По дяволите, едва ли не се страхуваше да не й даде избор. Дори когато трепереше на краката си, тази жена притежаваше силен удар.

— Не я питай, Брейдън. — Гласът на Джонас се втвърди. — Завържи я и напъхай задника й, както и своя, в хеликоптера. Ще разберем това по друг начин. Дръж я в безопасност.

Брейдън завъртя бутилката между дланите си, преди да обърне глава и да погледне другия мъж. Беше ли егоист? Дали неговата нужда да бъде свободен надхвърляше нуждата да защити половинката си? Жена си?

— Брейдън, те ще я убият. — Гласът на Джонас вече беше по-суров, по-решителен.

— Казах, че ще я попитам. — Той се облегна на къщата и се взря в нощта. — Не можеш да кажеш на една жена просто така да не прави нищо, Джонас — изсумтя Брейдън. — Тя ще ти отреже топките и ще ти ги хвърли в лицето.

Поклати глава при тази мисъл. Мегън го докарваше до лудост, възбуждаше го толкова силно, че той щеше да умре, ако тя не го стопли. Бог да му е на помощ, тя стопляше всяко ъгълче на душата му и той дори не го бе осъзнал, докато онзи шибан Райдър не бе полетял и копелетата с мотоциклетите не бяха открили огън по беззащитния автомобил.

Беше се хвърлил към първото копеле, счупвайки врата му, преди да скочи към второто. Ярост кипеше в кръвта му, червена мъгла от гняв, различен от всичко, което някога бе изпитвал, се обви около него.

Докато убиваше втория, Мегън се бе измъкнала от проклетия Райдър и гледаше към него замаяна. Олюляваше се на краката си, но беше жива. А той я бе ухапал.

Брейдън поклати глава объркано, когато си спомни първичния импулс. Той се бе надигнал от вътрешностите му, бе преминал през тялото му и Брейдън бе действал. Без мисъл, без разкаяние, единственият му инстинкт бе да впие зъбите си в уязвимата плът на рамото й, а жлезите на езика му да излеят гъстия си хормон в раната.

— Какво знаеш за чифтосването, Джонас? — Той трябваше да се бори да остане спокоен, макар и спокойствието невинаги да бе лесно за постигане, без значение на ситуацията. — Защо, по дяволите, продължавам да я хапя?

— Ела в Убежището и ще го обсъдим — предложи Джонас равно.

Безочливото изнудване накара Брейдън да му хвърли студен поглед. Джонас беше едно манипулативно копеле, нямаше никакво съмнение в това. Но Брейдън нямаше намерение да му позволи да манипулира Мегън.

— Ние никога не сме се борили, Джонас — каза тихо и замислено. — Сблъсквали сме се един или два пъти, но никога не сме се карали наистина. Не го предизвиквай сега.

Напрежението се сгъсти между тях. Джонас бе негов началник. През по-голяма част от времето, Брейдън си вършеше работата и обикновено се съгласяваше с него за това как трябва да бъде свършено нещо. Досега.

— Кажи ми какво става, човече. — Тътнещото ръмжене в гърлото му бе нещо, което той изглежда вече правеше често.

Нещо, което бе правил рядко преди. Мегън не му оказваше добро влияние.

— И ми кажи веднага.

Джонас въздъхна тежко.

— Не сме сигурни, Брейдън. Прекалено много неща все още не са ни известни. Ухапването по рамото освобождава хормона в тялото на половинката по-бързо. Не знаем много, за момента това е всичко. Но учените на Съвета също го знаят. Умират да сложат ръце върху някоя половинка на Порода. И ще го направят, рано или късно.

Тогава значи ги тестваха. Войниците, които ги нападнаха, бяха изпратени от Съвета, Брейдън не се съмняваше в това. Но сега започваше да подозира, че смъртта на Мегън не е всичко, което те искаха. Бяха предположили чифтосване, би било невъзможно да не са, ако са били информирани за тази възможност.

Опитваха се да видят дали половинките са по-ефективни, дали способностите на Мегън са по-силни в негово присъствие, дали тя може да бъде използвана срещу него и обратното. Това бе начинът, по който работи Съветът по генетика. Те проучваха всяка сила и слабост, тестваха и измъчваха, докато обектите умираха, или просто ставаха прекалено вцепенени, за да ги е грижа дали са мъртви или не.

Което означаваше, че залозите са вдигнати, както и опасността.

Доктор Елиана Морей беше Порода с тъмнокафяви очи и къса кестенява коса. Беше висока, почти метър и осемдесет, със състрадателно изражение и твърд като стомана глас, когато нещата не се развиваха по нейния начин. Но въпреки симпатичния й вид, тя караше Мегън да се чувства неудобно.

— Имам нужда да си в Убежището — каза докторката, когато взе последния флакон кръв и го прибра в чантата си. — Скоро пробите няма да бъдат достатъчни. Трябва да следим внимателно признаците на разгонването и да ги сравним с останалите.

Убежището не беше място, в което Мегън искаше да се затвори. Беше гледала репортажите за силно охраняваното имение на Породите, база създадена за нуждите им, и не мислеше да се крие там. Не можеше да се справи с това да бъде наблюдавана по този начин, ден след ден, знаейки, че в момента, в който излезе от онези порти, неизвестен брой хора ще я фотографират, профилират и ще се опитват да определят нейните слабости, както журналистите често правеха с Породите и техните съпруги.

— Всичко е наред. — Мегън потърка ръката си, преди да стане от леглото и да тръгне вдървено към робата, която бе оставила върху стола. — Тук съм добре.

Тя живееше за приключенията. Сдържа усмивката си, оценявайки чистото веселие от гонитбата по-рано и мисълта, че без значение колко близо бяха преследвачите им, те бяха спечелили.

— Разгонването е различно при теб. — Доктор Морей седеше удобно в края на леглото и я наблюдаваше с леко объркване. — Хапането обикновено се прави рядко, и то само по време на сексуални контакти. Брейдън е първата мъжка Порода, която хапе извън тези ситуации. Захапката също е различна. По-дълбока от нормалното и ако не греша, което обикновено не се случва, хормонът, който инжектира в теб, е по-мощен. Ароматът около ухапването е по-силен, отколкото при останалите. Това ще увеличи инстинктивните отговори и емоции. Бъдете внимателни с това, особено когато е намесен гняв. Изглежда гневът и възбудата са двата отговора, като възбудата кара гневът да се засилва. Преценката може да бъде възпрепятствана в някои случаи и това невинаги е лесно за контролиране.

Без майтап? Но колкото и да бе странно, ухапването не болеше.

Мегън се протегна и потърка мускула, като сви рамото си. Това бе единственото място по тялото й, което не бе възпалено.

— Вече започва да оздравява — посочи докторката. — Това също е странно, като се има предвид дълбочината на ухапването. Не мога да направя подходящите тестове по този начин, Мегън. И доколкото мога да видя какво става, нямам представа какво го причинява.

— Питай Брейдън — изсумтя тя. — Той е този, който ме ухапа.

Не беше ничий лабораторен експеримент и нямаше да започва сега. Може би по-късно, поправи се тя.

— Ако Джонас е научил нещо от него, щеше да ме уведоми. — Морей сви грациозно рамене. — Ще взема пробите, от които се нуждая от Брейдън, преди да си тръгна, но това не е достатъчно. Имам нужда от теб в лабораторията.

Да, Мегън се обзалагаше, че бе така. Погледна внимателно другата жена, чувствайки се неудобно от лишената от емоции същност, която усещаше в доктора.

— Това трябва да свърши тук — въздъхна най-сетне уморено. — Криенето няма да помогне, без значение извинението, което ние използваме. А аз съм уморена от криене. Когато това приключи, може би ще ви погостувам за известно време.

Доктор Морей я погледна спокойно.

— Можеш да умреш тук, и ние никога няма да научим какво е причинило аномалиите, които показваш. Само първоначалният преглед показва няколко различия между теб и другите половинки от Убежището. Хормоните на Брейдън реагират по различен начин, отколкото тези на другите Породи. Трябва да изследвам това.

— Разполагаш с кръв, кожа, вагинална проба, слюнка и множество други проби, за да продължиш. — Мегън скръсти ръце на гърдите си, докато се взираше в доктора. — Това ще трябва да е достатъчно.

Неохотна усмивка изви тънките устни на другата жена.

— Не се предаваш лесно, нали, г-це Фийлдс? — попита тя.

— Понякога твърде много — призна уморено Мегън. — А ти отбягваш да ми кажеш какво означава това ухапване. Какво, по дяволите, става?

Доктор Морей сви устни за миг.

— Хормонът, който ние носим по време на разгонването, има някои специфични свойства — призна тя. — С течение на времето, а то е различно от разгонване до разгонване, той започва да засяга половинката, която не е Порода на генетично ниво. Ухапването днес… — жената сви рамене и махна с ръка объркано. — Това никога не се е случвало преди. Но съм забелязала при другите женски, че тяхната скорост на оздравяване нараства след разгонването, както и нивата на имунитета им. Аз подозирам, че е инстинктивно действие, в резултат от крайността на ситуацията. Ще знам повече, след като изследвам нивото на хормона в слюнката и спермата на Брейдън.

Очите на Мегън се разшириха и тя преглътна тежко.

— Той се съдържа и в спермата ли? — Представата за нея на колене, а пенисът на Брейдън се излива силно в устата й, проблесна пред очите й.

— Нивото на хормона всъщност е много по-високо там.

Докторката кимна и затвори чантата, в която държеше пробите и започна да събира инструментите си за мъчения.

— Особено в шипа. Силата на хормона там е невероятно висока от няколкото проби, с които успяхме да се сдобием. — Краткият, подигравателен смях, който издаде докторката, когато Мегън я погледна, беше леко горчив. — Почти е невъзможно да се вземат проби от шипа. Имахме късмет с Меринъс, веднъж. Хормонът се движи толкова бързо в утробата, че е почти невъзможно да се получи проба. По някаква причина, шипът се появява само когато е във вагината — тя сви рамене философски. — Това е предизвикателството в професията ми, предполагам.

Мегън предпочете да замълчи. Нямаше начин да разкаже за оралната доза сперма, която бе получила. С нейния късмет, щеше да бъде завлечена в Убежището толкова бързо, че главата й ще се замая, както и тази на Брейдън. Не искаше да има нищо общо с Убежището точно сега, въпреки вината, която я изпълваше. Породите заслужаваха свободата си и заслужаваха да знаят повече за онова, което природата им бе дала. Но тя знаеше, че опасността около нея само ще се засили, ако не се разреши проблемът сега.

Мегън прочисти гърлото си предпазливо.

— Е, може би ще имате късмет един от тези дни.

— Можем само да се надяваме — изсумтя докторката. — Дотогава ще правим най-доброто, на което сме способни. Един ден ще разберем всичко.

Мегън кимна с това, което считаше за впечатляваща сериозност. Усещаше как предателска червенина се надига под кожата й и знаеше, че докторката, като проклета Порода, няма да има абсолютно никакви проблеми…

— Това наистина ще помогне, скъпа моя, ако поне ми дадеш информацията, от която се нуждая. — Елиана й хвърли поглед с крайчеца на окото си, като се наведе над чантата и се заигра със закопчалката. — Аз знам как да си държа устата затворена в интерес на науката, да знаеш.

Мамка му.

Мегън отвори широко очи.

— Казах ти всичко, което знам — даде дума тя, докато се бореше с предателските признаци на лъжата.

— Нищо повече? — Елиана изви вежди любопитно. — Странно, като започнахме да говорим за шипа и нивата на хормона, пулсът ти скочи до небесата. Брейдън някога споменавал ли ти е, че увъртанията имат миризма?

— Всъщност каза, че лъжата има — отвърна Мегън спокойно.

Елиана се усмихна свенливо.

— Може да се каже, че отричането има много форми — посочи тя. — Както и лъжите. И ароматът се променя при всяка. Можеш да пазиш тайните си само толкова дълго, Мегън. В крайна сметка, ще трябва да се изправиш пред последиците от разгонването и въздействията му върху твоето тяло. Като криеш от мен информацията за случилото се, няма да помогнеш на никого и чисто и просто ще ни затрудниш, и няма да можем да помогнем на теб и на Брейдън.

— Двамата сме способни и сами да се справим отлично. — Мегън се намръщи заради ловкото мъчение. — Няма да се затрудним, ще се справим без проблеми.

— Много добре. — Докторката наклони глава в леко, подигравателно кимване. — Ще те оставя на мира, за да се поуспокои половинката ти. Джонас доста добре умее да пробужда гнева му.

Раменете на Мегън увиснаха.

— Да, чух ги.

Елиана я стрелна с дискретен, проучващ поглед, преди да свие устни и да тръгне към вратата.

— Тогава те оставям на неговите грижи — каза тя отново. — Ако имаш нужда от мен, Брейдън само трябва да се свърже с Джонас и аз веднага ще дойда. Въпреки че е препоръчително да дойдете в Убежището. — Жената улови дръжката на вратата, погледна през рамо и прониза Мегън недоволно. — Това може да означава повече от само твоя живот. Може да повлияе и на останалите също.

— Елиана… — Мегън запази гласа си тих, когато докторката спря на вратата. — Активността на хормона в шипа…

— Да? — Докторът я погледна тихо и спокойно.

— Може би… — Тя прочисти гърлото си. — Може би е различна, ако е предаден по различен начин. — Усети как по лицето й плъзва топлина. По дяволите, беше трудно. — Вместо вагинално, имам предвид.

— Орално? — Очите на Елиана се присвиха, когато Мегън кимна рязко. — По някаква причина — продължи тя, — докладите, които имаме от чифтосаните двойки показват, че мъжете не си позволяват еякулация по време на орален секс.

Мегън се покашля отново.

— Може би Брейдън просто е странен.

Толкова за неудобството. Да каже на тази жена за удоволствията, които двамата с Брейдън споделяха, не беше лесно.

— Благодаря ти, Мегън. — Докторката позволи на мимолетна усмивка да премине по устните й. — Ще добавя това в личните си бележки, за да проведа допълнително изследване. Но все още имам нужда от теб в Убежището възможно най-скоро. За твоята собствена безопасност, ако не друго.

С тази уклончива забележка, тя завъртя дръжката на вратата и излезе от стаята. Сега Мегън трябваше да се отърве от семейството си.

Хеликоптерът се издигна над пустинята, двигателите му бяха приглушени, когато закръжи за секунда, преди да поеме обратно към имението във Вирджиния. Елиана седеше отзад, чантата й с кръв, сперма и проби от слюнка, беше внимателно закопчана в едно отделение за съхранение до нея. Матова лампа осветяваше вътрешността отгоре и хвърляше сенки по пода, когато Джонас излезе от пилотската кабина и седна лениво срещу жената.

— Хормоналните промени са много по-видими при нея. Брейдън не е губил времето си да я маркира.

Елиана срещна напрегнатите очи на Джонас. Те бяха призрачни. Не, бяха дяволски страшни.

— Не мога да бъда сигурна без подходящите изследвания — въздъхна тя примирено. — Но всички доказателства клонят към това. Ухапванията, които той й е нанесъл, може би имат много общо с това. Те са достатъчно близо до югуларната вена, за да се гарантира, че хормонът е предаден директно в кръвта. Слухът й е по-остър, както и способността й да оздравява. Ще знам повече, когато получа пробите от лабораторията, но предполагам, че хормонът, който Брейдън носи, е по-мощен от нормалното.

— Защо? — дори гласът му бе опасен.

— Той е един от малкото, чиято лъвска ДНК е по-силна, отколкото учените очакваха. — Жената сви рамене. — Това е една от причините да е успял да избегне по-тежките наказания в лабораториите и да достигне по-висок статус на убиец, както добре знаеш. Предполагам, това би обяснило защо хормонът е по-мощен. Има смисъл.

Ръмженето, което отекна в гърдите на Джонас беше ужасяващо за слушане. Това не бе нормален звук на недоволство, който един мъжки лъв може да издаде. Но от кого бе разстроен — от нея или от Брейдън?

Най-вероятно от нея, изглеждаше особено съсредоточен върху нея напоследък.

— Не се преструвай на тъпа, Елиана — изръмжа той, показвайки резците си заплашително. — Защо ще иска да я хапе по този начин? Брейдън действа по инстинкт, мога да усетя това и сам. Но защо?

Тя се втренчи в него замислено.

— Не знам, освен ако хормонът и собствените му инстинкти се опитват да преодолеят противозачатъчните. При предишните човешки половинки генетичните различия след зачеването са довели до по-висок имунитет и способности за излекуване. Това може да бъде някакво примитивно балансиране. Един от начините за осигуряване на зачеване или хормоналният баланс, който ще позволи това оздравяване и по-висок имунитет. Подозирам, че е последното. Мегън вече показва по-висока сетивна чувствителност. Слух, зрение. Предполагам, че това е един от малките трикове на природата, за да гарантира, че половинката му има всички предимства да се бие до него.

И другите хора биха били заинтересовани да научат това.

Елиана осъзнаваше много добре опасността, в която би могло това да постави половинката на Брейдън. Досега чифтосаните двойки стояха в Убежището за своя собствена безопасност и за да дадат възможност да бъдат направени огромен набор от изследвания, необходими за проучването на феномена чифтосване.

Брейдън и Мегън никога нямаше да останат в Убежището.

Брейдън беше буен като вятъра, както винаги бе бил. И изглежда неговата половинка не се различаваше по нищо от него.

— Имаме нужда от нея в Убежището. Цената е без значение — информира я Джонас хладно, гневът му очевидно бе насочен към Брейдън, не към нея.

— Тя няма да дойде. — Елиана бе сигурна в това.

Някои Породи бяха такива. Лишаването от свобода само ги правеше по-опасни, по-избухливи. Това бе една от причините, поради които някои от най-добрите им бойци бяха загинали в лабораториите.

Съветът не бе в състояние да ги контролира.

Елиана се смяташе за способен боец, интелигентна, силна жена. Но Джонас я ужасяваше.

— Искам тези резултати бързо — каза той тихо, гласът му бе студен, повелителен, докато я гледаше със зловещите си, сребристи очи. — Много бързо, Елиана. Ясно ли е?

— Да. — Тя се бореше да запази ума си празен, а емоциите — под контрол. Правеше това от години, от толкова дълго време, че никой не бе способен да я уплаши, допреди Джонас. — Разбрах.

— Много добре.

Елиана го проследи как се изправи на крака с едно силно, плавно движение, едновременно грациозно и опасно, и тръгна отново към пилотската кабина. Когато тънкият панел между двете помещения се затвори с плъзгане, тя пое дълбоко дъх. Той искаше резултати, но не повече, отколкото тя. Това можеше да предопредели разликата между нейната свобода и собственото й унищожение.

Разгонването не можеше да остане скрито задълго и тя знаеше, че това безпокои Кабинета на Породите. След като изтече информацията за повишения имунитет и сетивни способности на половинките, които не са Породи, и съмненията за забавяне на стареенето, общественото мнение можеше да се обърне срещу тях с насилие, което Убежището можеше да не преживее.

Докато Породите представяха себе си като слаби, неспособни да се борят срещу злия Съвет и обществото Пурист, светът щеше да гледа благосклонно на тях. Те не бяха опасност или заплаха. Но след като истината излезе наяве, само Бог знаеше какво ще се случи.

Въпреки че водеха една изгубена битка. Сред журналистите вече се зараждаше съмнение. За почти десет години, нито Калън Лайънс, нито неговата половинка Меринъс, показваха признаци на стареене. Белегът на чифтосването на раменете на половинките бе виждан няколко пъти и различните учени коментираха това. Няколко от учените на Съвета, заловени по време на спасяването на Породите, когато новината се появи за първи път, бяха разкрили подозренията си относно чифтосването, въпреки че никой не знаеше цялата истина за това.

