Jefremov Ivan

Csillaghajók

Ivan Jefremov

Csillaghajók

FANTASZTIKUS REGÉNY

MAGYAR-SZOVJET TÁRSASÁG KIADÓJA

UJ MAGYAR KÖNYVKIADÓ N. V.

Oroszból fordította

MÁRKUS GYULA

190368

Copyright by M. Sz. T. Uj Magyar Könyvkiadó N. V.

Budapest, 1940

Felelős kiadó: Szikla Sándor

2361.49 Hungária Hírlapnyomda Rt. Budapest, V., Bajcsy-Zsilinszky-út 34.

Felelős: Daka István

I. fejezet — A FELFEDEZÉS KÜSZÖBÉN

— Mikor érkezett meg, Alekszej Petrovics?

— Ma.

— Már sokan érdeklődtek ön után.

— Igen? Nos, a legtöbbjük számára még most sem vagyok itthon. Kérem, csukja be az első szoba ablakát!

Belépett a szobába, levetette régi, elnyűtt katonai esőköpönyegét és leült íróasztala mellé. Zsebkendőt halászott ki a zsebéből, megtörölte az arcát, majd végigsimította ritkuló, puha, világosbarna haját. Aztán gondolataiba merült. A szobára mély csend borult. Hirtelen felállt és hosszú, kimért léptekkel fel és alá sétált a szekrényekkel és asztalokkal zsúfolt szobában.

— Tényleg lehetséges lenne? — buggyant ki váratlanul ajkai közül a félhangossá vált kérdés.

Eddig céltalan sétája határozott irányt kapott. Az egyik magas szekrényhez ment és nagy erővel felrántotta súlyos tölgyfaajtaját.

Mérőónok ezüstösen fehérlő sávjai villantak elő a szekrény sötét mélyéből. Az egyik mérőónon sárgaszínű, csontkeménységű kartonból készült kocka állt. A kocka szembenéző oldalán az éleket szürke papírlappal ragasztották le, amelyen fekete tussal rajzolt, különösalakú kínai írásjelek sötétlettek.

Alekszej Petrovics sovány, hosszú, szinte átlátszónak tűnő ujjai gyengéd óvatossággal simogatták a kocka lapját.

— Tao Li, ismeretlen barát! Eljött az idő a cselekvésre — mormogta maga elé, majd bezárta a szekrény ajtaját.

Alekszej Petrovics Satrov professzor visszaült íróasztala mellé, felnyitotta kopott-foltos aktatáskáját és kiemelt belőle egy szürke, külső fedelén rézmetszettel díszített, rojtosszélű füzetet, amelyet teljesen átitatott valami nyirkos nedvesség. Óvatosan választgatta szét a nedvességtől összetapadt lapokat, nagyítóüvegen keresztül böngészte az elmosódott bejegyzéseket és időnként maga is jegyezgetett egy másik, nagyobb füzetbe.

Az elhasznált gyufaszálak, a levert hamu és az elnyomott cigarettavégek tekintélyes halommá nőttek a hamutálcában és a dolgozószoba levegője átködösödött a kékesszürkén gomolygó dohányfüsttől.

De azért a füstködön át is fénylett a sűrű, bozontos szemöldök alatti gödrökben szokatlanul világos szeme. Magas homlokának, szögletes állkapcsának, szabályos orrának a sötét háttérre kirajzolódó vonalai sejttették, hogy mögöttük nem közönséges agy lakozik, de elárulták azt a hatalmas, a fanatizmus határán járó akaraterőt is, ami a professzort jellemezte.

A tudós összehajtotta a füzetet és félretolta.

— Igen! 70 millió év! 70 millió! — kiáltott fel.

Satrov hirtelen határozottnak tűnő, de mégsem világos mozdulatot tett, mintha maga felé szúrt volna, azután összeráncolta szemöldökét és megismételte.

— 70 millió… Csak ne féljünk!

Kényelmes, megszokottságról tanúskodó mozdulatokkal szedte össze az íróasztalán heverő dolgait, felöltötte köpönyegét és elhagyta a szobát.

Amikor Satrov hazaért, azonnal dolgozószobájába sietett. Meleg tekintettel simogatta végig a szoba sarkaiban álldogáló „bronzocskákat”, ahogyan művészi bronzszoborgyűjteményét nevezte, aztán leült a fénylő, fekete viaszosvászonnal borított karosszékébe, közelebb húzta íróasztalához, amelynek dísze egy bronzból készült, tengeri rákot ábrázoló hatalmas tintatartó volt és fölnyitotta rajzalbumát.

Mint amatőr festőművész, máskor mindig nyugalmat talált a rajzolásban. Most azonban még a legérdekesebb, alaposan átgondolt kompozíciók sem tudták megnyugtatni felborzolt idegeit. Satrov becsapta az albumot, felállt az íróasztal mellől és egy állványról agyonhasznált, szakadozott kottákat emelt le. Az öreg harmóniumon csakhamar felbúgtak a Brahms-intermezzo akkordjai. Nem volt jó muzsikus, rosszul és csak ritkán játszott, mégsem riadt vissza akár a legnehezebb zeneműtől sem. Nem érdekelte mások véleménye, csak önmagának játszott. Miközben rövidlátón görnyedt a hangjegyek felett, pontosan és módszeresen átgondolta mindazt, amit a szürke, rézmetszettel díszített fedelű füzet feljegyzéseiben különösnek, szokatlannak talált.