В момента, Убежището бе единственото им сигурно място. Старото аристократично южняшко имение бе заобиколено от няколко стотици акра залесени площи и осигуряваше на Породите стабилно, безопасно убежище. Те стояха в собствената си територия, вместо да изпълняват задачите, за които военните или законодателните власти ги търсеха, и рядко се смесваха с обществото. Въпреки че Елиана знаеше, че това няма да продължи много дълго.

След като Породите се приспособяха към свободата и техните тела и умове бъдат излекувани от жестокостите, причинени им в лабораториите, те щяха да се раздвижат. Такава бе природата на звяра. Нуждата да разшири хоризонтите си, да се обвързва, да се чифтосва, да образува свой Прайд.

Тогава щяха да започнат истинските битки. И именно от тези битки се страхуваше Елиана. Борбата за оцеляване изглеждаше като детска игра в сравнение с онова, което се боеше, че предстои.

Седемнадесета глава

Брейдън винаги бе смятал себе си за повече човек, отколкото животно. В състояние да мисли, преди да действа. С ясно съзнание. Спокоен. Стегнат. Докато не срещна Мегън. Инстинктът бе взел превес от мига, в който спря очите си на нея. Осъзнаването на тялото му бе мигновено. Ерекцията, която изпълни дънките му в този миг, беше нещо много тревожно. Инстинктите, надигащи се вътре в него сега, бяха примитивни. И също както ухапването на рамото й след нападението, неконтролируеми. Той нямаше желание да ги контролира. Що се отнася до Мегън и глада му към нея, той откри, че няма воля да се съпротивлява.

Брейдън погледна към нея през всекидневната и видя умората и изтощението, налегнали тялото й. Тя трябваше да се сгуши в леглото си под всички онези пухкави одеяла и да спи толкова дълго, колкото той може да й позволи. Но Брейдън знаеше, че сънят ще трябва да дойде по-късно.

— Трябва да почиваш — изръмжа Породата. — Напрягаш се прекалено много.

— Това не се ли отнася и за теб? — попита го тя с престорена сладост. — Ти би могъл да даваш уроци по инат, Брейдън.

Тази нощ щеше да й покаже, какви уроци може да дава, само дето нямаше да са по инат. А по подчинение. Да научи цената, която трябва да бъде платена, когато възбужда животното, което се криеше точно под тънкия слой човечност. Да му се подчинява.

Коремът му се стегна, всъщност се усука от болка при спомена за съзнателното неподчинение, когато той й нареди да остане скрита при скалите. Брейдън искаше да направи нещо повече от това да провери ситуацията — да извади от строя войниците, ако е възможно, ако сигурността го позволява, след това да се върне за нея.

Нямаше представа как ще реагира тя в подобна ситуация, или какво точно показват досиетата от обучението й в Академията.

Ако се бяха забавили дори секунда повече, преди да достигнат до прикритието на Райдъра, тя можеше да бъде сериозно наранена или заловена от врага.

Мегън бе рискувала не само собствения си живот, но и неговото психично здраве. Нямаше да позволи това да се случи отново.

— Защо се взираш в мен по този начин? — неподчинението в гласа й накара животното вътре в него да полудее.

— Ти не ми се подчини днес, Мегън — в тона му имаше опасен тътен. — Преди да успея да преценя силните и слабите ти страни, ти не се подчини, поставяйки в опасност не само моя живот, но и твоя собствен.

— Все още си ядосан за това? — Мегън го погледна невярващо. — О, наистина, Брейдън. Не е ли време да го преодолееш? Знаех какво правя.

— Но аз не — посочи той, гласът му беше мек, с изключение на дрезгавия тътен точно под думите му. — Нямах представа какво правиш или на какво си способна. Казах ти да не мърдаш, половинке.

Очите й се присвиха в отговор на репликата му.

— Аз не съм кученце, на което да нареждаш, Брейдън — информира го хладно. — Но това не е най-належащият ни проблем. Трябва да се обърне внимание на твоя глупав хормон.

Това беше прекалено. По-раншното й неподчинение бе преминало границите, които Породата не знаеше, че съществуват за него. А сега и това.

Преди Мегън да успее да направи друго, освен да ахне, Брейдън се оказа пред нея. Пръстите на едната му ръка уловиха косата й и яростно издърпаха главата й назад, лицето му се сведе и устните му се впиха в нейните.

Брейдън позволи на езика си едно бързо близване по устните й, преди да ги раздели насилствено. Тогава проникна дълбоко в устата й и се обви около нейния език, когато усети устните й да се стягат около него и чу възбудения й стон.

Подутите жлези от долната страна на езика му пулсираха и туптяха, докато изливаха сладкия си опиат в устата й, изпълвайки я, подготвяйки я. И Мегън го пое с нетърпение, копнееща за още.

Тази нощ тя трябваше да научи кой ръководи и кой трябва да следва. Тази нощ щеше да научи кой е алфа и кой бета. Тази нощ щеше да стане повече от просто негова половинка. Притискайки я плътно към себе си, Брейдън плъзна свободната си ръка надолу по извивката на гърба й до изкусителните извивки на дупето й. Гладът, който го заля, когато пръстите му обхванаха едното полукълбо, го шокира до дъното на душата му.

Това, от което имаше нужда той, никога не бе искал от друга жена. Крайно подчинение, първично приемане на неговото надмощие. И, за бога, щеше да го има. Пръстите му се стегнаха върху извивката, а другата му ръка се плъзна от косата й към другото полукълбо, обхвана го и бавно я разтвори. Мегън се изправи на пръсти и ноктите й се забиха в материята на тениската му, като простена слабо в устата му.

Брейдън тласна бавно езика си между устните й, движейки се в устата й, докато се бореше да изцеди и последната капка топлина от езика си. Искаше тя да поеме всичко, имаше нужда от това. Искаше я дива, обезумяла от сексуално напрежение, както бе той. Отчаяно да се нуждае от докосването, което той може да й даде.

— Брейдън. Господи, какво правиш с мен? — Мегън се хвана за него, когато устните му се откъснаха от нейните, ръцете му стискаха дупето й, разтваряйки полукълбата, позволявайки й да почувства огненото удоволствие, разпространяващо се постепенно към тесния вход там.

Мъжът не й отговори. Вместо това я вдигна на ръце, прекоси всекидневната и започна да изкачва бързо стълбите. Вече бе оставил на нощното шкафче всичко, от което се нуждаеше — подготовка за това, което щеше да настъпи тази нощ.

Мегън се взря в суровите, диви черти на лицето, изумена от сексуалността му. Изражението му би трябвало да я плаши. Начинът, по който очите му блестяха от ожесточен глад, острите ъгли на лицето му, които демонстрираха само гняв или неговата… неговата примитивна аура на господство.

Това я шокира до дъното на душата. Той беше бесен. Мегън знаеше това от мига, в който я бе ухапал, зъбите му потънаха в рамото й, опитвайки се да я задържат неподвижна, докато ръката му се движеше бързо по тялото й след катастрофата.

Още не бе преодолял гневът. Мегън бе почувствала как нараства, променя се и се задълбочава вътре в него, докато тя беше на преглед при доктора.

Усещанията бяха достигнали до нея от другата стая, дори когато тя спореше със семейството си. Това предизвика възбуда, с която дори хормонът, който изпълваше целувката му, не можеше да се конкурира.

— Мислех, че мога да се избавя от тази нужда за теб — изръмжа Брейдън, когато влезе в спалнята и я хвърли на леглото, взирайки се в нея яростно. — Докато мастурбирах за онези шибани тестове, реших, че мога да излея страха и гнева в проклетия флакон и да облекча нуждата вътре в мен. — Той издърпа тениската през главата си и я метна настрани, преди да свали ботушите си също толкова бързо.

Мегън можеше само да се взира в него, шокирана от дълбокия баритон на гласа му толкова, колкото от думите му и реакцията й към тях. Представи си го как лежи в гостната й с дебелия си пенис, обвит от пръстите му, докато се самозадоволява, и усети как гъстите й сокове потичат от горещата й вагина.

Панталоните му последваха останалите дрехи. Мегън преглътна тежко при вида на главичката с цвят на синя слива и яростното туптене на здравата, твърда плът. О, да, той беше напълно бесен и младата жена се запита дали някой от тях ще преживее това разгонване.

— Ела тук! — Брейдън коленичи на леглото, ръката му улови косата й и я придърпа към него.

Мегън знаеше какво иска той. Можеха да обсъдят средствата му за постигане на желаното по-късно, както и последствията, до които могат да доведат. Тя не беше забравила информацията от доктора. Но също така не бе забравила и вкуса му. И имаше нужда от този вкус. Устните й се разтвориха и се разтегнаха около широката главичка, когато тя се плъзна в устата й.

— О, да — изръмжа Породата. — Смучи пениса ми, бейби. Засмучи го дълбоко, докато аз си играя с красивите ти гърди.

Мегън изскимтя около плътта му, когато той дръпна роклята й и ръцете му обхванаха гърдите й, а пръстите му започнаха да подръпват и стискат твърдите зърна. Усещането се изстреля от зърната към клитора й и тя засмука пениса му ненаситно, дланите й галеха коравия ствол, докато тя стенеше жадно. Изви се в ръцете му, когато ерекцията му започна да се тласка към устните й.

Кръвта запрепуска в тялото й и сякаш завря във вените й, когато тя усети как хормонът подсили възбудата й. Това я изумяваше, да го усеща как пронизва нервните й окончания, наелектризира плътта й и я кара да гори.

Пръстите й погалиха твърдата дължина на пениса му, докато тя смучеше и ближеше пулсиращата главичка, стенейки от вкуса му. Свеж. Див. Вкусът на морски ураган.

— Прекрасно. — Мегън отвори очи и вдигна поглед към него.

Измъчена гримаса разкриваше смъртоносните резци от двете страни в устата му, докато той гледаше как пенисът му обладава нейната уста бавно и спокойно. Мегън докосна долната страна с език и видя как очите му пламнаха. При следващия тласък, тя изви език и го насочи към мястото, където шипът пулсираше точно под копринената кожа. Твърдата плът потръпна в хватката й, а от устните на Брейдън излезе примитивно ръмжене. Дрезгавият звук я прониза и накара утробата й да запулсира, стегна вагината й и соковете й се изляха по подутите устни. Ръцете му стиснаха косата й, задържайки я неподвижна за проникването му.

— Достатъчно! — грубата заповед накара Мегън да започне да се съпротивлява в ръцете му, борейки се да задържи пулсиращата главичка на ерекцията му в устата си.

За секунди, Брейдън успя да съблече халата и късата й рокля. Голото й тяло беше влажно от пот и изтръпнало от желание за докосването му. Мегън коленичи на леглото пред него.

— Моя си! — заяви Породата повелително, доминиращо. — Разбра ли ме, Мегън? Моя. Няма да пренебрегваш заповедите ми по такъв начин отново — тонът на гласа му проникна през сексуалната мъгла, замайваща съзнанието й.

— В мечтите ти, лошо момче — изгука тя.

Брейдън се стегна. Погледът й се стрелна към пениса му и от устните й се откъсна одобрителен звук. Изглеждаше по-твърд, зачервен и дебел, и копнеещ за докосването й. Мегън се протегна към него и се намръщи, когато Брейдън улови ръцете й и ги задържа на разстояние от плътта си.

— Излъжи ме, Мегън — изръмжа той. — Кажи ми, че ще се подчиниш следващия път. Че никога няма да направиш нещо толкова глупаво отново.

Да. Добре. Тази лъжа щеше да изпрати светкавица, която да прониже и двама им.

Вместо това, Мегън сви устни и му изпрати лека въздушна целувка.

— Вместо това, какво ще кажеш да обещая, че ще бъда внимателна следващия път? — Нямаше начин да му обещае да се откаже от свободата, която бе открила с него.

Очите на Породата се присвиха. Погледът му предизвика опустошителни тръпки по тялото й, когато утробата й се сгърчи при обещанието за отплата.

— А какво ще кажеш, аз да ти покажа защо ще ми се подчиниш следващия път? — гласът му бе дълбок, мрачен. Толкова чувствено груб, че почти накара дъхът й да секне.

— Хмм, защо просто не пристъпиш напред и да дадеш най-добрия си изстрел, любими. — Тя се раздвижи, излегна се на леглото и прокара ръка по корема си, спирайки на един дъх разстояние от влажните къдрици между бедрата си. — Сигурна съм, че ще обърна внимание.

Мегън знаеше, че трябва да се тревожи. Това не беше ли, както някои казват, да събудиш спящ лъв? Не, тигър. Тя се усмихна бавно при тази мисъл, докато гледаше как очите му потъмняват, чу опасното, примитивно ръмжене, което излезе от гърдите му. Както и да е.

Пръстите й се придвижиха по-ниско и разрошиха меките къдрици между бедрата й, докато Брейдън я наблюдаваше нетърпеливо. Може би просто можеше да го накара да забрави за наказанието. Пръстите й потънаха по-навътре и клепачите й трепнаха от наслада.

— Продължавай. — Пръстите на мъжа се обвиха около пениса му и го погалиха бавно, докато тя потапяше своите във влажната цепнатина. — Покажи ми какво ти харесва, бейби. След това аз ще ти покажа какво ще получиш.

Мегън изпъшка, когато пръстите докоснаха клитора й, а бедрата й потръпнаха, щом огънят се разпростря към корема й.

— Позволи ми и аз да те докосна — помоли тя; умираше да усети как пенисът му се излива в устата й, как дивият вкус на спермата му я издига до невероятни висини на възбуда, на удоволствие.

— Какво ще кажеш, аз да го направя вместо това. — Брейдън се приближи до нея, легна на една страна и главата му се сведе над едното втвърдено, заострено зърно.

Мегън едва не изкрещя, когато зъбите му захапаха нежното връхче в мига, в който ръката му покри нейната и притисна пръстите й по-плътно към женствеността й.

— Достави си удоволствие сама — нареди той дрезгаво. — Искам те обезумяла, Мегън. Полудей за мен, бейби.

Пръстите й пронизаха подутата плът на вагината й и гърбът й се изви на леглото. Беше невероятно. Устата върху гърдата й засмукваше тъмното връхче с болезнена чувственост, докато собствените й пръсти потъваха в чувствителната й вагина.

Мегън потръпна, разтресе се от силните тръпки на усещането, което я прониза. Дланта й се притисна към клитора, увеличавайки напрежението, удоволствието, докато изгарящите вълни се превърнаха в огнено кълбо и я заляха, оставяйки я задъхана.

— Колко красиво — изръмжа Породата, близвайки за последен път зърното й, преди да плъзне устните си надолу към корема й и да отдръпне пръстите й от подутата плът, която галеха.

Един скимтящ стон се откъсна от устните й, когато той поднесе пръстите й към устата си и облиза хлъзгавия сок от тях, преди да положи ръката й отстрани до тялото й и да се премести по-надолу.

Мегън можеше само да гледа, когато Брейдън разтвори бедрата й и се намести между тях. Сведе глава по-ниско и прокара език по влажната цепка. Плъзна се нежно по болезнено чувствителната пъпка на клитора й. Бедрата й трепнаха, а от устните й излезе стресната въздишка и пламъците започнаха да се надигат отново. Мегън не можеше да получи достатъчно от него — дори в разгара на опасността, тялото й жадуваше за неговото, овлажняваше се за него, и никога нямаше да й позволи да забрави къде може да намери удоволствието.

— Шшш… — мекият, напевен тембър на гласа му я накара да осъзнае, че задъханите, скимтящи звуци, отекващи в стаята, излизат от собственото й гърло.

Въпреки освобождението, Мегън само изгаряше още повече сега. По-диво. Усещаше възбудата, опияняващата страст, изливаща се от нея, настояваща за облекчение.

— Не мога да чакам. — Ръцете й сграбчиха косата му, беше отчаяна да сложи край на мъчителните близвания и леки докосвания, които Брейдън й даряваше. Искаше го силно. Бързо. Искаше го веднага.

— Така или иначе ще чакаш. — Ръцете му уловиха бедрата й, докато той се настаняваше по-удобно между тях. — Само още малко, бейби, и ще имаш това, от което и двамата се нуждаем.

Езикът му се плъзна по подутата, копнееща плът закачливо.

— Като ме дразниш до смърт, няма да получиш онова, което искаш. — Но пръстите й се вплетоха в косата му, докато удоволствието се изливаше върху нея. Всяко докосване беше по-хубаво от предишното. Всяко следващо я издигаше още по-високо.

— Вкусът ти е сладък като пролет, горещ като лято — изръмжа Брейдън, когато Мегън усети пръстите му да галят входа на вагината й — дразнещи, съблазнителни.

Тя се изви под докосването му, отчаяна за още. Когато един от пръстите му се плъзна вътре в нея, в мига, в който устата му покри клитора й, Мегън бе сигурна, че ще свърши. На ръба на освобождението, тя се изви по-близо към него.

— Проклет да си, Брейдън — изкрещя яростно, когато пръстът му се измъкна, потопи се отново и пак се отдръпна, изтегляйки навън влажната топлина на соковете й.

Мегън усети как влагата се освобождава от вътрешността й и потича по-надолу, насърчавана от дяволските му пръсти, за да затопли чувствителната плът между полукълбата на дупето й.

Младата жена потръпна, отказвайки да се отдаде на удоволствието, което й донесе тази изкусна ласка. Кръвта забуча във вените й, когато пръстите му проследиха хлъзгавата пътека, галейки, притискайки.

— Брейдън… — Ръцете й стиснаха косата му, когато страхът бе заместен от едно ново измерение на удоволствието, препускащо в нея.

Брейдън спря, но пръстът му не се отмести.

— Моя — изръмжа отново. — Преди да приключим, Мегън, ще ми дадеш това обещание.

Че ще се подчинява? Че ще му позволи той да взема решения? Не мислеше така.

Мегън поклати глава отчаяно и дръпна косата му. Нуждаеше се от него, нуждаеше се от докосването, което щеше да я изпрати над ръба. Пръстите му се притиснаха към вагината й, тласкаха се силно и твърдо навътре, докато устата и езикът му извършваха своята магия върху клитора й. От това имаше нужда тя. Това искаше.

Пръстът му се върна в пулсиращите й дълбини, когато бедрата й се надигнаха от леглото, умоляващи за докосването му. Той ближеше, галеше, смучеше. Започна да се тласка леко и плитко вътре в нея, докато сетивата й не започнаха да горят неконтролируемо. Не можеше да понесе това.

— Проклет да си. Спри да ме измъчваш! — Мегън дръпна косата му.

— Обещай ми.

Младата жена се опита да изкрещи, но звукът, който излезе, приличаше по-скоро на молба, отколкото на проклятие.

Пръстът му отново се придвижи надолу и погали малкия, скрит отвор с нежни докосвания.

— Хайде, бейби. Обещай да ме следваш. Ние сме партньори, забрави ли? Аз водя, ти следваш.

И това е партньорство? Тя не мислеше така.

— Следвах — изпъшка задъхано. — Направих го, Брейдън. Знаеш го. Чаках, докато ти не отиде първи.

Брейдън изръмжа яростно и ухапа меките устни, които ближеше, изпращайки вълна от остро удоволствие, което разкъса утробата й, когато тя почувства пръстът му да се притиска към ануса й, разтваряйки тесния отвор.

— Лошо момиче — обвини я заплашително, главата му се наведе още по-надолу и езикът му се плъзна по-близо до жадната й вагина.

— О, Господи, да — изкрещя Мегън, когато той потъна във влажната вътрешност. В същия миг пръстът му прониза входа на дупето й. Разкъсаха я огън и удоволствие. Мегън не знаеше дали трябва да го моли да спре или да продължи.

Но с Брейдън, нямаше никаква възможност да се моли. Не можеше да стори нищо друго, освен да стене, изпълнена с отчаяние, с потребност да диша, да достигне върха, докато той подклаждаше удоволствието й и го издигаше до невероятни висини, принуждавайки всеки неин нерв да се подчини на жестокото му изтезание.

Това, което правеше с нея, беше опустошително и замъгляваше разума й.

— Обърни се — дрезгавата заповед прониза сетивата й, а съзнанието й бе залято от образи, глад и желания.

Мегън изскимтя, когато Брейдън я завъртя, издърпа ханша й нагоре и натисна коленете й под тялото й. Дланта му се приземи на дупето й, парващият огън се смеси с удоволствието и я възбуди още повече. Ръцете й се свиха в юмруци, смачквайки плата на завивката.

— За какво беше това, по дяволите? — попита задъхано, завъртайки глава, за да го погледне гневно през рамо.

Гледката пред очите й я зашемети. Ръката му се спусна отново, леката плесница изгори плътта й, а изражението му изгори съзнанието й. Решително. Толкова свирепо от страст, че открадна дъха й.

— Обещай, че ще следваш, Мегън. — Ръката му се плъзна по парещата плът, докато не стигна между бедрата й и обхвана женствеността й.

О, Господи, беше толкова изкушена. Но обещанието си беше обещание.

И щеше да направи всичко възможно да го спази. Това щеше да я погуби. Брейдън щеше да настоява да я защитава.

Мегън се обърна и зарови лице в завивката, когато усети как Брейдън разтваря полукълбата на дупето й и пръстите му се движат опасно близо до вече измъчения малък отвор там.

— Кажи го, Мегън — изръмжа мъжът и тя го почувства как проучва ануса. — Кажи ми, и ще ти дам това, от което се нуждаеш. В противен случай, ще направя онова, което аз искам.

Върхът на пръста му се притисна навътре и от устните й се откъсна дълъг, пронизителен вик. Не можеше да му даде толкова много власт. Това никога нямаше да стане.

Мегън поклати глава отчаяно. Със сигурност би могла да издържи. Той не би я наранил. Поне в това бе напълно сигурна.

Каквото и да правеше с нея, щеше да я остави обезумяла от удоволствие.

Мислите й се разпокъсаха в мига, в който усети пръстът му да се плъзва дълбоко, горещ и дълъг, в ануса й. Огненото удоволствие беше различно от всичко, което тя можеше да си представи.

Пръстът му беше хлъзгав, лубрикантът, който го покриваше охлаждаше прегрялата й плът. Но нищо не можеше да потуши пламъците, разгарящи се вътре в нея.

Усещанията, които я изпълваха, бяха повече от физически. Това беше повече от удоволствие. Когато коленичи пред него — с рамене, опрени на матрака и повдигна ханша си, подготвяйки се за нахлуването му, Мегън започна да разбира онова, което Брейдън искаше да почувства. Да разбере.

Подчинение.

Не слабост. Не защита или чувство на задушаващо ограничение. Това, което тя усети, я накара да полети стремглаво към представата за онова, което знаеше, че ще я промени завинаги.

Пляскането само я зареждаше. Резките, парващи удари на дланта на Брейдън я възбуждаха още повече, караха я да се издига по-високо. Примесваха се с удоволствието… Пръстите му галеха вагината й, потапяха се, изпълваха хлъзгавия отвор и я караха да крещи за оргазъм. Болката, леките плесници, пръстът, движещ се в ануса й — разтварящ я, подготвящ я — я докарваха до лудост.

— Точно така, бейби — дрезгавият му, напевен тон погали сетивата й, когато най-сетне Мегън усети върха на пениса му да докосва входа на дупето й вместо пръстите му.

Тя не можеше да повярва, че се притиска към него, отчаяно скимтене от желание звучеше от устните й, когато дебелата му плът започна да се притиска, разтягаше я, изгаряше я.

— О, Господи, Брейдън. Не мисля…

— Не мисли. — Дланта му се приземи на дупето й отново, когато почувства пламтящата главичка на пениса му да прониква в недокоснатия проход.

Очите й се разшириха, шок и болезнено удоволствие забушуваха в тялото й, докато ерекцията му продължаваше да потъва в нея. Нервни окончания, които никога не бе знаела, че притежава, пламнаха за живот, когато Брейдън изръмжа дрезгаво зад нея.

Ръцете му сграбчиха ханша й, задържайки я здраво неподвижна и той започна да се движи вътре в нея. Бавно, прекалено бавно. Сантиметър по сантиметър — Мегън почувства проникването — разтваряше я, потъваше в нея, докато резки вълни на болка и удоволствие започнаха да заливат нервните й окончания.

Изглеждаше, че ще продължи вечно — бавните, спокойни тласъци, които разтягаха тесния проход, я изпратиха във вихрушка от още по-голям екстаз. Докато Брейдън не спря — дишането му бе тежко, а ерекцията му бе на сантиметри от това да я изпълни изцяло.

— Аз съм твоята половинка — изръмжа той и с един последен тласък потъна до край, което я накара да изкрещи задъхано от силата на нахлуването му. Нямаше протести, когато мускулите на ануса й започнаха да стискат твърдата плът. Само удоволствие. Само екстаз.

— Ти ще следваш. Аз ще водя.

Мегън поклати глава отчаяно, мускулите й се свиваха около пулсиращата му ерекция, пронизваща тялото й.

— Ти ще следваш. Аз ще водя — изръмжа отново, дланта му се приземи на дупето й още веднъж.

Мегън трябваше да бъде ядосана. Би трябвало да беснее и да опитва всичко, за да избяга. Вместо това, тя скимтеше като жалък любовен роб, жаден за още.

— Почувствай ме, Мегън. — Брейдън се надвеси над нея, раздвижи бедрата си и се изтегли назад леко, преди да се гмурне в нея отново.

— Да… — Тя можеше само да се задъхва, да моли за още. О, Господи, това бе невероятно. Повече от невероятно.

Младата жена усети как косата й бива отместена от рамото, а после зъбите му я одраскват предупредително.

Брейдън щеше да я ухапе отново. Усещаше, че ще го направи.

Вместо това, той се изсмя, прокара зъби по плътта и облиза раничките, които вече бе причинил, като едновременно с това започна бавно да изтегля назад набъбналата си плът от ануса й.

Мегън пое дъх, изумена от усещанията, които я връхлитаха. Невероятно чувствителната плът изгаряше почти в екстаз, стискайки отдръпващата се ерекция. Жената изстена разочаровано. Не можеше да я остави сега.

Не можеше да се отдръпне.

Гърбът й се изви и от гърлото й се изтръгна вик. Силният тласък накара огненото удоволствие да прониже утробата и клитора й. Тя трепереше под Брейдън и се притискаше назад, вкарвайки го по-дълбоко.

— Аз водя, ти ще следваш — изръмжа в ухото й с дрезгав глас. — Дай ми обещание, Мегън, и аз ще ти дам облекчение. Мога да правя това в продължение на часове. Толкова дълго, колкото искаш. Колкото аз искам. Дупето ти е толкова горещо, така тясно — каза напевно.

Мегън знаеше, че ще се предаде. Пот капеше от челото й, покриваше тялото й. Усещаше как соковете й текат от вагината й, а нервите й бушуват от нуждата от оргазъм.

— Позволи ми да те водя, Мегън — гласът му я изкушаваше, дразнеше я. — Позволи ми да те водя в битка, както го правя тук. Нека ти покажа как… — Тласъците му станаха по-силни, разтърсиха сетивата й и удоволствието избухна в тялото й.

— Господи, да — изкрещя тя. — Копеле. Но, кълна се в бога, ако се опиташ постоянно да ме пазиш, ще те убия. Ще те убия, Брейдън.

— Да те пазя? — изпъшка той, гласът му бе едно страстно, триумфално ръмжене. — Какво е това?

Това не беше предпазване. Беше доминиране в най-първичната му форма. Беше предявяване на претенция. Настояване за подчинение, на което тя нямаше друг избор, освен да отговори.

— Сега ми обещай. — Брейдън я държеше на ръба на оргазма, отказвайки да й позволи да полети. Тласъците му бяха дълбоки и отмерени.

— Обещавам, по дяволите — изкрещя Мегън, отчаянието се блъскаше в нея. — Сега го направи, проклет да си.

Брейдън протегна едната си ръка под нея, изви я между бедрата й и плъзна два пръста дълбоко в болезнената й вагина, докато се тласкаше силно и дълбоко в стегнатата хватка на ануса й.

Зад затворените й очи избухнаха звезди. Не, това не беше предпазване. Беше страст в най-дивата й форма. Беше вземане, даряване. Членът му пронизваше дупето й, а пръстите му обладаваха вагината й, тласкайки я по-високо, докато удоволствието не избухна през сетивата й.

Оргазмът я връхлетя. Тя се стегна около движещата се ерекция, стискаше я, милваше я, запратена далеч от реалността, тревогите и грижите, в един свят на светлина и екстаз.

Свят, който се състоеше само от Брейдън и от удоволствие.

— Добро момиче… Толкова горещо и сладко…

Мегън се завърна бавно на земята, трепереща под твърдото му тяло, докато той галеше корема й и шепнеше порочно в ухото й.

— Ще те убия — задъхваше се тя. — Честно, Брейдън. Мъртъв си. Веднага след като мога да се движа отново.

Простена дрезгаво, когато го усети да се изтегля. Той все още беше твърд, въпреки оргазма, който тя знаеше, че е помел и него. Беше почувствала проклетия шип, галещ вътрешността й и докарващ я до лудост, докато оргазмът я заливаше.

— Тогава просто ще трябва да направя така, че да не можеш да се движиш, докато промениш мнението си — гласът му бе ленив, в никакъв случай заситен, но доволен.

Мегън изсумтя при това изказване и се завъртя на леглото, за да го погледне, докато той изчезва в банята.

— Мислиш, че си голяма работа, а? — извика тя към другата стая. — Голямата яка Порода получава онова, което иска. — Дразнеше я, че беше толкова слаба срещу сексуалните импулси, които той пробуждаше в нея.

Мегън се загледа в тавана, докато слушаше водата да тече, леко смръщване изкриви лицето й при мисълта колко лесно се бе предала. Тя никога не се предаваше, освен ако сама не искаше. Осъзнаването, че в крайна сметка искаше онова, което Брейдън можеше да й даде, повече отколкото искаше свободата, която едва бе вкусила, беше объркващо.

— Ти не се отказваш от нищо, Мегън. — Главата й се извърна настрани и погледът й попадна на голото му, силно тяло, облегнато на вратата на банята.

Необлечен, той беше дяволски смущаващ. Дори повече, отколкото когато бе облечен. Здравите мускули се движеха под златистата плът, докато той стоеше пред нея като проклет бог на слънцето. Как природата се бе побъркала дотолкова, че да я чифтоса с това същество в другия край на стаята?

Той беше див и независим. Това беше в очите му, в позата на тялото му, в изражението му. Нямаше нищо сдържано в него, нищо опитомено. Не като нея. Бореща се да се скрие, да погребе мечтите си.

— Как разбра това? — Мегън се изправи от леглото и придърпа халата върху голото си тяло, въпреки намръщването, което набразди челото на Брейдън при това действие.

— Защото те харесвам дива. — Мъжът се изправи и тръгна бавно към нея, още твърдият му пенис блестеше от водата. — Защото няма да ти отнема нищо. Нито свободата ти, нито правото ти на избор. Но ще разбера силните и слабите ти страни. Трябва, в противен случай няма да може да има доверие между нас като партньори.

Партньори. При тази дума през тялото й премина тръпка. В действителност никога не бе имала партньор, само няколко много близки приятели, които едва не бе погубила.

Мегън стисна зъби, припомняйки си тренировъчната мисия по време на последната година в Академията. Беше катастрофа, единственото й спасение бе фактът, че никой не бе разбрал колко ужасно се бе объркала.

Непреодолимата ярост и омраза на извършителя, я бяха смразили, блокирали разума й, изпълвайки го с болка, когато престъпника се бе плъзнал покрай мрежата, която бяха поставили за него. Катастрофата бе почти фатална и тогава Мегън се бе заклела, че това никога няма да се случи отново.

— Мегън… — Брейдън пристъпи по-близо, без да обръща внимание, когато тя се отдръпна от него, изражението му бе спокойно, хладнокръвно. Мразеше това изражение. То означаваше, че е решил нещо и тя ще се съгласи така или иначе с него.

— Трябва да помисля… — младата жена пое дълбоко и силно дъх, когато той я прикова към стената, топлината на тялото му сякаш се обви около нея, когато притисна ръце към гърдите му протестиращо.

Поне се опита да убеди себе си, че е протестиращо. Щеше да го отблъсне… само след минута.

— Мисленето само ще те вкара в беда — изсумтя той отново. — Виждал съм те, когато започнеш да мислиш. Получаваш странни идеи.

— Например? — Това я изненада. Идеите й винаги й изглеждаха напълно разумни.

— Например да се прицелиш в пениса ми в онзи каньон — изръмжа Брейдън, а погледът му проблесна от веселие. — Лошо момиче. Можеше да стреляш по невнимание.

Той се притисна съм нея, свивайки леко коленете си. Дланите му уловиха дупето й и я повдигнаха по-близо до твърдата, гореща плът. Халатът й се разтвори, предоставяйки му идеален достъп до тялото й, а пенисът му се плъзна по хлъзгавата, чувствителна плът на женствеността й.

— Знаех какво правя — изпъшка тя, усещайки как коленете й омекват, когато главичката на члена му разтвори нежните гънки.

— Разбира се, че си знаела — отвърна напевно Породата, като сведе глава и позволи на устните си да погалят челюстта й.

— А може би не съм. — Главата й падна назад на стената и една подигравателна усмивка изви устните й. — Но след като помисля, може би е трябвало да стрелям… О, Господи… Брейдън!

Страстният, силен тласък в хлъзгавите дълбини на вагината й, изпрати тръпки на реакция по гръбнака й.

Той се заби дълбоко в нея, главичката на пениса му погали чувствено входа на утробата й, когато бедрата му се извиха към нея.

Леки електрически вълни пронизаха нервните й окончания, когато удоволствието започна да изкушава болката, създавайки смесица от усещания, които откраднаха дъха й и я оставиха задъхана.

Ръцете й стискаха здраво мускулестия му врат. Горещата страст и емоцията в погледа на Брейдън изгориха мозъка й. Очите му бяха втренчени в нейните, като не й позволяваха да ги затвори. Не че Мегън искаше да ги затвори. Искаше да гледа пламъка на удоволствието в златните дълбини, когато той започна да се движи бавно, изтегляйки ерекцията си назад, докато вътре остана само подутата главичка. След това с едно рязко движение на бедрата си, се заби в нея отново.

Огнено удоволствие. Вълна от възбуда и умопомрачителна сила. Мощните тласъци на набъбналата му ерекция я изпълваха, разтягаха я с такава еротична сила, че Мегън можеше само да крещи, умоляваща за още, докато той я обладаваше бавно и дълбоко. Устните му си играеха с нея, езикът му се плъзгаше навън и навътре в устата й, а сладкият вкус на хормона подсилваше удоволствието й.

Но не хормонът бе онова, което я караше да иска, да копнее, помисли си Мегън. Той само превръщаше екстаза в нещо повече, правеше насладата й по-интензивна, и отпускаше тялото й, за да приеме силата на една страст, която би ужасила повечето жени.

Но това беше Брейдън. Нейният Брейдън.

Устните й уловиха езика му и го притеглиха в устата й. Мегън обви своя около него, когато бедрата му започнаха да се движат по-бързо, пенисът му я обладаваше с мощни тласъци, които погубваха сетивата й.

Дива. Свободна. Тя летеше.

Последвалата експлозия разкъса утробата й, вагината й започна да се свива конвулсивно и Мегън изкрещя при оргазма. Усети как мускулите й се стягат около ерекцията му, чу дрезгавото, животинско ръмжене на Брейдън и почувства внезапното, горещо докосване на шипа, протягащ се от пениса му. Той се заключи вътре в нея, задържайки го на място и я запрати в нова серия от експлозии, които изглеждаха безкрайни. Шипът милваше и галеше невероятно чувствителната област, в която се бе притиснал.

Пронизаха я силни, пулсиращи тръпки, когато главата на Брейдън се наведе и зъбите и езикът му започнаха да обработват малката раничка, която бе оставил по-рано. Ръцете му стиснаха дупето й, а пенисът му се изви вътре в нея, когато най-накрая милостиво почти болезненото удоволствие започна да утихва и Мегън се отпусна в прегръдките му.

Младата жена едва осъзнаваше, че Брейдън се движи, докато не усети бавното измъкване на пениса му от чувствителната й вътрешност, и секунда по-късно, успокоителната мекота на матрака под гърба си.

— Стой далеч от неприятности — промърмори тя, като завъртя глава към възглавницата, позволявайки на изтощението най-сетне да я завладее. — Прекалено съм уморена да ти спасявам задника.

Брейдън наблюдаваше мълчаливо как сънят я открадва от него, усмирявайки хаотичните емоции, които се въртяха между тях. Съзнанието й най-сетне бе изключило всички мисловни процеси.

Преследването, катастрофата, секса. Комбинацията от изпълнените с адреналин дейности най-сетне се бе стопила вътре в нея.

Както и в него.

Брейдън легна до нея, придърпа завивката върху двама им, за да я предпази от студа в спалнята, след което също затвори очи. Породите, охраняващи къщата, щяха да ги пазят тази нощ. Щяха да си тръгнат, когато той се събуди, отправяйки се извън страната, за да водят много по-важна битка от тази, която той водеше тук, в тази пустиня. Брейдън беше единствената Порода, чиято половинка отказва безопасността на Убежището.

Имаше много други там, навън, отчаяно нуждаещи се да се измъкнат от ада. Котешката общност нямаха друг избор, освен да съсредоточат усилията си там. Бяха останали толкова малко от тях.

Брейдън позволи на ръката си да погали дългите кичури копринена коса на Мегън, наслаждавайки се на усещането, споменът за това се обви около тялото му и го погали с леки, чувствени вълни на удоволствие.

Мегън беше съкровище, което той никога не бе очаквал да открие в живота си. Сега защитата й щеше да стане неговата най-голяма битка. Защото знаеше, че който или каквото и да приближаваше към тях, нямаше намерение да остави нито един от тях жив.

Брейдън можеше само да се моли опитът и обучението му да ги измъкнат от това.

Осемнадесета глава

Това беше сън, и Мегън го знаеше. Стоеше в центъра на залата за тренировки в Академията, гърдите й се стегнаха, докато се бореше да си поеме дъх, след като бе преминала през изтощителната серия от упражнения, предназначени за укрепване и тонизиране на мускулите й.

Беше уморена. Изтощителните курсове през деня, комбинирани с вечерните й упражнения, бяха изцедили най-доброто от нея. Агонизиращото източване на силата й от емоциите, надеждите, мечтите и омразата, която изпълваше съучениците й, я бяха довели в тренировъчния център през нощта. Там тя се опита да се изтощи до точката, в която на съзнанието й просто не му пукаше какво усеща.