Ez a füzet eléggé kalandos úton került Satrov birtokába. Egyik tanítványa, aki később csillagász lett, eredeti elméletet dolgozott ki a naprendszernek a világűrben való mozgásáról. A professzor és Viktor között (így hívták egykori tanítványát) őszinte baráti kapcsolat alakult ki. Viktor a háború kitörésekor azonnal önként jelentkezett frontszolgálatra. A páncélosokhoz kapott beosztást és hosszabb ideig tartó kiképzésen ment keresztül. Kiképzése alatt is rendszeresen foglalkozott elméletével. 1943. elején Satrov levelet kapott Viktortól, amelyben volt tanítványa örömmel újságolta, hogy sikerült munkáját befejeznie és ígéretet tett, hogy elméletének pontos leírását azonnal elküldi, amint letisztázta.

Ez volt hajdani tanítványának utolsó levele, mert nem sokkal később hősi halált halt az egyik véres páncélos csatában.

Satrov tehát nem kapta meg az elmélet leírását tartalmazó füzetet. Hiábavalónak bizonyult a legerélyesebb kutatás is, a füzet csak nem került elő. Mindössze annyit sikerült megállapítania, hogy Viktor páncélos alakulatát olyan váratlanul vetették harcba, hogy feljegyzéseit már nem tudta postára adni. A háború befejezése után Satrov a véletlen segítségével megtalálta Viktor volt parancsnokát, egy őrnagyot. Az őrnagy is részt vett abban az ütközetben, amelyikben Viktor hősi halált halt, maga is megsebesült és Leningrádon kezelték, ahol Satrov is dolgozott. Az őrnagy határozottan állította, hogy Viktor harckocsiját egy telitalálat erősen megrongálta, de nem égett ki és van remény, hogy a hősi halált halt bajtárs jegyzeteit felkutassák, ha ezek a jegyzetek valóban a harckocsiban voltak. Az őrnagy feltevése szerint a szétlőtt tank jelenleg is a csata helyén áll, annál is inkább, mert a környéket röviddel az ütközet után elaknásították. A professzor és az őrnagy elutaztak a csata színhelyére, hogy felkutassák a jegyzeteket.

És most, amikor Satrov a hangjegyekre meredve ült a harmónium mellett, megelevenedtek előtte az események…

* * *

– Álljon meg, professzor! Egy lépést se tovább! — kiáltott rá erélyesen a nyugalmazott őrnagy.

Satrov azonnal megállt. Oldalra billentett fejjel, némán, szinte közömbösen várakozott. Előtte napfényben fürdő rét terült el. A sűrű, magas fű mozdulatlanná dermedt a szélcsendben. A harmat igazgyöngyhöz hasonló cseppjei meg-megcsillantak a fűszálakon, a fehér, pehelyszerű, édeskés illatot árasztó harangvirágok kelyhein és a hajbókoló szomorúfűz ezüstös levelein, kékes barkáin. Szivárványszínben játszottak a szitakötők szárnyai és a rovarok ezrei döngve cikáztak a reggeli napsugártól felmelegedő levegőben a magas fű felett. Távolabb erdő haragoszöldje sötétlett a három év előtti csata lövedékeitől megtépázottan, de szeszélyesen előrenyúló árnyékfoltjai már a háború okozta sebek lassú gyógyulására emlékeztettek.

Amerre csak a szem ellátott, a mezőn mindenütt a természet új életet fakasztó, alkotó ereje uralkodott. De a sűrű, le nem kaszált fűben ott leselkedett a kérlelhetetlen halál, amelyet az ellenség keze helyezett el és eddig még nem semmisült meg, nem győzte le az idő és a természet. Csak a gránátok, aknák, bombák tölcséreit, a repeszdarabok és tankok hernyótalpai által okozott sebeket és a sok vérrel öntözött földet lepte be a gyorsannövő fű.

Satrov tekintete megpihent, a kilőtt tankokon. Sötéten görnyedő testüket már majdnem belepte a gaz, csak itt-ott virítottak elő a páncélzatukon terpeszkedő vörös rozsdafoltok. Az elnémult ágyúk részben az égnek meredtek, részben a földre szegeződtek. Jobbra, egy mélyedésben három kiégett gépkocsi csupasz váza hevert. Német ágyúk nyújtogatták feléjük hajdan félelmetes torkukat, mintha a beléjük fojtott düh még mindig arra sarkalta volna őket, hogy gyűlöletüket a szemben pompázó friss nyírfa-erdőre szórják.