Но изглежда не можеше да се изключи светът, който я обграждаше. Преумората я изяждаше жива, замъгляваше разума й, като правеше невъзможно за нея да разграничи или да направи разлика между отделните мисловни модели.

Прониза я скимтене от агония. Не нейна болка, а нечия друга, ослепителна и дълбока. Вълна от неутешима скръб и ярост, която я накара да се срине на колене и я остави задъхана.

Това не беше първият път, когато емоциите, изпълващи Академията я изваждат от строя. Новобранците бяха млади, някои по-яростни от други. И късно нощем техните изкривени сънища и кошмари се протягаха към нея и измъчваха чувствителния й мозък.

Тази нощ обаче беше по-лошо. Може би комбинацията от изтощение и собствените й страхове бе причината. Или напрежението от опитите да скрие проклятието, което я преследваше на всяка крачка, от началниците си, като същевременно уверява родителите си, че щитовете срещу талантите, които е наследила, се развиват. Което и да беше, тя бе поставена в капана на болката, бореща се за контрол.

Мегън се надигна уморено на крака олюлявайки се от прилива на ярост, който се блъсна в главата й. Насъбраният ужас беше мъчителен за усещане. Воят от тихи писъци, решимостта да се сдържат кошмарите.

Бягство… Думата сякаш беше прошепната в съзнанието й.

Свобода… Това не беше дума, беше молба, копнеж, надигащ се дълбоко от душата, който я разтърси до основи.

Стискайки с едната си ръка главата си, Мегън се запрепъва към затворените двойни врати, извеждащи от залата за тренировки. Зрението й бе замъглено и разфокусирано, когато блестящи късчета светлина експлодираха зад клепачите й. Клатейки глава, тя улови металната дръжка и натисна тежката врата, докато се бореше със скимтенето, надигнало се в гърлото й.

Свобода… Викът отекна в главата й, а стомахът й се сви от болка. Господи, дали някога бе изпитвала подобна болка? Надигна се неканена, профуча през съзнанието й и набра сила, когато Мегън се насили да излезе в коридора.

— Уау! Мегън. Скъпа, това ти ли си?

Мегън се дръпна назад и едва не падна в отчаянието си да избяга, докато се бореше да фокусира погледа си върху това, което знаеше, че е врагът. Не, друг враг. Тя поклати глава, опитвайки се да се отдалечи от объркващите отпечатъци, които я връхлитаха.

Но не враг стоеше пред нея. Намръщен, пред нея стоеше най-добрият приятел на баща й, бившият конгресмен Мак Кули. Светлосините му очи бяха изпълнени със съчувствие и загриженост. Мегън тръсна глава, опитвайки се да я проясни, объркана от злото, което бе почувствала при докосването му.

— Г-н Кули — младата жена прочисти гърлото си, борейки се да изглежда нормално. — Извинете. Не се чувствам добре.

Усещаше как болката става все по-силна. Агонията, която тя предизвикваше, пронизваше главата й, разкъсвайки я на парчета.

— Много си бледа, Мегън. Позволи ми да ти помогна да стигнеш до медицинския пункт. — Той понечи да я докосне отново.

— Не! — Поклати глава яростно. — Ще се оправя, наистина.

Тя пое дълбоко дъх и изобрази една усмивка на лицето си, докато го гледаше в светлосините очи.

Лед. Те бяха студени, остри късове от замръзнала злоба.

Мегън примигна и видението изчезна. Видя само загриженост, само съчувствие.

— Конгресмен Кули? Хеликоптерът ви чака. — Жената обърна глава.

Имаше четирима други с него. Млади хора. Или пък бяха възрастни? Определено бодигардове, тя познаваше външния им вид. Погледна в очите на този, който проговори, приятен млад мъж със спокойни черти на лицето и мъртви очи.

Ярост разяде стомаха й, закипя вътре в него, заплахата да изригне беше толкова противна, толкова болезнена. Негова ли беше тази ярост? Или нечия друга? Откъде идваше? Погледът й обходи всеки от петимата, докато тя се опитваше да установи източника на емоцията.

Но нямаше такъв. Както винаги, Мегън не можеше да проследи пътя, достигащ до нея, познаваше само болката.

— Един момент — гласът на Мак не стана ли по-студен? Долови ли в него обещание за отмъщение? Не можеше да бъде. Мак беше един от най-милите хора, които познаваше.

— Добре съм, г-н Кули. — Мегън се изправи, въпреки студената пот, която я покриваше, леденият поглед, който я изгаряше.

— Опитвам се да завърша по-рано. Предполагам, че се насилих прекалено много тази вечер.

— Бих казал, че е така — гласът му бе пълен с неодобрение. — Ще се обадя утре на баща ти и ще му кажа да те провери…

— Не! — Тя трепна от страха в гласа си. Родителите й само щяха да се притеснят и да осъзнаят, че ги е лъгала за способността си да се справи със силата на нововъзникналите си таланти. — Добре съм, давам ви дума. Татко само ще се разтревожи. Знаете какви са с мама. Ще отида на лекар сутринта, обещавам. — В този момент би обещала всичко.

— Много добре — въздъхна той най-сетне примирено. — Но ще се обадя на доктора за по-сигурно. Да се уверя, че си се прегледала.

Мегън кимна с благодарност.

— Обещавам. — Пое дълбоко въздух и даде на Мак една уморена усмивка. — Просто съм изтощена. Сега отивам в стаята си.

— Разбира се. — Кимна той, очите му я гледаха топло. — Ще те наблюдавам докато вървиш надолу по коридора, за да съм сигурен, че няма да имаш по-нататъшни проблеми. Бъди внимателна, Мегън.

Тя кимна, преди да се обърне и да си тръгне.

Спомни си за мен… Мегън почти спря при настойчивостта, която разцепи главата й. Мисълта бе на някой друг, за частица от секундата, тя дори не бе сигурна, че я е почувствала.

Прехапа устни, уверена, че скоро ще изчезне. Вече се разсейваше, последна следа от усещане за тъга и мъка, преди да изчезне.

Когато мина един завой по коридора, Мегън спря шокирано.

Беше сигурна, че едно малко събитие в живота й не означава нищо. Един миг във времето. Съвпадение. Докато сънят не се измести и тя погледна нагоре и видя надупчения от куршуми СУВ в дерето, и младият мъж зад волана. Тогава в съзнанието й проблеснаха снимките от компютъра.

Марк и Ейми. Същата двойка, която бе видяла със сенатор Кули.

— Мегън, по дяволите, казах да се събудиш!

Мегън се събуди с въздишка, трепереща в ръцете на Брейдън, когато осъзна, че лежи в средата на пода на спалнята си, гола, трепереща от студ, и се взира в него шокирано.

Поемаше дъх тежко и на големи глътки, сякаш не й стигаше кислородът. Главата й се клатеше на раменете.

— Престани! — Мегън се опита да вдигна ръце и ги притисна към корема му, вместо към гърдите. Разтърсването спря и тя го погледна шокирано. — Какво правиш?

— Какво, по дяволите, правиш ти? — изръмжа Породата яростно. — Измъкна се от леглото, мърморейки за тренировки и изтощение, и започна да трепериш така, сякаш някой ти е изкарал въздуха. Едва успях да те хвана, преди да паднеш на пода.

Младата жена тръсна глава, опитвайки се да си спомни. Трябваше да си спомни съня. Прехапа устни, когато Брейдън я дръпна обратно към леглото и уви завивката около треперещото й тяло.

— Какво, по дяволите, сънува, Мегън?

Сънища. Не сън, а спомен. Тя се намръщи, когато в съзнанието й изникнаха несвързани картини.

— Не знам. — Мегън поклати глава и сложи ръка на челото си, докато картините се опитваха да се подредят.

Лица. Затворени. Очи. Мъртви очи. Без надежда. Без свобода.

Спомни си за мен.

Тя трепна, когато гласът отекна в главата й. Усещането, болката на животно, викът на млада жена.

Вдигна очи към Брейдън и видя загриженост в погледа му, когато той се наведе към нея, а дланите му започнаха да потриват ръцете й. Тя примигна шокирано.

— Виждала съм ги. — Втренчи се в него ужасено. — О, Боже мой, Брейдън. Виждала съм ги. — Мегън се изправи неуверено на крака, отблъсна ръцете му, спъна се в одеялото и политна към него.

— Мегън, успокой се — грубата му заповед и острият тон на гласа му, я накараха да се усмири, но съзнанието й все още беше в хаос.

— Пусни ме. — Тя поклати глава яростно. — Трябва да се облека. Трябва да видя онези снимки отново. Онези, които ми показа преди.

— Марк и Ейми? — тонът му стана по-рязък.

Мегън кимна отсечено, умът й запрепуска, докато се опитваше да подреди съня си. Голяма част от него все още беше неясна, но си спомни лицата.

— Бяха четири. Къде са другите две? — Тя се отдръпна от него и тръгна към стола, откъдето взе меката, дълга фланелена рокля.

— Четири? — Брейдън също започна да се облича. — Четири какво?

— Породи. — Мегън прокара пръсти през заплетената си коса. — Сънувах, но това не беше сън. Беше толкова неясно… — гласът й бе натежал от отчаянието, бушуващо в нея, и я накара да трепне.

— Ела тук. — Брейдън я завъртя и я побутна нежно към стола. Мегън осъзна, че е напълно облечена. — Сложи си чорапите, подът е студен. Държиш това място като хладилник.

Младата жена се намръщи, докато той обуваше чорапите на краката й.

Чувстваше се вледенена, но не от климатика.

— Спри, Брейдън. — Това внезапно напрежение в него й причиняваше главоболие. Или пък беше сънят? — Забравих да изключа климатика, но ми харесва да е хладно през нощта. Това е всичко. Трябва да видя отново онези снимки на Породите, които умряха.

Вече си спомни лицата им. Високите скули, екзотичните очи. Угасналите погледи. Мегън преглътна мъчително при спомена.

Очите им бяха безжизнени, но нещо бушуваше вътре в тях, нещо толкова дълбоко, че почти я съкруши, когато го почувства.

— Те знаеха… — заяви тя. — Марк и Ейми, те бяха там, в Академията, когато се препънах в коридора. Бяха с някого… — Опитваше се да си спомни с кого. — Знаеха, че мога да ги усещам. Когато се обърнах да си тръгвам, то беше в главата ми. Не чух никакви мисли. Но чух в главата си как някой ми казва да го запомня.

Брейдън се изправи енергично, улови ръката й, за да й помогне да стане от стола и я изведе от спалнята.

— Разкажи ми за съня — настоя той, докато вървяха надолу по коридора. Ръката му я прегърна през кръста, за да я подкрепя, въпреки че тя вече се движеше нормално.

— Казах ти, неясен е. — Мегън се опитваше да потисне остротата на гласа си, инстинктивният гняв, който беше повече остатък от съня, отколкото някакъв реален гняв. — Но си спомних Марк. Той говореше, напомняше на някой за полет. На някой, който му се разсърди. С него имаше трима други. Момичето, което бе убито заедно с него, и още една двойка.

— Четири Породи? — Брейдън погледна надолу към нея, докато слизаха по стъпалата.

— Двама мъже и две жени — кимна Мегън. — Спомням си лицата им. Спомням си болката на някого. Беше ужасно. Една смесица от гняв и мъка, която нямаше смисъл. Нищо от това няма смисъл. Мислех, че е нещо друго, защото когато се приближих, усещането започна да намалява. Реших, че просто съм уморена, слаба, и че затова мислите и мечтите на новобранците в Академията са по-силни. Това се случва, когато съм изтощена.

— Те са били наясно с това, че ти го усещаш — каза мъжът мрачно, когато влязоха в кухнята. — Можеш ли да се справиш с кафето? Аз ще включа лаптопа и ще се обадя на Джонас. Трябва да те заведем в Убежището незабавно, докато си спомниш с кого са били те. Не можем да поемаме повече рискове.

Мегън стисна зъби при мисълта за имението на Котките, но не каза нищо, само се насочи към кафеварката. Може би Брейдън беше прав. Не можеше да си спомни кой беше с Породите, но знаеше, че споменът ще се върне скоро. Можеше да го усети, неуловим, но все по-близък.

Кого беше видяла с тях? Мегън стисна зъби, докато се опитваше да си спомни кой беше там онази нощ. Спомняше си злото, което я докосна, отпечатъка от поквара и извратени желания.

Докато приготвяше кафето, младата жена чу Брейдън да говори по телефона, гласът му бе тих и овладян.

Въпреки шока, който сънят предизвикваше, Мегън усети вълна от топлина, която се плъзна по тялото й, докато го слушаше да говори. Реакцията й към него беше объркваща. Тя го искаше, без значение къде се намират или какво правят. Дали по време на отчаяно бягство, за да се спасят, или докато се бореше с арогантността му, нямаше значение. И въпреки че знаеше, че хормонът е причина донякъде за възбудата, която пулсираше вътре в нея, също така знаеше, че щеше да го желае така или иначе.

Щеше да го обича така или иначе.

Мегън замръзна при тази мисъл. Не искаше да си признае, че го обича. Той беше арогантен, горделив, по-голям от самия живот, от време на време, и я подлудяваше с измамната си ленивост и сух хумор. Но започваше да й влиза под кожата. По дяволите, той вече й бе влязъл под кожата, завладяваше цялото й същество. Не можеше да си представи живота без него.

— Ще стане късно, докато Джонас успее да дойде тук. Проклетият самолет е в Израел, където събират информация за няколко бивши лаборатории в Близкия изток. Той трябва да го повика обратно, след това да тръгне насам.

— Само един ли е самолетът? — Мегън мразеше отвратителното усещане във вътрешностите си, което усети, когато чу това.

— Единственият годен за действие — каза Брейдън грубо. — Другите са на мисии по-далеч. Не могат да бъдат извикани обратно. Освен това, дори и да го чакаме да се върне в Убежището и след това да тръгне насам, Джонас пак ще бъде по-бърз.

— Какво е приблизителното им време на пристигане? — Мегън гледаше как кафето започна да капе в каната.

— Към полунощ — изръмжа Породата. — Но, от друга страна, ти проспа по-голямата част от деня. Имаме три екипа извън къщата и достатъчно защита, докато той пристигне. Ще прегледаме снимките, ще намерим информацията, от която се нуждаем и ще бъдем готови, когато пристигне самолетът.

Няма проблем.

Мегън притисна ръка към корема си, надявайки се да укроти инстинктивния страх, надигащ се вътре в нея. Понякога това не означаваше нищо. Абсолютно нищо. Друг път… Не можеше да мисли за другите пъти. Не искаше. Не можеше да позволи да изгуби хладнокръвието си точно сега. Не и когато бяха толкова близо. Не и когато можеше да почувства отговорите, движещи се вътре в главата й.

Мегън вдигна ръка към косата си и сви пръсти в нея, докато се бореше да овладее спомена, да разбере какво се случва и защо.

Стисна юмруци, за да не се обади на баща си.

Той щеше да дойде за нея. Щеше да повика чичо й от резерва и да хвърлят една мрежа върху нея, която ще я накара да се почувства спокойна, сигурна.

Мегън едва не поклати глава при тази мисъл. Не можеше да намесва баща си в това. Без значение колко нарастваше отвратителното чувство в стомаха й, тя не можеше да намесва семейството си.

Бог да й е на помощ, ако стане причина за смъртта на някой от тях. Не би могла да живее със себе си. Това щеше да бъде повече, отколкото съвестта й може да понесе. Освен това, не беше беззащитна, напомни си тя. Брейдън и неговите хора бяха тук. Те бяха добре обучени, прекалено добре обучени. Със сигурност щяха да бъдат една огромна сила срещу всеки, който може да се опита да атакува.

Отново.

Младата жена наблюдаваше как кафето се излива бавно в каната, а мръщенето й се засили, докато се бореше с мъглата, която се носеше в паметта й, опитваше се да разбере защо е забравила случката.

Защото не е била първата, отговори си сама. Това не бе първият път, когато емоциите и усещанията я бяха нападали без ясна причина. През онези дни в Академията, затворена в район, пълен с толкова много различни хора и личности, Мегън често бе страдала от подобни случаи.

Прокара пръсти през косата си неспокойно, извърна се от кафеварката и тръгна към затъмнения прозорец. Вдигна щората и погледна навън мрачно, докато си припомняше емоциите, които се бяха излели от едната или дори от всички Породи, които бе видяла онази нощ.

Мъката беше ужасна и беше на жена. Спомняше си това от съня. Загледа се в далечината, фокусирайки се върху билото на ниските планини, издигащи се над къщата й.

Беше ранна вечер. Мегън беше изумена, че е спала толкова дълго. Слънцето вече започваше своето бавно пътуване по хоризонта, преди да позволи на тъмното небе да се разстеле над земята.

Тя затвори очи, и когато го направи, едно лице затрептя пред вътрешния й взор. Една позната, любяща усмивка. Светлосини очи, изпълнени със смях… с лед. Ритъмът на сърцето й се засили, когато страхът започна да нахлува във вените й.

Не можеше да бъде той, каза си тя яростно. Трябва да грешеше.

— Мегън, ела да седнеш и изпий едно кафе — гласът на Брейдън беше тих, успокоителен. — Успокой се и после ще прегледаме снимките отново.

Мегън се обърна към него изненадана.

— Аз съм спокойна.

— Наистина ли? — Сериозният му поглед срещна нейния. — Мога да усетя как умът ти бушува, бейби. Няма да намериш отговори по този начин. Трябва да се научиш да пресяваш информацията. Как да отстраняваш това, което не е важно, за да стигнеш до онова, което е.

Мегън пусна щората, скръсти ръце под гърдите си и се обърна изцяло към него.

— Те ни наблюдават — тя го знаеше, можеше да го усети по лекото присвиване на стомаха си.

И той знаеше. Видя го в очите му. За негово щастие, не се опита да я излъже за това.

— През повечето време — кимна Брейдън. — Два от екипите, които доведох с мен, ги издирват. Извиках ги обратно близо до къщата за пълно наблюдение, докато Джонас пристигне. Не поемаме никакви рискове.

— Не се страхувам — увери го Мегън. — Но ги усещам. Сега ни гледат.

Тя не можеше да долови емоциите им, само едно усещане, че си наблюдаван, че си мишена.

— Моите хора ги очакват. — Той се премести от мястото до вратата, където стоеше, мина покрай кафеварката и извади две чаши от шкафа. — Трябва да се нахраним. Искам те в най-добрата ти форма тази вечер, както и преди да видиш онези снимки. Организмът ти действа по-бавно, когато си гладна.

Думите бяха изречени много спокойно. Но мъжът, който се движеше из кухнята й, не. Виждаше напрежението в раменете му, готовността на тялото му. Той беше в пълна бойна готовност.

Брейдън наля кафе, остави го на масата и махна на Мегън да седне, преди да се обърне отново към плота. Докато тя го гледаше и отпиваше от кафето си, той приготви набързо яйца, наденица и препечени филийки. Храненето премина мълчаливо, докато Мегън се опитваше да намери равновесие. Отново.

Можеше да се справи с опасността. Преследването предишния ден беше вълнуващо, въпреки риска от смърт. Да се изправи срещу враг, по-голям и по-силен от нея и да излезе победител, бе нещо, което правеше с лекота. Но сънят й бе въздействал със сила, по мощна от всичко, което бе изпитвала до сега. Мисълта, че някой, когото познава, може да убива толкова жестоко, я разкъсваше.

— Трябва да се преоблека. — Мегън бутна чинията си, доволна, че почти е изяла огромната порция, която Брейдън бе приготвил за нея.

— Върви. Първо си вземи душ. — Породата кимна към вратата. — Аз ще проведа още няколко телефонни разговора, а после ще прегледаме снимките, когато се върнеш долу.

— Ти се опитваш да ме предпазиш — въздъхна тя уморено, като се изправи на крака и го погледна, когато той се приближи до нея. Разгледа изражението му внимателно, когато той се протегна и пръстите му погалиха бузата й.

— Един различен вид предпазване — увери я нежно, гласът му пулсираше от емоция. — Мога да почувствам объркването ти. По дяволите, мога да го видя. И болката ти. Тя… — В погледа му проблесна леко объркване. — Тя ме засяга, Мегън. Бих убил, за да изтрия това, което виждам в очите ти. То разкъсва сърцето ми.

Той разкъсваше нейното сърце. Гърлото й се сви от емоцията в гласа му, от искреността. Връзката, която ги свързваше заедно, се задълбочаваше. Затягаше се. И вместо да побегне, както правеше в миналото си, Мегън не искаше нищо друго, освен да се отпусне в прегръдките му. Само още един път, преди съдбата да има възможност да го откъсне от нея.

Мисълта за това я ужасяваше.

Мегън кимна, без да проговори, и избяга. Имаше нужда от тишина. Искаше да се почувства сама, ненаблюдавана. Нуждаеше се от душ, защото най-сетне бе разбрала защо мъката на онази жена Порода, Ейми, бе толкова силна. И я нараняваше до дъното на душата й, защото ужасно се страхуваше, че не греши за лицето, което се материализира в спомените й.

Мак Кули. Най-добрият приятел на баща й. Насилникът на Ейми и най-вероятно, причината за смъртта й.

Деветнадесета глава

Брейдън усети, че Мегън плаче.

Той стоеше до кухненския плот, ръцете му се подпряха на ръба, а главата му се сведе, докато се бореше срещу стягането в гърдите си.

Тя бе разбила сърцето му и дори не го знаеше.

По дяволите, не си бе представял, че това може да се случи, но можеше да усети болката й. Не съществуваха щитове, нито блокове, достатъчно силни, за да му позволят да избяга от това. Точно както бе усетил въодушевлението й, триумфа й по време на преследването предишния ден, сега усещаше мъката й.

Никога не си бе позволявал да допусне в себе си емоциите на другите. Да остане изолиран, да задържи онази част от себе си незасегната бе наложително, ако искаше да оцелее в един свят, където котилото му бе унищожено пред очите му, и където покварата беше нещо нормално, а не необичайно.

Но не можеше да избяга от половинката си.

Какъвто и да е бил онзи сън, той бе такъв шок за съзнанието й, че възстановяването й от него сега отнемаше цялата й сила.

Брейдън бе доловил желанието й да избяга от него, нуждата от тишина, и й ги позволи. Ситуацията бе достатъчно трудна за нея, но сега, когато истината бе толкова близо, тя беше извадена от равновесие и не искаше да приеме истините, които й се разкриваха.

Сънищата на емпатите бяха доста редки. Без значение колко усилено се опитваха да блокират най-тъмните части на човешките мисли и страхове, никога не успяваха напълно. Поне не човеците емпати. Естествените щитове, с които бяха родени Породите, една учтивост от страна на животинската им ДНК, променяха правилата за някои от тях. Мегън не притежаваше нито един от тези естествени щитове. Сетивата й обаче ставаха все по-силни.

Тя бе усетила очите, които наблюдават къщата, докато се взира през прозореца, като се има предвид, че бе в благословено невежество за това. И Брейдън бе допуснал това невежество, сигурен, че то ще й послужи по-добре, за да се чувства тя удобно, а не — винаги нащрек.

Лицето на Породата се стегна, докато се бореше с желанието да отиде при нея. Но това бе обречена битка и той го знаеше. Можеше да се откаже от опитите си да я успокоява толкова, колкото да се откаже от дишането.

Извади мобилния си телефон от калъфа и бързо набра номера на безопасната линия на ръководителя на екипа отвън.

— Тарик — гласът, който дойде от другата страна на линията, беше изненада.

— Задникът ти трябваше да бъде във Файетвил. — Брейдън се усмихна. — Да държи половинката ти на топло. Тя знае ли, че си играеш?

Тарик се засмя. А смехът бе нещо, което рядко бе чувал от него, докато другият мъж не бе намерил своята половинка.

— Тя е жива и здрава, и със семейството й са в Убежището на гости на съпругите на Калън и Тайбър, докато братята координират действията си със силите за сигурност там.

— С други думи — не — отговори дръзко Брейдън. — Ще ти одере кожата, когато научи.

— Връщаме се обратно с теб, когато Джонас пристигне довечера. Тя ще ми прости — в гласа му звучеше увереността на човек, обичан от съпругата си.

— Надявай се — изсумтя Брейдън. — Покривай къщата плътно до второ нареждане. Ако онези, които следят сградата направят движение, ще се нуждаем от петминутна преднина, ако е възможно.

— Ще се разгърнем и ще заемем пост над тях — гласът на Тарик стана твърд, когато командирът на Породите в него отново излезе на преден план. — Бъди в готовност при падането на нощта. Имам лошо предчувствие с напредване на времето.

Да, той също. Достатъчно, за да бъде близо до неподчинение на директната заповед на Джонас да не мърда, докато не пристигне самолетът.

— На свечеряване ще бъдем напълно подготвени за действие, ако е необходимо.

Брейдън въздъхна. Градът беше лоша позиция. Намесването на невинни хора в престрелката не беше разумно решение.

Затвори телефона и го прибра отново в калъфа му, след което тръгна нагоре по стълбите. Всяка стъпка го приближаваше към нишките от душевна болка, които усещаше, че се излъчват от половинката му.

Неговата половинка.

Господ го бе дарил с нещо толкова ценно, толкова чисто, и той се ужасяваше от това да го види разбито. Сега разбираше защо семейството на Мегън се събират около нея, борейки се да я защитят, да я предпазят злото на света да не я докосне.

Тя беше като пролетен повей на надежда. Беше нахлула в живота му, в сърцето му, и бе откраднала всеки шанс да се защити от нея.

Никога преди не бе смятал, че има слабост. Сега знаеше, че има. Никога не бе вярвал, че може да намери силата, от която се нуждае, извън себе си. Сега разбра, че е грешил. Мегън беше неговата слабост, но и неговата сила.

Брейдън отвори вратата на спалнята и се съблече безшумно, преди да тръгне към банята. Вратата не беше заключена и се отвори лесно, когато ръката му натисна бравата. Звукът на пуснатия душ би трябвало да заглуши риданията й. Миризмата на хлорираната вода би трябвало да прикрие соленото ухание на сълзите й. Но не беше така.

Мъжът пристъпи към ваната, дръпна завесата бавно и се втренчи в Мегън. Тя знаеше, че той е там.

Бореше се да възвърне самообладанието си, да овладее сълзите си, болката си.

— Съжалявам — гласът й беше дрезгав и го изуми със силата на емоциите, които се долавяха в него.

— За какво? — прошепна той, спря водата и я придърпа към себе си. Взе една кърпа от закачалката на стената и й помогна да прекрачи ваната. — За чувствата? Или за това, че си достатъчно силна да плачеш, когато другите не могат?

Той никога не бе плакал.

Младата жена погледна към него. Очите й със син цвят, дълбок като океаните, за които му напомняше, го гледаха от мургавото й лице. Мократа й копринена коса висеше по гърба й и почти докосваше ханша й. Брейдън започна да я подсушава бавно. Зави тъмните къдрици с друга кърпа, след това се зае да попие влагата по тялото й.

Тя беше прелестна. Фигурата й бе оформена от природата, с гладки женски мускули под копринената кожа. Издръжлива.

Имаше извивки там, където трябва — пълните гърди, с перфектния размер, за да изпълнят ръцете на един мъж; закръгления ханш, който дланите му да обхващат лесно, за да я задържат неподвижна за тласъците му; коремът й, леко заоблен, гладък и блестящ, със свой собствен живот.

Брейдън положи длан върху него, възхищавайки се на разликата между неговата по-груба, здрава кожа и меката, лъскава коприна на нейната.

Един ден неговото дете щеше да почива там, помисли си той. Въпреки многократните опити на учените за насилствена контрацепция, те никога не бяха успели да я постигнат чрез общоприетите средства. Женските Породи не можеха да заченат без чифтосване.

Мъжките Породи не създаваха сперма, годна за размножаване, без чифтосване. А чифтосването изискваше нещо, в което онези копелета, учените, вярваха — свързване. Обединяването на двете половини на едно цяло. Породите бяха благословени от природата по начин, по който едно нормално човешко същество никога нямаше да бъде — те имаха сигурността, че един мъж или една жена е предназначена за тях и само за тях. Тогава природата изиграваше коз, който никой не би могъл да очаква. Само чрез чифтосване можеше да се осигури зачеване.

Брейдън затвори очи, когато почувства в косата си пръстите й, които се провряха в кичурите и започнаха да масажират скалпа му. Усещането изпрати вълна от удоволствие по цялото му тяло. Устните й бяха влажни, разтворени, очакващи целувката му.

Той облиза копринените извивки, улавяйки въздишката й, когато ръцете му погалиха гърба й. Пръстите му се наслаждаваха на усещането за гладката кожа, като се движеха по нея, поглаждаха златистите полукълба на гърдите й и докосваха зърната й.

Откликът на Мегън беше мигновен, горещ. Тих стон се откъсна от устните й и го прониза през слабините, а пенисът му трепна от настойчивия глад.

Брейдън позволи на малка усмивка да разтегне устните му, когато завъртя Мегън и я облегна на плота на мивката, после улови ханша й и я повдигна, докато дупето й не докосна студената повърхност.

Очите на младата жена се разшириха.

— Разтвори си краката за мен. — Той коленичи пред нея, подпря малките й стъпала на раменете си и притисна с длан корема й. — Облегни се назад, бейби. Позволи ми да си взема десерта. Сладък, нежен крем — точно такъв, какъвто обичам.

Езикът му облиза малката цепка и вкусовите му рецептори избухнаха от пикантната сладост. Ръцете на Мегън стиснаха косата му.

— Това е толкова порочно. — Лека, изпълнена с възбуда въздишка достигна до слуха му, когато езикът му закръжи около клитора й.

Малката набъбнала пъпка беше така отзивчива, че всяко облизване около нея караше соковете й да текат към пръстите му, които масажираха чувствителния вход.

— Ох-ох — изръмжа Породата. — Не сме стигнали до порочното все още.

— Не сме ли? — изпъшка Мегън, когато той вкара един от пръстите си в тесния вход на вагината й, галейки стегнатите малки мускули, които го стиснаха толкова еротично.

— Хмм, още не. — Брейдън стисна устни и целуна бавно цепнатината.

Ханшът й потрепери, бедрата й се стегнаха, а от устните й се изтръгна тих вик. Господи, вкусът й бе толкова сладък. И горещ. Езикът му закръжи около подутата пъпка и усети слабите, треперещи импулси в отговор, когато я докосна леко, преди да я засмуче.

Мегън вече дишаше тежко, но по дяволите, той също.

Докато галеше клитора й, пръстът му се зарови във вагината й — потъркваше, милваше, откриваше всички малки места, които я караха да се задъхва и да издава онези тихи стонове, докато умолява за още.

Брейдън добави още един пръст и я засмука по-силно, усети как оргазмът й се надига, а вагината й се стяга и пулсира. По дяволите, да й доставя удоволствие беше главозамайващо. Да слуша възбудените й, тихи стонове, да я усеща как се свива, да я слуша как моли. Това му действаше като наркотик, да знае, че може да я накара да си изгуби ума с докосването си.

Но той също изгуби своя. Пръстите й стискаха косата му, галеха врата му. Бедрата й се притискаха към бузите му, задържайки го на място, докато Брейдън я тласка по-близо до освобождението, за което тя копнееше толкова отчаяно.

Соковете й течаха от нея и правеха пръстите му по-хлъзгави. Той проникваше по-дълбоко, галеше, увеличаваше възбудата, бушуваща в тялото й. Ханшът й започна да се извива, притискайки клитора й по-силно към езика му, докато Брейдън смучеше малката пъпка.

Мегън беше толкова близо до кулминацията. Толкова подута и умоляваща за освобождение.

Вагината й се свиваше при всяко отдръпване на пръстите му и ги засмукваше с всяко тласване навътре.

— Брейдън. О, Господи. Брейдън, позволи ми да свърша — гласът й беше пресипнал и наситен с желание.

Породата промърмори нещо срещу влажната й плът, езикът му потрепваше върху клитора й, устата му го засмука по-силно, докато тласкаше Мегън стремително към експлозията, която тя жадуваше толкова отчаяно.

Брейдън усети как оргазмът я връхлетя. Тя се изопна и се стегна около пръстите му със сила, която накара пенисът му да потръпне от желание също да го почувства. Но първо искаше да я вкуси. Да усети и погълне удоволствието, което ще се излее от нея.

Започна да движи пръстите си по-бързо и дълбоко. Клиторът й набъбна и запулсира. Викът й на освобождение отекна около него. Засмука малката пъпка за последно, за да се увери, че е дарил на половинката си максимална удовлетвореност, след това се отдръпна бързо, измъкна пръстите си и потопи езика си във влажната й вътрешност.

Мегън изкрещя отново, когато той я облиза. Бедрата й се разтресоха бурно, щом я връхлетя следващият оргазъм. Брейдън ближеше и проучваше, изпълваше сетивата си с вкуса й, с удоволствието й, преди да се изправи, да настани пениса си срещу сладката топлина и да се тласне напред.

Главата на Мегън се облегна на огледалото зад нея. Изражението й бе изпълнено с екстаз, разтворените й устни се опитваха да поемат дъх, да намерят сили, когато от гърлото й излезе нисък вик. Късите й, остри нокти се забиха в скалпа му. Брейдън се наведе и покри с устни малкия белег на рамото й, започна да го ближе и гали, докато я обладаваше безмилостно. Енергичните му тласъци го запратиха стремително към собственото му освобождение и задействаха нейното, когато зъбите му се впиха в плътта й.

Беше рай. Беше екстаз. Беше най-голямото удоволствие, което някога би могъл да изпита. Брейдън усети как шипът се увеличава и се заключва в мускулите на вагината на Мегън, как пенисът му излива освобождението си и малкият израстък вибрира.

В този миг, Брейдън се възроди в Мегън. Почувства как душата му докосва нейната, когато погледът му срещна дълбоките, премрежени сини очи, вперени в него. Усети прилив на въодушевление, на притежание, секунда преди да отметне глава назад и да издаде силен рев.

Неговата половинка.

Само Бог знаеше колко време измина, преди Брейдън да бъде в състояние да разхлаби хватката си около Мегън. Лицето му бе заровено в дългата й коса и я притискаше, прегръщаше я здраво, успокояваше я.

След като възбудата се уталожи, Брейдън я почисти внимателно и подсуши нежната, подута плът, която бе завладял.

Подобно удоволствие не би трябвало да бъде възможно. То се обвиваше около душата му и я изпълваше със светлина, която сгряваше отвътре навън. Затопляше там, където някога бе студено. Успокояваше там, където бе имало само болка. Точно както Мегън. Тя беше чудо.

— Исках да бъда силна — каза му тя няколко минути по-късно, когато Брейдън отстъпи назад и я задържа, щом тя застана пред него. — Исках да се примиря с това, което си спомних и тогава да продължа — гласът й беше пресипнал от преживяната страст и изпълнен с подновена тъга. — Не мога да го приема, Брейдън.

Тежестта в тона й разкъса сърцето му. Господи, никога не бе предполагал, че чуждата болка може да го засегне така дълбоко.

— Да приемеш какво, Мегън? — попита той тихо и нежно. Сега не беше време да я притиска. Не можеше да го направи. Каквото й да измъчваше спомените й, тя сама трябваше да се освободи от него.

— Ейми — отговорът й го изненада.

Младата жена се отдръпна от него и се протегна за дрехите, които бе оставила по-рано.

— Спомням си чувството на мъка от онзи сън. Господи, беше толкова силна. Мислех, че душата ми ще се откъсне от тялото, толкова много болеше. И не знаех защо.

Но Брейдън знаеше. Сам бе долавял тази мъка, която се изливаше от младите жени в лабораторията. Ужасът, мрачното осъзнаване, че нито една част от телата или душите им не е неприкосновена.

— Тя е била изнасилена — гласът й беше само шепот. — Едва ли се е случило дълго преди да ги видя в Академията. А тя изглеждаше толкова спокойна. Очите й бяха угаснали, като на останалите, но чувството се изливаше от нея.

Гняв стегна гласа й.

— И ярост. — Споменът за това я направи още по-мрачна. — Яростта беше мъжка. Марк знаеше, но не можеше да направи нищо срещу това.

Лицето на Брейдън се изкриви в гримаса. Боже, имай милост. Не можеше да си представи да живее със знанието, че някакво копеле е насилило Мегън по подобен начин. Не бе знаел, че Марк и Ейми са чифтосани, но си спомняше ясно дните, когато бъдещето им беше несигурно. Ако Марк и Ейми бяха толкова нещастни, тогава мъжът не е имал друг избор, освен да издържи. Животът на неговата половинка щеше да бъде поставен над гордостта му, и яростта щеше да го разяжда жив.

Брейдън излезе от банята и отиде в съседната стая, където бе оставил дрехите си. Облече се бързо, но минаха няколко дълги минути, преди да вдигне погледа си от ботушите, които връзваше и да погледне към Мегън, щом тя влезе.

— Кой беше? — Трябваше да знае кого е видяла. Желанието да го убие го изпълваше с ярост и омраза. Искаше кръвта на копелето.

Усети колебанието й и се запита дали не е доловила яростта, която той се бореше да сдържи. Не искаше тя да я усети, не искаше да разбере тъмната омраза, извираща вътре в него.

— Мислех, че е приятел — Мегън запази гласа си тих, борейки се с болката, нарастваща в нея. Объркване изпълни стаята, съпротивата да приеме, да преодолее инстинктивното отхвърляне на отговорите, които бе открила вътре в себе си.

— Мегън. — Брейдън се изправи бавно и отиде до нея, улови раменете й и се взря в нея. — Трябва да знам кой е бил. Трябва да знам срещу какво сме изправени.

— Вече има смисъл — Мегън го погледна и се засмя кратко и горчиво. — Как е успял да привлече военните. Как е могъл да намери графика ми. Всичко.

Зловещо предчувствие започна да изпълва Породата.

— Мислех, че е приятел — каза тя отново, гласът й беше дрезгав, чувството за предателство я завладя. — Но не е бил. Той е убил онези Породи и сега иска да убие мен, защото подозира, че смъртта им може да предизвика в паметта ми спомена за това как съм ги видяла с него. А беше най-добрият приятел на баща ми, Брейдън. Сенатор Кули. Сенатор Мак Кули.

Бинго.

Двадесета глава

Сенатор Мак Кули. Вече всичко придобиваше смисъл. Той беше един от най-силните противници на Закона за Породите, новият законен указ, който дава автономия на Породите и ги обявява за хора, независимо от тяхната ДНК. Той беше и причината, поради която двама военни съветници бяха задължени да бъдат в Отдела по делата на Породите във Вашингтон, както и двама, които да ръководят цялата охрана и разпитите в Убежището. Не че беше трудно да се заблудят бюрократите, но мисълта за шпионин в къщата, предизвика нетърпеливи тръпки у Брейдън.

Шпионин най-вероятно бе причината, поради която атаките срещу Убежището бяха винаги така точни и защо слабите им места бяха използвани толкова лесно.

— Покажи ми оръжията си. — Двамата слизаха по стълбите, когато Брейдън погледна към засенчените прозорци.

Нощта падаше бързо.

— Килерът. — Завиха по коридора и тръгнаха към посочената врата. Мегън отвори, отмести няколко кутии настрани, откачи палтата от закачалките и ги остави в ъгъла, за да разкрие тежка, метална врата на сейф.

— Рядко ги държа заключени. — Вратата се отвори с дрънчене и разкри впечатляваща гледка на оръжия и муниции. Беше нищо в сравнение с онова, което можеше да се намери в Убежището, но беше впечатляващо.

Докато Мегън не отвори друга врата в дъното. Брейдън вдигна вежди при вида на това, което се криеше там.

— Имаш ли уреди за нощно виждане? — Жената извади чифт от най-модерните военнополеви очила от предпазните им калъфи, пристегна ги на главата си, след това ги плъзна към челото. Придържани от здрави, еластични ремъци, малките очила бяха най-напредналите в технологично отношение. Те изключваха необходимостта от по-големите, тромави модели и имаха няколко малки предимства като екстри в лещите. Буквално виждаха през мрака. Вместо объркващото зелено осветяване, този, който ги носеше виждаше в оттенъци на сивото, с доста слаби неонови цветове, за да разкрият всичко със сърдечен пулс.

— Не толкова добри, колкото твоите — изсумтя Брейдън. — Как, по дяволите, ги получи? Дори отрядите на Тюлените не са ощастливени с тях все още.

— Имам приятели — отговорът й не беше задоволителен, но той я остави на мира засега. Беше по-загрижен за другите играчки, които Мегън извади. Ножове, които бе виждал в научнофантастичните филми и един пистолет с лазерно насочване, който дори не бе пристигнал при военните още.

— Мамка му, Мегън, мисля, че приятелите ти имат лошо влияние върху теб. — Брейдън наблюдаваше как тя пристяга ножовете на различни места по тялото си — на предмишницата, на долната част на краката си, а на гърба си затъкна пистолета.

— Ние, откачалките медиуми, сме склонни да се поддържаме — информира го жената задъхано, когато приключи, след това затвори вратата и го погледна. — И наистина не е необходимо Ланс да знае за тази друга врата.

— По дяволите, не мисля, че беше необходимо и аз да знам.

Брейдън извади мобилния си телефон от калъфа и натисна бутона за бързо набиране.

— Тарик. — Другият мъж отговори веднага и по гласа, който се чуваше от говорителя на телефон, Мегън осъзна, че се бяха срещали предния ден.

— Активирай полевата връзка — нареди Брейдън бързо. — Пригответе се за преждевременно извеждане и оттегляне.

— Връзката активирана — съобщи Тарик по комуникационния канал, думите му щяха да бъдат чути от само още шест Породи отвън.

— Затворен. Поле Бета три. — Бета три беше единственият код, с който съветниците в Убежището не разполагаха.

— Какво, по дяволите, става, Брейдън? — тонът на Тарик беше рязък и обезпокоен. Затворено поле Бета три беше също така и канал, който се използваше само ако се смята, че командния център е изложен на риск. А съпругата на Тарик бе на мястото, където е командният център.

— Имаме предател в управлението — потвърди Брейдън. — Подготовка за напускане на къщата. Изтегляне. Повтарям, всички екипи да се изтеглят.

Най-близкото място, откъдето могат да се свържат с Управлението на Прайда, сигурно беше офисът на шерифа. Брейдън знаеше риска — Кули имаше връзки сред военните, които можеха да направят придвижването в града сложно. Нямаше никакво съмнение, че пътищата са наблюдавани, както беше наблюдаван каньонът преди няколко дни.

Брейдън набра номера на Ланс и изчака първото позвъняване.

— Ланс. — Другият мъж беше в готовност.

— Измъкването е в ход — информира го Породата тихо. — Имаме евентуални военни наблюдатели и нарушение на сигурността на високо ниво. Идваме.

Точно преди да затвори, чу ругатнята на Ланс. Имаше само един изход от тази бъркотия. Сенаторът не би посмял да изпрати редовни войници в Броукен Бът — политическите последици биха били твърде тежки. Брейдън бе готов да се обзаложи, че мъжете в каньона преди няколко дни, са били дезертьори или част от личната армия на сенатора, съставена от тези, които бяха уволнени заради непочтеност или считани за прекалено избухливи за правителствените сили. Предполагаше, че не са нищо повече от наемници с военна подготовка.

Брейдън взе няколко мощни автоматични пушки и амуниции, след това погледна към Мегън, която продължаваше да се въоръжава. Един автоматичен пистолет беше пристегнат на хълбока й и един — на бедрото й. Раница, пълна с боеприпаси, полетя към Породата.

— Няма да може да поемем по главния път — заяви жената, затвори килера и се обърна към него. — Предлагам да тръгнем към Карлсбад, вместо към Броукен Бът. Те няма да очакват това.

— Броукен Бът е единственият ни вариант. Дори няма да стигнем до Карлсбад — не се съгласи Брейдън и изключи проследяващото устройство на мобилния си телефон, знаейки за аварийния сигнал, който ще се изпрати до Убежището. Ако имаше начин да стигнат до тях, Калън щеше да го направи. Той също така щеше незабавно да изолира военните съветници. Това ще е ясен сигнал за управлението, че защитата е била нарушена. Дотогава Брейдън щеше да предприеме активни мерки да защити хората тук.

— Карлсбад е военен пост — обслужващ и оперативен — посочи Мегън.

Мъжът поклати глава, след това я наклони любопитно, когато младата жена издърпа ризата си, разкопча я и затъкна две седемсантиметрови остриета в калъфи под дантелата на двете чашки на сутиена си.

— Очарователно. — Пенисът му потръпна при мисълта за оръжията, разположени толкова близо до интимната плът. — Напомни ми да не те вбесявам, когато си въоръжена и готова за действие.

Мегън го дари с кратка, порочна усмивка, а погледът й беше почти наелектризиран, докато закопчаваше отново ризата си.

— Струва ми се, че харесваш опасността малко повече, отколкото е здравословно — каза Брейдън, а в гласа му се долавяха весели нотки. И, по дяволите, ако мисълта за това не го накара да поиска просто да я събори на пода и да я чука, заради чистото удоволствие от това да бъде вътре в едно същество, изпълнено с такава невероятна смелост.

— А ти не? — Мегън изви вежди подигравателно. — Трябва да си наркоман, за да познаеш кой друг е такъв, Брейдън.

Това също беше вярно. Бяха обречени. Проклет да бъде, ако не бе намерил жена, която да обича приключенията и живота толкова, колкото и той. Не беше просто прилив на адреналин. Беше битка за онова, което бе правилно, да противопостави силата и интелигентността си срещу врага и да излезе победител. Не че беше спечелил всяка своя битка и знаеше, че смъртта може да се крие зад всяка врата. Но, за бога, щеше да умре свободен. А за свободата си струваше да умреш.

— Е, ако излезем живи от това, напомни ми да те напляскам отново. — Брейдън завърза бързо косата си с кожената лента, която носеше в джоба на дънките си, преди да я стрелне с една порочна усмивка.

— Защо? — недоверие изпълни гласа й, когато той се завъртя на пети и тръгна към задната врата.

— Просто защото ми харесва да зачервявам голото ти дупе. — Брейдън се обърна бързо, улови я за врата, дръпна я към себе си за една кратка целувка, след това я пусна също толкова внезапно. — Готова ли си за парти, бейби?

— Да се позабавляваме.

Брейдън отвори бавно вратата, а очите му се присвиха, за да се адаптира към мрака почти перфектното му зрение.

ДНК-то, което притежаваше, му даваше зрение, превъзхождащо това на всеки нормален човек, то пронизваше тъмната, призрачна нощ.

— Готови ли сме? — Тарик застана от едната страна на вратата, петте Породи заедно с него бяха разположени на различни места близо до Райдърите.

— Престани да си играеш на бавачка с мен. — Мегън удари ръката на Брейдън. — Да се махаме от тук, преди онези да имат възможност да се размърдат. И, повярвай ми, те са готови за това.

Мегън ги усещаше. Не знаеше колко са, или къде са, но вибрациите се изливаха във въздуха.

— Магистралата или второстепенни пътища? — попита рязко Брейдън, когато започнаха да се движат, втурнаха се към автомобилите и скочиха през отворените врати бързо.

— Второстепенните пътища. — Магистралата беше изключена. Тя беше най-бързият и най-вероятният маршрут. И със сигурност бе добре охранявана. — Ако Кули е вкарал военен екип тук, най-добрият ни залог са черните пътища и без фарове. Дори един наемник не може да има по-хубави джаджи от моите. Депутатското заплащане е гадно, нали знаеш.

— Не е проблем. — Райдъра се стрелна от алеята и пое към пустинята, далеч от хълмовете, заобикалящи дома на Мегън от три страни.

— Сигурност — включена, GPS местоположение и проследяване — деактивирани.

— Тук. — Мегън докосна картата на екрана, очертавайки координатите на един от второстепенните пътища, които водеха към града. — Не е най-добрият, но е най-безопасен.

Пътят представляваше малко повече от прашна пътека, криволичещ между деретата и пещерите, които биха могли да осигурят лесна засада.

— Видели са ни да тръгваме обаче и няма да е много трудно да ни проследят с поглед — добави жената.

Можеше да ги почувства. Вратът я сърбеше и точно зад лявото си ухо чуваше леко, странно пращене в мозъка си, предвещаващо вълна от информация. Не бяха войници, а тежковъоръжени и добре платени наемници. Щяха да разполагат с джаджи.

Мегън тръсна глава и затегна щитовете, които придърпа от Брейдън, около съзнанието си, докато пулсът й започна да тупти във вените. Някой беше предал сенатора, но кой? И защо?

— Някой не е добър в блокирането. Получавам непознат прилив на информация, Брейдън — извика тя през воя на двигателя на Райдъра, когато Породата го форсира до максимална скорост.

— Дръж канала към него отворен, Мегън — излая той. — Няма значение дали е приятел или враг. Аз ще го блокирам да не може да дърпа информация, а ти извлечи от него толкова, колкото можеш.

Много задачи едновременно и ще се получи лошо, помисли си тя с гримаса, докато се стараеше да направи точно това, което Брейдън й бе казал — да задържи канала отворен, като същевременно започна да очертава най-добрия маршрут към града.

— Движат се и ни следят. Мамка му, знаех си, че трябва да взема заем за онзи готин малък радар и лазерни блокери, които видях миналия месец — извика Мегън, щом усети потока от информация в мозъка си.

— Заем? — Младата жена не обърна внимание на скептичния поглед, с който я стрелна Брейдън, както и хихиканията на двамата мъже зад нея.

— Със сигурност си мислиш, че фасадата на къщата ми прилича на лайно, защото съм мързелива. — Тя се засмя с чиста наслада. — Ще съм длъжник на местната банка, докато навърша осемдесет, Брейдън. Те финансират малките ми играчки.

Мегън включи радара на Райдъра и лазерния детектор и изруга, когато не показаха нищо.

— По дяволите, мразя, когато не играят честно. — Почука по екрана грубо, знаеше, че движещите се точки трябва да са там и изръмжа при мисълта, че са заглушили сигналите си.

Вдигна ръка към главата си и я разклати яростно. Имаше нужда от повече информация.

— Копелетата би трябвало да знаят честотите ми, за да блокират системите на Райдъра — оплака се тя, щом почувства, буквално почувства, един от войниците, когато те тръгнаха от най-близкия хребет в пустинята. — След нас са, проследяват местоположението ни и идват.

Жената удари бутона на таблото и започна да набира команди още преди клавиатурата да излезе напълно над скута й. На предното стъкло мигновено се показа сложна, ярка карта.

— Там, седем тире четири — отсече тя, когато дойде завоя. — Твое дясно. Там ще е по-трудно да ни проследят.

Напред нямаше нищо. Нито засади, нито чакащи. Чистотата на информацията беше обезпокоителна, почти позната.

— Можеш ли да вярваш на това, Мегън? — Брейдън завъртя рязко волана наляво и се насочи към по-хълмистата част на пустинята, към каньоните, кръстосващи района.

— Някой е отворен към мен. — Мегън продължаваше да въвежда информация на картата. — Информацията не е капан, но проклета да съм, ако знам причината. Не може да са чак толкова тъпи, колкото сочат действията им.

Може би тя бе по-силна. Младата жена прехапа яростно устни, обезпокоена от това колко бързо информацията заливаше мозъка й, без болка.

— Тарик е зад нас, следва ни отблизо. Той показва ли се на картата? — попита със заповеднически тон една от Породите, стоящи на задната седалка.

— Ако го отбележа на картата ни, и те ще го засекат.

— Какво ще кажеш за онези лоши момчета зад нас?

Другият изръмжа.

— Виждам следите от прах отзад.

— Само на автомобил. — Мегън продължаваше да почуква на клавиатурата, поддържайки връзката с другия Райдър защитена от всеки опит за проникване. — Знам какво правя.

Поне се надяваше, че знае. Беше изминало дълго време, откакто с чичо й Стивън и неговите военни приятели си бяха играли заедно. Докато тя поддържаше комуникационната връзка между двата автомобила ясна, едно внезапно изгарящо усещане на тила й накара очите й да се разширят.

— Назад! — Мегън едва осъзнаваше, че почти крещи, когато долови неочакваната заповед да се изстрелва в мозъка й. — Имат ракети… Шибаняци! — Взривът разтърси Райдъра. Брейдън завъртя волана, ръмжейки, когато автомобилът зад тях се отклони и едва не се заби в тях, преди да се изправи.

— Опит за радарно прихващане — компютърният глас прозвуча в мига, в който три яростни изръмжавания на Породи отекнаха около нея.

И Мегън бе готова да се закълне, че връзката в ухото й е изпълнена със същия звук.

— Да, ръмженето ще помогне — извика към тях, опитвайки се да остане на мястото си, когато Брейдън започна да върти волана, докато компютърът продължаваше да предупреждава за опит за прихващане.

— Каньон отпред. — Мегън посочи завоя на картата. — Шестдесет метра. Има редица пътища през няколко каньона, които можем да използваме. Те ще спрат ракетите.

— Ракетно прицелване.

— Копелета. Къде, по дяволите, е този каньон, Мегън? — извика Брейдън.

— Наблизо. Ще успеем. — Тя се подготви за завоя и стисна зъби, когато Райдъра го взе на две гуми, само секунди преди попадението.

Ракетата избухна в стената на входа на каньона, когато автомобилите минаха през него.

— Пътят се стеснява — предупреди го Мегън, когато очилата за нощно виждане, които носеше, разкриха стените на каньона. — Радарът не показва никакви препятствия отпред. Това е всичко, което трябва да гледаме.

— Колко е дълъг този каньон? — изръмжа някакъв глас в ухото й. Той беше точно толкова опасен, колкото и този, който използваше Брейдън понякога. Чиста мъжка ярост и тестостерон.

— Осем километра, по-малко от три минути. Но това е пряк път. Няма начин да издържат, освен ако не минат през каньона, и с малко късмет, ще отидат полека по дяволите. — Жената погледна към непоколебимото лице на Брейдън. — Аз мога да карам по-бързо.

Той й хвърли поглед, изпълнен с крайно недоверие.

— Спомням си последното ти преследване, Мегън. Никакъв шанс!

Излязоха от каньона няколко минути по-късно. Мегън се наведе над клавиатурата, борейки се да останат една крачка пред копелетата, които ги гонеха, както и с психичните импулси, нахлуващи в мозъка й.

— Наляво. — Посочи напред към следващия каньон. — Мамка му, мисля, че използват сателитно проследяване с GPS. Притежават доста полезни джаджи, Брейдън.

— Колко далеч от града сме? — Той не откъсваше очи от тесния път, по който завиха, и бе принуден да забави скоростта, за да се движи в завоите.

— Този път отнема повече време, отколкото магистралата. Може да се забавим.

— Джонас ще ни намери, стига да стигнем града — озъби се един от Породите зад нея. — Просто ни дръж на една стъпка пред онези проклети ракети и ще оцелеем.

— Тарик, твоят Навигатор показва ли нещо? — извика внезапно Брейдън в микрофона.

Мегън му хвърли изненадан поглед. Навигатор?

Ако копелето зад тях караше Райдър Навигатор, тогава тя щеше да удари някого. Навигатор беше елитът, най-добрият от най-добрите, с пълни сателитни връзки и възможности за блокиране.

— Блокирането е извън строя — отговори Тарик. — И ние имаме вампир по петите.

— Ляво! — Следващият завой беше остър — почти скрит, докато пътят през главния каньон продължаваше. Беше също и по-бърз.

— Трябва да спечелим малко скорост — измърмори тя, пръстите й полетяха по клавиатурата, докато вадеше картите, които бе въвела в Райдъра през изминалата година. — Можем да излезем от тук — посочи към следващия завой. — Трябва да наберем малко скорост и да стигнем до този следващ набор от каньони — беше на почти двадесет и четири километра. — Ако стигнем до там, ще бъдем достатъчно близо до Броукен Бът, за да се обадим на Ланс.

— Ланс беше уведомен. По-добре копелето да бъде изправено на нокти.

Мегън се обърна и се взря в огледалото за обратно виждане, докато набираха скорост по извития път. Нещо не бе наред.

Райдърът зад тях беше в полезрението, но имаше и нещо друго отзад, прекалено близо.

— По-бързо — изръмжа Мегън. — Натисни проклетия педал до дупка или всички ние отиваме по дяволите. — Знаеше си, че трябваше да го убеди да й позволи да шофира.

Брейдън увеличи скоростта и изруга, когато стените на каньона остъргаха Райдъра, като преминаваха през него.

— Радарно прихващане — в прогрес — предупреди компютърът с проклетия си монотонен глас.

— Ще убия тези копелета! — изкрещя Брейдън.

— Не променяй курса. Тарик, имаш ли сигнални ракети? — попита рязко Мегън.

— Заредени са и са готови за стрелба — възкликна гласът от другата страна с ръмжене, показващо яростта, която Мегън усещаше да пулсира около нея.

Изстреляха се от каньона. Мегън осъзна начина, по който Брейдън натиска газта, когато компютърът предупреди за радарно прихващане. Светлините от задния Райдър осветиха нощта и миг по-късно ракетна експлозия разтърси стените на каньона.

Така се правеше, когато човек си служи с подлост. Последната ракета бе изстреляна преди прихващането, давайки малко време на хората на Тарик да подготвят отговора си. Беше близо. Следващата щеше да е още по-близо.

— Дръжте се. Дръжте се. — Мегън усети, че го казва секунда преди Райдъра да се наклони настрани. Сграбчи дръжката над главата си и изруга, когато автомобилът се удари, изправи се, след това се опря на един голям камък.

— Изтегляй се! Двигателят е ударен — нареди Брейдън и избута Мегън през вратата, която тя имаше само секунди да отвори.

— Слязохме. Да се размърдаме.

Той улови Мегън за ръката и я задърпа към един от по-малките завои, водещи обратно към каньона.

— Разпръснете се. Джонас е на по-малко от половин час път от нас. Той ще ни намери. Пълно разрешение — стреляйте, за да убивате.

Мегън извади пистолета от кобура, когато навлязоха в скалистия, обрасъл с храсти път, водещ обратно към каньона.

Зад тях избухна стрелба, докато тя се ослушваше за съобщение от Породите в слушалката на ухото си.

Усещаше вражеските войници в каньона, една дузина или повече, и някой, който изглежда наблюдаваше всичко. Той не правеше нищо, за да прикрие мислите си като войниците предишния ден. Този гледаше и мислеше. Преследваха нея. Нищо друго нямаше значение. Дали Породите с нея щяха да оцелеят или да умрат, не беше важно. Нейната смърт беше на първо място.

— Войниците се движат към нас — каза задъхано жената, докато се промъкваха през покритата с гъст къпинак пътека.

— Чувам ги — гласът на Брейдън беше тих, хищнически. — Също така мога да почувствам връзката ти. Той го прави нарочно.

— Да, разбрах това. — Тя дишаше тежко, докато той я влачеше след себе си. — Очевидно е. Само не мога да определя местоположението му.

Стрелбата зад тях ги накара да се наведат бързо, заслушани в кратките, кодирани заповеди, които Тарик даваше на хората си по комуникационния канал. Досега никой от тях не бе повален. Слава богу.

— Кули е с тях. — Пръстът й лежеше решително на спусъка на оръжието, докато оглеждаше района, където се бяха скрили. — Както и един Койот. Той е непоколебим.

— Както и аз — гласът на Брейдън беше тих, но заплахата от тъмен гняв под него изпрати тръпки по гръбнака й.

— Трябва да отстраним Койота му — промърмори Мегън, като търсеше най-добрата позиция за наблюдение. Беше тренирала в тези каньони със семейството си от времето, когато бе тийнейджърка.

— Ще стоим срещу вятъра, за да можем да го направим. — Брейдън се раздвижи отново, проправяйки си път през млади борове и тополи, които растяха по пътя.

— Кули е на лов. Добър е. — Знаеше, че е добър. Беше слушала историите на баща си, който бе разказвал как са тренирали заедно, когато са били във войската преди години.

— Аз съм по-добър — отвърна Брейдън.

Няма нищо друго, което да прилича повече на мъжката увереност, помисли си Мегън и едва се въздържа да не извърти очи.

Комуникационният канал беше изпълнен с тихо произнесени съобщения от Породите, нощта отекна от звук на стрелба и високи мъжки гласове, и усещане за зло и смърт. Мегън почувства как напрежението стяга главата й, когато пое дълбоко въздух, приведе се ниско и последва Брейдън през високите храсти към наклонените стени на каньона. Би трябвало да се намират над войниците.

Би трябвало да са в безопасност.

Младата жена простена, когато болката прониза главата й. Улови се за най-близкия клон и се опит да запази равновесие. Кули знаеше какво прави. Мегън усещаше удоволствието, което той изпитваше от смъртта, от болката, която е причинил. Той съзнателно мислеше за смъртта на Породите, за жената, която бе изнасилил.

В гърлото й се надигна жлъчка, тя стисна зъби и се насили да се движи и да се изравни с Брейдън.

— Блокирай го. Търси информацията и заобиколи болката — прошепна Брейдън в ухото й. — Не му позволявай да те отслаби.

Мегън пое дълбоко дъх и кимна буйно, докато се бореше да прогони картините от главата си.

— Той е близо. — Очите й оглеждаха нощта, съзираха кратките отблясъци на войниците, тичащи през каньона долу. — Използва Койота, за да ме проследи психически.

— Те не са надеждни. — Мегън усети Брейдън около себе си — мислите му, топлината му, потекоха около нея като успокояваща мъгла.

Добър беше. Една усмивка премина по устните й, когато усети лекото докосване на страстната му целувка в съзнанието си. Също така и лош.

Но умишленото разсейване успокои съзнанието й и й помогна да проследи мисловните нишки, с които трябваше да се свърже, вместо с онези, които Койота пращаше към нея.

Внезапно над тях се разпръсна пръст и звукът от автоматична стрелба от противоположната страна на каньона я накара да се приведе и да хукне след Брейдън зад заслона от камъни.

Мъжът й направи знак да открие огън по посока на стрелбата. Когато тя вдигна оръжието си и започна да стреля, той се наведе и се хвърли към следващия заслон — едно дебело паднало дърво, разположено несигурно на ръба на каньона — и започна също да стреля.

Камъни и буци пръст експлодираха от двете й страни, докато тя търсеше посоката, от която идваха куршумите.

Гняв. Хладен и безмилостен. Нямаше нужда да се прицелва. Следващият й залп бе възнаграден с кратък вик от страна на врага, когато той падна в пропастта на каньона.

— Движение! — Позицията им беше разкрита и тя го знаеше.

Двамата се втурнаха към предната страна на каньона, насочвайки се към по-ниската част заради прикритието на пещерите, врязани в стените отдолу.

Когато изминаха последните сантиметри, Мегън застана на едно коляно и се протегна за информацията, от която се нуждаеше. Усети близостта на Брейдън, силата на собствената му концентрация, подхранваща нейната.

Дъхът й секна в същия миг, в който усети как Брейдън се напрегна.

— Много впечатляващо, Мегън. По-добра си, отколкото си представях, че можеш да бъдеш, като се има предвид как се криеш.

Младата жена се изправи и се обърна бавно, за да срещне смъртоносно студения поглед на Мак Кули. Човекът, когото баща й наричаше приятел.

Усети Брейдън зад себе си, копринените нишки на предупреждение се излъчваха от него и се вливаха в нея.

— Не исках да повярвам, че наистина си бил ти. — Мегън вдигна очилата от очите си, когато долови присъствието на един от войниците, придвижващ се към тях, за да ги прикрие отстрани.

Мак изглеждаше по-стар, отколкото си го спомняше, но все още беше в добра форма. Метър и седемдесет висок, със сребристо сива коса и студени, безмилостни сини очи. Очи, които тя винаги бе смятала, че излъчват съчувствие и топлина. Той се взираше в нея, а пистолетът, който носеше, бе насочен към гърдите й.

Погледът й се отклони настрани. Заместник Хосе Дженсън.

Предателството от страна на заместник-шерифа не би трябвало да я изненада.

— Да, наистина съм аз. — Усмивката на Мак беше зла, зъбите му проблеснаха, когато устните му се извиха саркастично. Тогава погледна към Брейдън.

— Трябваше да се досетя, че ще се омърсиш с него. Моят Койот тук ми каза, че може да усети миризмата на секс от километри. Колко жалко.

Мегън се заигра със спусъка на пистолета, който бе смъкнала отстрани до бедрото си, чудейки се дали ще успее да бъде достатъчно бърза да му пръсне сърцето, както стои там, с тази гадна усмивка на лицето си. Погледна отново към Хосе.

— Ланс ще те убие. — Ланс щеше да обвини себе си. Хосе се подсмихна, докато тя го гледаше предпазливо. Трябваше да се досети. Беше усетила насилието, излъчващо се от него, още откакто го бе видяла за първи път. Но не бе повярвала, че наистина може да се продаде.

— Хвърлете оръжията, деца. — Мак поклати глава, сякаш бе разочарован от нея. — Със сигурност не мислите, че ще ви позволя да ги задържите.

Мегън пое дълбоко дъх и хвърли пистолета си на земята до този на Брейдън.

Той беше прекалено мълчалив. Тя можеше да усети как умът му работи с яростна напрегнатост, но той си играеше на ленив, добродушен лъв.

И изобщо не можеше да се предвиди какво ще направи, когато се държи така.

Усещаше също така желанието му тя да се погрижи Кули да продължи да говори, да го разсейва.

— Провери ги — Кули даде знак на войника от другата му страна. — Доколкото познавам прекрасната Мегън, тя ще има още други оръжия, скрити по тялото й.

Пистолетът на кръста й беше единствената й надежда.

Войникът пристъпи напред. Беше висок и мускулест, а чертите на лицето му бяха скрити от черни ивици камуфлажна боя. Той лиши Брейдън от оръжията му, но Мегън забеляза, че изобщо не провери под якето му.

Това беше доста странно. Би трябвало да знае по-добре как се прави.

След това пристъпи към нея. Взе ножовете й, скрити на краката и под якето й. Зад гърба й, ръката му едва не докосна ножа, затъкнат на колана на ханша й, покрит от якето, както и оръжието, пристегнато на кръста й.

Внимавай. Предупреждението бе прошепнато около нея и не дойде от Брейдън.

Мегън вдиша бавно. Не можеше да каже кой е непознатият, но очевидно не беше на страната на сенатора. Докосването на съзнанието му до нейното й бе смътно познато. Беше го усещала преди, отдавна. Но къде?

Отърси се от мисълта, преди да се концентрира върху сенатора.

— Това няма да ти се размине, Мак — предупреди го тя, надявайки се да задържи вниманието му върху себе си, докато Брейдън излезе с някакво чудо. Това му беше работата и по-добре да го направи скоро.

— Разбира се, че ще ми се размине — засмя се Мак радостно, както дете се наслаждава на шега. Копелето бе изгубило здравия си разум. — Правя го в продължение на години, Мегън. В лоното на семейството, знаейки всяко твое движение с помощта на Хосе. Знаех, че няма да си спомниш, че си ме видяла в онази академия, без чужда помощ. Трябваше само да следя двете Породи и да разбера кога ще решат да се свържат с теб. Не беше трудно, скъпа моя. Въпреки че е жалко това, което се случи с Марк и Ейми. Те не бяха толкова предпазливи, колкото би трябвало, докато бяхме в Академията.

Това тогава беше нарочно. Мегън можеше да го разбере сега. Марк и Ейми бяха разбрали, че тя ги усеща, и бяха свалили щитовете си достатъчно, за да привлекат вниманието й. Тази болка, бе нож с две остриета. Те не биха могли да знаят как ще реагира тя, колко бързо съзнанието й ще отхвърли болката и че споменът ще избледнее, като се има предвид, че подобни случаи бяха често срещано явление по онова време.

— Ти си ги изнасилил. — Пистолетът изгаряше кръста й, а Брейдън настояваше за предпазливост. Трябваше да го накара да говори.

Трябваше да даде време на Брейдън да спаси и двама им.

— Разбира се. И ще изнасиля и теб, веднага след като хората ми се погрижат за твоите досадни малки Породи. Може дори да изнасиля малкия ти приятел, преди да умре. Това е особено приятно, да ги накараш да се наведат и да го поемат в задника си. Да им покажа кой е алфа и кой не. Просто сякаш пречупваш нещо вътре в тях.

Задоволство изпълваше въздуха, извратеното ликуване се опитваше да прониже мозъка й.

Мегън искаше да изкрещи от болка, от ярост. Усети как нещо вътре в нея се разби при мисълта за онова, което бяха изтърпели Породите при него.

— Те се учат как да го поемат лесно. Мегън, обзалагам се, че твоята голяма, яка Порода ще ти каже това. Ако може… — Погледът му се премести върху Брейдън. — Ужасно си тих, Породо. Не искаш ли да споделиш това специално, малко удоволствие, което си изпитал в лабораторията?

Брейдън се размърда бавно, лунната светлина, която се процеждаше в каньона, освети хищническата му усмивка.

— Аз съм Клас А, сенаторе, елитът. Ние ви чукахме, помниш ли?

Усмивката на Кули замръзна за част от секундата и една нишка от страх се изплъзна от него.

— Ах, да, почти забравих — присмя се той. — Елитът. Разочарован съм от теб. Би трябвало да бъдеш по-труден за залавяне.

— Мислиш ли? — Гласът на Брейдън беше прекалено мек. — Научих се как да пречупвам хора като теб, сенаторе. Предполагам, че даже си бил в списъка от потенциални цели, когато бяхме спасени.

Мегън едва сдържа изненадата си.

— И сега аз съм една от най-добрите им придобивки. Колко дълбоко е пропаднал Съвета по генетика само. Но аз ще ги изградя отново. — Усмивката на Кули беше зла, смразяваща със своята лудост.

— Защо ги уби? — попита жената тогава. — Защо чака, докато ме потърсят? Можеше да ме убиеш по всяка време — унищожението им нямаше смисъл. Нито пък потенциал за разкриване.

— Защото беше забавно. — Той сви мощните си рамене, наклони глава и я погледна с маниакално удоволствие. — Всичко, което трябваше да направя, бе да следя Марк и Ейми. Знаех, че ще дойдат при теб, просто беше въпрос на време. И каквито почтени кретени бяха, знаех, че ще се опитат да го направят тайно, за да ти дадат шанс да ме предадеш. А аз исках да те гледам как бягаш, Мегън. Това ме възбужда. Да те взема ще бъде толкова по-приятно.

Мисълта за това я отврати.

— Разбирам — кимна тя тържествено. — Не ти става по нормалния начин, нали? Трябва да пролееш кръв, за да го вдигнеш.

Усмивката му угасна за секунда, преди да се върне с отвратителна сила.

— Кръвта е прекрасна — в гласа му се долавяше възбуда. — Или може би ще направя така, както направих с малкия Марк и Ейми. Да опра пистолет до главата ти и да накарам Брейдън да те държи долу, докато аз ти го вкарвам в задника.

— Какво е това със задника? — Мегън подпря ръце на кръста си, изразявайки недоверчиво объркване. Но без страх. — Чувал ли си за микроби, Мак? Болести? Откъде знаеш, че не са те заразили по някакъв начин? Ако лудостта е заразна?

Изненадата му беше почти смешна. За момент той изглеждаше объркан, несигурен. А ръката й бе толкова близо до пистолета.

Внимавай.

Тя стрелна Брейдън с поглед, когато усети заповедта.

Проклето да е вниманието. Кули я отвращаваше и това нямаше нищо общо с болката, която се опитваше да предизвика у нея.

Пред входа на каньона продължаваше да отеква стрелба, а слушалката в ухото й бе замлъкнала. Мегън знаеше, че Породите са наясно със случващото се. Само се молеше някои от тях поне да получат позиция за стрелба.

— Нямаме много време, сенаторе — изръмжа Койота до него. — Подкрепленията им ще пристигнат скоро.

Глупав пес, защо не може да си държи тъпата уста затворена?

— Да, за съжаление — сенаторът пое дълбоко дъх. — Няма да имам време да науча Породата колко смирен е наистина. Но нея ще оставя жива и ще я вземем с нас.

Мегън се изсмя. Насили се това веселие да прозвучи в гласа й, дори изражението й придоби подигравателен вид.

— О, не. — Тя поклати глава бавно. — Аз не мисля така. По-добре ме убий, Кули. Няма да ти позволя да ме притежаваш.

Той се усмихна спокойно и насочи пистолета си по посока на Брейдън.

— Ще го накарам да страда, докато умре, Мегън.

Задоволство. Поради някаква причина, Брейдън беше изключително доволен, че оръжието се е отдалечило от нея. Мъже.

Мегън долови как войникът до нея сменя позицията си, а стрелбата като че ли се приближаваше.

Тя също се премести, като едновременно с това притисна ръцете си по-близо до задната част на бедрата си.

— Той ще страда така или иначе. — Жената сви рамене, вече усещаше веселието на Брейдън, както и внимателната подготовка на тялото му. Ръцете му все още висяха отпуснато до бедрата му, но тя знаеше колко бърз може да бъде.

Кули се обърна отново към нея, а погледът му беше пронизващ.

— Той ли е половинката ти? — Устните му се извиха отвратено. — Ейми крещеше от болка, докато я държах. Предупредих учените тогава, че е имало чифтосване, но те не ме послушаха.

— Знаеха ли, също така, че си откачен? — попита тя саркастично.

Гневът сякаш потече от него. Вече не беше спокоен, нито пък владееше напълно всичките лимки в главата си. Някои се бяха търкулнали някъде надалеч.

— Те изгубиха представа за това, за какво бяха създадени — изплю Кули. — Да убиват. Да бъдат убити. Те са нищо. — Той размята пистолета си във въздуха. — Те са животни.

— Поне могат да го вдигнат, без да проливат кръв — изсумтя Мегън. — Или проблемът ти е, че пенисът ти не е достатъчно голям? Обзалагам се, че техните са далеч по-големи от твоя. Сигурно се чувстваш пренебрегнат.

Яростта в него нарасна, а ръката му се разтрепери.

— Кули, ние се изтегляме. Породите напредват — Половин дузина войници се изсипаха около тях, лицата им бяха набраздени от защитна боя, пот и кръв. — Приключвай с това. Ние изчезваме.

Пушките се насочиха към Мегън и Брейдън. Тя видя проблясък на страх в погледа на Мак, жаждата за кръв в този на Хосе.

От нейната страна имаше скали, от тази на Брейдън — дълбока падина. Мегън усети как той се протяга към нея, направлява я, блъсна информацията към нея, когато се изправиха пред новата заплаха.

— Убийте копелето… — нареди Мак.

Сега.

Умствената заповед отекна в мозъка й и Мегън се хвърли настрани, сграбчи пистолета от кръста си и се прицели в Хосе, но сенаторът обърна оръжието си към нея секунда преди тя да стреля. Беше се прицелила право в сърцето му, но се забави само с миг. Внезапно нощта избухна в светлина. Бойни викове и ревове на Породи изпълниха каньона. Мегън почувства как един от пламъците избухна отстрани на тялото й. Мамка му, беше простреляна.

Тя продължи да се търкаля, хвърли се към камъка и стреля отново по сенатора. Видя как тялото му пое повече от един куршум и пада. Изражението му бе изумено, когато се свлече на колене, след това бавно се строполи на една страна.

Ланс и трима високи войници с безмилостни погледи се материализираха от мрака, а човекът, който толкова внимателно й бе пращал информацията, се надигна от позицията си и също пристъпи напред. Когато лунната светлина проникна в пещерата и освети яркосините очи, тя го разпозна. Той беше скрил очите си по-рано, което обясняваше защо не бе познала кой е.

Чичо Стивън. Младата жена се взря във войника, добре де, всъщност член на Специалните части. Тя стоеше неподвижно и мълчаливо, когато суматохата я заля. Войниците, все още живи, бяха оковани бързо с белезници. Тихото бръмчене на хеликоптера приближаваше. Светлини, гласове, прекалено много движение. Семейството можеше да бъде досада, помисли си тя. Как, по дяволите, чичо й бе успял да проникне в редиците на хората на сенатора? Но на кого му пука, реши тя също толкова бързо, доволна, че го е постигнал.

Мегън затвори очи. Всички като че ли крещяха едновременно, подмятаха заповеди — ругаещи Породи, радикални военни глупаци и сенатори.

Всичко, което искаше тя, бе да спи. Усещаше как кръвта се стича отстрани, болката пронизваше тялото й и шокът започна да я завладява.

— По дяволите, Мегън, отвори си проклетите очи — звукът на разярения глас на Брейдън я накара да се подчини.

Младата жена се намръщи, когато той разкъса ремъците на очилата за нощно виждане от главата й, захвърли ги настрани и съдра якето й.

— Ти си побъркана — каза най-сетне Породата, сякаш току-що го осъзнаваше. По дяволите, той беше с нея… от колко време?

Сигурно завинаги. И едва сега разбираше това? Бедното момче, много беше мудно.

— Не бих споменавала това на Ланс, ако бях на твое място — предложи тя, когато някой се наведе до тях и подаде на Брейдън дебела, квадратна марля, която той притисна бързо към раната й.

— Носилка — извика чичо й Стивън заповеднически на някого. Не беше сигурна на кого. — Обади се в клиниката, ние ще я закараме.

Ох-ох.

Клиниката. Мегън се облегна на рамото на Брейдън.

— Всичко ще стане интересно. Особено като се има предвид, че Ланс сигурно вече се е обадил на цялото проклето семейство. Гадни войнишки бои. Нищо чудно, че не разпознах чичо Стивън. Какво, по дяволите, правеше той с онзи пистолет, насочен към мен?

Чувстваше се замаяна, но си спомни, че той стоеше там и гледаше. Чакаше.

— Какво, по дяволите, прави тук? — попита отново.

— Ще млъкнеш ли? — изръмжа Брейдън, въпреки че ръката му притискаше главата й здраво. Предполагаше, че това е някакъв вид успокояващ жест. Проклятие, той изглеждаше разстроен.

— Няма да стане по-дълбока. — Мегън се опита да погледне към раната, но се отказа, когато ръмженето се превърна в животински тътен.

— По дяволите, ти се цупиш — промърмори тя, когато той я залюля. Седяха в проклетата мръсотия, а той я люлееше. Чувството беше приятно; малко странно, но приятно.

— А ти си простреляна, Супержено — озъби се Брейдън. — Дръж се като такава!

Мегън се намръщи.

— Нима има специален начин, по който трябва да се държи прострелян човек?

Породата простена. И не звучеше доволен.

За щастие, изглежда тази мисъл не я притесняваше много. Тя затвори очи и се отпусна в топлината му. И позволи на тъмнината, замъгляваща зрението й, най-сетне да я обгърне. Просто щеше да дремне една минута. Само една…

— Ако припаднеш в мен, Ланс ще види — гласът на Брейдън внезапно разкъса мъглата във вените й. — Ще се появи с другите проклети мъже от семейството ти, Мегън. Какво каза? Раната не е дълбока? Да не би да си просиш всички да започнат да те глезят?

О, това не беше честно. Очите й се отвориха рязко, а главата й се отметна назад предизвикателно.

— Ще ти сритам задника. — В заплахата липсваше раздразнение. Всъщност звучеше доста слабо.

Но усмивката на Брейдън озари нощта. Чувствените му устни се извиха бавно и порочно.

— Като ми говориш така, само ще накараш пениса ми да се втвърди.

Мегън вдигна ръка, докосна бузата му и се усмихна. Господи, обичаше го.

— Пенисът ти винаги е твърд.

— Само за теб, половинке. — Той обърна глава и съвършените му устни се притиснаха към дланта й. — Завинаги. Само за теб.

Завинаги. Звучеше достатъчно добре за нея.

Младата жена въздъхна, когато Ланс и чичовците й внезапно се наведоха над нея. За щастие, нямаше глезене.

Стивън прегледа раната, пръстите му я опипаха нежно, а погледът му… беше горд. Гледаше я с гордост. И разбиране. Гледката на тези емоции в очите му й помогна да сдържи инстинктивната си реакция при докосването му. Неудобството не беше толкова силно, колкото преди, но все пак, не беше комфортно.

— Хайде, лошо момиче. — Брейдън мина пред Стивън, когато той приключи с прегледа, и вдигна Мегън на ръце. — Ти си луда. Не е много дълбоко. Този куршум трябва да излезе. Изглежда, че въпреки всичко, ще се наложи да те поглезим малко.

Все още е вътре? Мегън се втренчи в него ужасено и усети как главата й се завъртя. О, по дяволите…

Не успя да види шока по лицето на половинката си, когато припадна, нито изненадата по тези на братовчед си и чичовците си. Но това беше първият й куршум, и щеше да се погрижи да ги увери в този факт по-късно. Заслужаваше един малък припадък.

Двадесет и първа глава

Убежището, четири седмици по-късно

Мегън се загледа в слънчевите лъчи, проникващи през прозореца на кабинета, който тя и Брейдън заемаха по време на седмиците, прекарани в тестове, които се бяха съгласили да направят. След операцията за отстраняване на куршума, бяха напуснали болницата и бяха отлетели право към Убежището, където Мегън бе гледана толкова внимателно, че я побиваха тръпки. Докторите тук бяха прекалено стриктни.

Но поне я бяха спасили от наплива на членове от семейството й.

Те я бяха посетили няколко пъти, но баща й и дядо й изглежда разбираха, че мечтите й най-сетне се бяха материализирали. Ланс не беше толкова щастлив. Поради някаква причина, мисълта да работи с непознатата жена заместник, която от Вашингтон обещаха да му изпратят, не му допадаше особено.

Чичовците й — Стивън, Наш и Блейк, се бяха върнали в своите племенни земи след приключването на една мисия, която бяха започнали преди няколко години. Името на Кули е било свързано със Съвета по генетика при разчитането на възстановените тайни файлове от една от големите генетични лаборатории. Как бяха успели да заблудят сенатора, Мегън не бе сигурна. Беше малко замаяна, когато й обясниха това. Нещо за алтернативни идентичности и лицева реконструкция. Нищо чудно, че й бе отнело толкова време да разпознае чичо Стивън.

Никой от тях не беше много доволен от нея. Тя се изкикоти при тази мисъл. Те не я искаха в разгара на битката и сигурно не бяха доволни от малкото, което научиха за чифтосването между нея и Брейдън.

Разгонване. Изсумтя по повод на това явление, както и на изненадващата информация, която бе научила. Усещането не беше комфортно — да знае, че нещо така важно, като ДНК-то й, е било променено по някакъв начин, даже за постоянно, както хормона на чифтосването го правеше.

Тя не беше Порода, но можеше и да бъде.

По-дълъг живот. Мегън простена от това късче информация. С по-висок имунитет и бързото излекуване можеше да се справи. Всъщност тази част й харесваше извънредно много. За останалото, щеше да й отнеме известно време да свикне.

И после, имаше Брейдън. Една лека усмивка изви устните й, докато стоеше до леглото и го гледаше как спи. Дългата му златиста коса обграждаше грубите черти на лицето му, придавайки им по-силен и по-примитивен вид. Тъмнокафяви, червеникави и черни кичури, изпъстрящи гъстата грива, изкушаваха пръстите й да се заровят в нея и докато ги прокарва през нея, да гледа парада на цветовете.

— Събуди се, сънливко. — Мегън се наведе да ухапе устните му и изписка от изненада, когато ръцете му я уловиха през кръста. Преди да успее да се възпротиви, той я положи по гръб под себе си.

— Облечена си — изръмжа Породата, наблюдавайки я през присвитите си тъмнозлатисти очи. Твърдите му устни се извиха в усмивка, а ръцете му се мушнаха под плътната черна блуза, която тя носеше.

Той беше толкова секси. Разрошен, примитивен мъжкар, самонадеян и арогантен. И ако издутината, повдигаща чаршафа, беше някакъв показател — готов за чифтосване.

— И ще остана облечена — засмя се тя, плесна го по ръцете и дръпна подгъва на блузата си отново надолу. — Тръгваме си днес, забрави ли? Аз съм готова.

За да подсили думите й, Мо-Джо скочи на леглото, сигурен, че лошият, миришещ на котка мъж най-сетне е готов за честна игра. Мегън се отдръпна назад и се разсмя, когато човек и куче започнаха да ръмжат и да се зъбят, оголили зъби и борещи се за надмощие. Брейдън изръмжа ядосан измежду косматите крайници на животното.

— Проклето куче! — изруга той, когато Мо-Джо го ухапа по ухото.

Мегън стоеше отстрани и се смееше, докато той се бореше в леглото с огромното куче и го ухапа в отговор.

Кучешкото учудване върху лицето на Мо-Джо беше забавно. Кафявите му очи се ококориха, а изражението му застина за цяла една секунда, преди да нададе вой и да започне да се извива бясно в хватката на Брейдън.

Мо-Джо скочи от леглото, хвърли раздразнен поглед към двамата човеци, след което изръмжа към Брейдън и тръгна към ъгъла на стаята. Просна се под отдушника на климатика и започна жално да търка с лапа поруганото си ухо.

— Трябва ли да вземаме и този пес? — Брейдън показа резците си на кучето, което само изсумтя презрително и се надигна колкото да се обърне с гръб към тях, след това се настани отново под отдушника.

— Ако обичаш мен, ще обичаш и кучето ми. — Мегън му хвърли укорителен поглед, преди изджавка изненадващо.

Брейдън я хвана за кръста и я дръпна към леглото, след което я затисна под тежестта си и се взря в нея. Очевидно не му хареса отговора й, или смеха й.

Смях, който устните му погълнаха, когато покриха нейните, а езикът му вкуси, като я облиза порочно. Когато вдигна глава, изражението му беше мрачно и изпълнено с възбуда и емоция, достатъчна да накара сърцето й да се свие в отговор.

Брейдън вдигна ръка и докато я гледаше, докосна устните й с цялата нежност на пръсти си. В този момент, Мегън си каза, че Убежището не е чак толкова лошо. Нощите бяха невероятни. Дните обаче бяха непоносими. Да бъде мушкана и ръчкана от нещо или някого, различен от Брейдън, беше гаранция за наистина гадно настроение.

— Била си готова за тръгване — напомни й той, като палецът му погали устните й и продължи да се взира в нея с властен, горещ поглед.

Предполагаше се, че разгонването ще затихне с промяната на нейната ДНК. Боже, мразеше тази дума. Но, по дяволите, ако не се подмокряше само от докосването на палеца му по устните й, което обясняваше овлажняването на бикините й.

— А ти не си ли? — Мегън изви вежди и вдигна ръце да погали косата му.

Видя как миглите му се спуснаха, удоволствието, което изпълни лицето му, когато прокара върховете на пръстите си по кожата на тила му и одраска чувствителната плът. Дълбок стон се надигна в гърдите му, а пенисът му започна да притиска бедрото й.

— Долу, момче — нареди Мегън безгрижно, въпреки че обърна глава, за да позволи на устните му да погалят шията й. Ръцете му се заровиха в косата й. — Казвам да си тръгнем първо, а по-късно ще правим див секс. Ще се задуша, Брейдън.

И наистина се задушаваше. Не за въздух, а за свобода. За приключение. Мисията, която Калън и Ръководният кабинет на Породите им бе възложила, прозвуча като експлозия. Брейдън вдигна глава, погледът му беше тържествен, когато въздъхна дълбоко.

— Тогава ще оставим дивия животински секс за по-късно. — Усмивка изви устните му, докато продължаваше да гледа Мегън, сякаш не може да повярва, че тя наистина е там.

— Обичам те, Мегън — Брейдън прошепна думите бавно, несвикнал със свободата да чувства, да очаква емоция в отговор.

Нейният див, красив лъв все още бе несигурен в това отношение, което продължаваше да я изненадва. Емоцията на лицето му накара гърдите й да се стегнат и гърлото й се сви от сълзи, когато тя се усмихна трепетно, стоплена от дивата сила на неговата гордост и чувството му на притежание спрямо нея.

Ужасите, които Брейдън бе преживял в онези лаборатории още предизвикваха у нея кошмари. Историите, които жените Породи й бяха разкрили, и докладите, които бе прочела, бяха ужасяващи. И все още бяха събития, за които Брейдън отказваше да говори. По този начин живееше той. Така запазваше онази закачливост, забавната част на неговата личност.

— О, Брейдън — прошепна младата жена, развълнувана въпреки упоритите си усилия да не го прави, когато съзря страховете в погледа му. Страхът да не я изгуби, да не му бъде отнет подаръка, който той вярваше, че е тя. — Обичам те! С цялата си душа, с всичко, което съм. Обичам те! Завинаги, Брейдън.

Той наведе глава и докосна челото й със своето, очите му бяха изпълнени с топлината на чувство, желание, нужда. Всичко, което изпитваше към нея, всичко, което бе той. И в това двамата бяха равни. Защото в нейно лице, той имаше всичко, което може да пожелае, а същото се отнасяше и за нея.

— Завинаги — прошепна Брейдън, гласът му бе тих и дрезгав. — Аз може да оставих белега си на рамото ти, Мегън, но ти беляза самото ми същество. Аз съм твой, завинаги. А сега, да се махаме от тук. — Брейдън се надигна от нея и скочи от леглото, оставяйки я да се взира в него изненадано. — Аз вече съм готов за път, жено. Ти какво се излежаваш тук? Нима нямаме мисия за довършване?

Мегън хвърли възглавницата по гърба му и Брейдън се засмя от удоволствие, преди да изчезне в банята. Стегнатите очертания на задните му части привлякоха погледа й, докато се изправяше от леглото.

Може би имаха малко време, в края на краищата, помисли си жената, като започна да съблича дрехите си и го последва бързо. Да, определено имаше достатъчно време да люби половинката си, преди да потеглят. Винаги имаше време за това.

Джонас се загледа в алеята, водеща към Убежището. Челото му се набръчка, когато един автомобил от най-новата линия военни автомобили, се отправи към главния път.

Обикновеният черен СУВ, модел осем, се появи, безобиден като всеки друг автомобил по пътя. Технологията стелт и военните подобрения обаче, бяха всичко друго, но не и безобидни. Компютъризираните екрани се включваха бързо, с гласови или ръчни команди, малкият компютър, скрит в таблото, имаше защитена връзка с един от най-модерните сателити на орбита в космоса. Хубав, малък подарък за обществото на Породите от един благодетел с повече пари, отколкото знаеше как да похарчи.

Автомобилът беше зает от последната чифтосана двойка от обществото: Брейдън и Мегън Арнес.

Джонас пъхна ръце в джобовете на черните си панталони и сведе глава, докато гледаше как превозното средство се отдалечава и широките врати се затварят сигурно зад него.

Младият мъж си спомни последния път, когато бе наблюдавал подобен автомобил да напуска Убежището. Постоянно присъстващата болка прониза гърдите му, когато се замисли за Ейми.

Не бе подозирал, че тя се е чифтосала с Марк.

Не бе имало никакви признаци за това, докато не бе направена аутопсия.

Белегът на чифтосването не се намираше на рамото й, както обикновено, вместо това бе върху нежната плът на горната част на гърдата й. Този на Марк се намираше на същото място. И белезите не бяха пресни.

Пръстите на Джонас се свиха в юмруци при тази мисъл. Ейми беше чифтосана с другия мъж преди години, още преди спасяването им от лабораториите, и никога не го разкри. Нито един от двамата не бе показвал признаци на разгонване, само някои — на много близко приятелство.

Той сви устни и стисна зъби с достатъчно сила, за да изпрати шокираща болка в челюстта си. Беше го грижа. Поклати глава, отдалечи се от прозореца и огледа чистия, скъп офис, който заемаше.

Ръководител на националната сигурност на Породите. Притежаваше офис в Убежището, както и такъв във Вашингтон. Разполагаше с личен асистент, най-новата техника и свободата, за която винаги бе копнял. Но жената му се бе изплъзнала. Бе избрала друг.

Не че я винеше. Той не бе успял да я защити в лабораториите, когато тя бе достигнала зрялост. Какво би я накарало да повярва, че би могъл да я защити сега?

Джонас изръмжа, когато яростта проряза душата му. Толкова много погубени животи. Той беше водачът на своя Прайд, негова бе отговорността да защити по-младите женски, да отклони от тях дресьорите и пазачите и да намали ужасите в живота им.

Постара се да блокира спомените. Годините, прекарани в тренировки, го бяха научили как да притъпи случилото се през онази нощ, как да го изтласка обратно в дебрите на съзнанието си. Но споменът бе винаги там, чакащ да връхлети, готов да го унищожи.

— Г-н Уайът? — Личната му асистентка почука на врата плахо, а гласът й бе колеблив.

— Влез — каза рязко Джонас, като не криеше раздразнението си от прекъсването.

Вратата се отвори бавно и обикновено уверената секретарка пристъпи във вътрешността на кабинета. Хладните й сиви очи проблеснаха към него само с намек за нервност, сдържаните черти на лицето й не трепнаха, безчувствената маска не падна от лицето й. Тя беше студена като айсберг и ефективна като робот. Но всичко това бе една много блестяща, много впечатляваща фасада. Джонас можеше да усети нервността, следата от страх, която се излъчваше от нея. Но трябваше да й го признае — тя скриваше страха си от него по-добре от останалите.

— Получихме съобщение от връзката ни във Вашингтон. Трябва да се върнете в офиса там за една среща утре сутрин с Комисията по надзор относно сенатор Кули. Сенатор Тайлър иска да се погрижите за това лично. Той би искал изменението на клаузите в Закона за породите да се прокара възможно най-бързо, за да се даде възможност за уволнение и завеждане на дело срещу агенти Фароу и Хардинг.

Фароу и Хардинг. Свръзката им във Вашингтон никога нямаше да ги види в съда заради престъпленията им. Никога нямаше да ги видят отново.

— А бяха ли открити Фароу и Хардинг? Изчезването им повдигна повече от един въпрос в правоприлагащите органи.

Миа го погледна твърдо.

— Агенти Фароу и Хардинг не са открити все още — информира го тя. — В момента обаче няколко патрула ги издирват.

Каква загуба на военна сила, но необходима. Фароу и Хардинг се наслаждаваха на влизането си в ада, чрез пропадане в горящата лава на един вулкан в чужбина. Ако не друго, Съветът бе обучил Породите как да се отървават ефективно от ненужните тела.

— Много добре. Събери всичко, от което имаме нужда и да тръгваме след смрачаване. Искам също и профилите на двете свръзки във Вашингтон. Искам да знам всеки детайл от шибания им живот, чак до последната им пръдня. И ми трябва за вчера. Това няма да се случи отново. — Джонас долови трепването на Миа, когато изръмжа последното изречение, но наистина не му пукаше. Не беше там, за да кара някого да се чувства удобно, най-малко собствената си асистентка.

— Веднага, сър. — Младата жена кимна бързо и леко с глава, след което излезе и затвори вратата зад себе си.

И Джонас отново беше сам.

Младият мъж огледа стаята, античното бюро от черешово дърво, огромния стол зад него, внимателно полираните лавици, кожения диван и столове. Стаята миришеше на изисканост и огромна власт. Власт, която обществото на Породите бе трупало бавно и бе използвало, за да осигури тяхното място в света. Ръководният кабинет на Котешките породи работеше безшумно, извън полезрението на обществото, за да осигури това място.

Имаше толкова малко Породи, а създаването на потомство не бе лесен процес. За съжаление, изглеждаше, че по-дългата продължителност на живота щеше да им докара повече проблеми от всичко друго. Особено като се има предвид напускането на Убежището на една от двойките.

Джонас се отправи отново към бюрото си, вдигна папката, която бе събрал и погледна към нея мрачно. Убийството на няколко агента на Породите с мания за богатство, отстранени заради предателство спрямо неговите хора, не го засягаше по никакъв начин. Но убийството на друга Порода, за да се променят резултатите от чифтосването, заради Съвета беше друга история. Особено на една женска Порода.

Той пое дълбоко дъх и поклати глава със съжаление.

И си напомни, че няма място за съжаление.

Информация за текста

Lora Leigh

Megan’s Mark, 2006

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/29532

Последна корекция: 15 март 2014 в 21:20

1

Evanescence — Американска рок група. — Б.пр.

2

Емпат — човек, който частично улавя по-силните емоции на другите. — Б.пр.

3

GPS — Глобална система за позициониране (на английски „Global Positioning System“) или GPS (Джи Пи Ес) — спътникова радионавигационна система за определяне на положението, скоростта и времето с точност до 1 наносекунда във всяка точка на земното кълбо и околоземна орбита в реално време. — Б.пр.

4

Електрошоково оръжие, или електрошок — несмъртоносно оръжие, което използва електричество за обезвреждане на жертвата. Използва се от органите на реда, военните служби, и за самоотбрана. — Б.пр.

5

Стелт технология — набор от конструктивни решения и системи за активно и пасивно противодействие, които се използват от самолети, кораби и ракети, с цел да бъдат по-малко забележими (в идеалния случай — незабележими) от радари, инфрачервени сензори и други локационни средства. — Б.пр.

Content

Лора Лей
Белегът на Мегън
(книга 7 от "Породите")

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Информация за текста

1