Még távolabb, egy kis halmon egy oldalra billent tank kapaszkodott fel egy kiégett gépkocsira égnekmeredő hernyótalpakkal, mintha szét akarná taposni. A szomorúfűz lehajló ágaitól csak horpadt tornyát lehetett látni a sárfoltos fekete-fehér kereszttel. Balra tőle egy zöldesszürke és barnapiros színekkel terepszínűre álcázott „Ferdinánd” fúrta hosszú ágyúormányát a magas fűbe, mint valami ittfelejtett gigantikus ősállat. A hajdan oly félelmetes harckocsik most tehetetlenül engedték át acéltestüket az enyészetnek, magányosak, elhagyatottak voltak. Egyetlen hang sem hallatszott felőlük és köröskörül a végtelennek tűnő tarkavirágos mezőn, egyetlen emberi vagy állati nyom sem vezetett feléjük. Csend, néma csend ölelte körül a térséget, mint puha bársonyos lepel. Csak egy magasban keringő vércse vijjogott néha és valahonnan, nagyon messziről, hallatszott időnként egy traktor tompa bugása.

Az őrnagy felállt az egyik fatörzsre és sokáig mozdulatlanul vizsgálta a terepet. Két kísérője és a soffőrje is hallgatagon, mozdulatlanná dermedve álltak, hogy így juttassák kifejezésre tiszteletüket az itt elesett szovjet hősök iránt.

„Hic locus est, ubi mors gaudet succurrere vitae.” (Ez az a hely, ahol a halál örül, mert az életet segítheti.) Satrov professzornak önkéntelenül ez a latin felirat jutott eszébe, amelyet oly gyakran olvasott le a bonctermek homlokzatáról.

Az áhítatos csendet az utászosztag parancsnoka, egy alacsonytermetű szakaszvezető törte meg. Mosolyogva, szinte vidáman lépett az őrnagyhoz és megkérdezte.

— Kezdhetjük, őrnagy bajtárs? Hol kezdjük?

Satrov alig észrevehetően megcsóválta fejét. Valahogy helytelennek érezte a kis szakaszvezető vidámságát.

Az őrnagy kezében tartott bottal rámutatott az egyik közeli bokorra, amelyre éppen akkor ereszkedett le rövid pihenőre egy játékos pillangó.

— Itt kezdjék! — aztán előrelendült botja. — Az irány… pontosan a nyírfa…

A négy főből álló utászosztag a szakaszvezető irányítása alatt hozzálátott az aknamező felszedéséhez.

— Hol van az a tank?.. A Viktoré?… kérdezte halkan Satrov. — Én csak német páncélosokat látok…

Az őrnagy botja újra előrelendült.

— Ebbe az irányba nézzen! Ott… a nyírfák között. Látja azt a kis nyírfát ott a halom tetején? Igen? Nos, kissé jobbra… ott… az Viktor tankja…

Satrov ellenzőként emelte tenyerét homlokához, úgy nézett a jelzett irányba. Valóban, ott áll a kis nyírfa, üdezöld, mozdulatlan leveleivel. Milyen csodálatos, hogy épen maradt a csatatéren! És jobbra tőle… alig két méterre… a magasranőtt gaz közül lomha acéltömeg emelkedik ki. Még ilyen nagy távolságból is láthatók voltak a vörös rozsdafoltok és a lövedékszakította sötét rések.

— Látja? — kérdezte az őrnagy.

Satrov bólintott.

— Most fordítsa tekintetét egy kissé balra — folytatta az őrnagy. — Ott… elől… az az én páncélosom… az a fekete vörös. kiégett… Azon a napon én…

Az őrnagy váratlanul elhallgatott. Satrov hiába várta, hogy befejezze a megkezdett mondatot. Több szó nem is esett közöttük, amíg az utászosztag parancsnoka hozzájuk nem lépett.

— Kész! — jelentette a szakaszvezető katonás rövidséggel.

A professzor és az őrnagy megindultak a kis nyírfa felé.

Kíséretük és az utászosztag nyomon követte őket. Minél közelebb jutottak céljukhoz, Satrov annál inkább úgy találta, hogy a tank egy roppant koponyához hasonlít, lövedékvágta, sötét, semmitmondó szemgödreivel. Amikor odaértek, meghökkent a tank szörnyű sérüléseitől. A páncélzata össze-visszagörbült, repeszek százai hasították fel, vér és rozsdafoltak vöröslöttek rajta.

Az őrnagy felkapaszkodott a kilőtt gépre. Behajolt a nyitott csapóajtón és sokáig vizsgálgatta a belsejét. Közben Satrovnak is sikerült feljutni a tank tetejére. Odaállt az őrnagy mögé és türelmetlenül topogott a megviselt páncélzaton.

Az őrnagy végre felegyenesedett és szembefordult a professzorral. Egy ideig még hunyorgatott a napfényben, aztán határozottan mondta.

— Nincs értelme, hogy maga is bemásszon, professzor! Várja csak meg, amíg mi a szakaszvezetővel mindent átnézünk. Ha nem találjuk meg, még mindig ellenőrizhet bennünket.

Az ügyes szakaszvezető könnyen bejutott a tank belsejébe és maga után segítette az őrnagyot is. A tank belsejében fülledt, meleg volt a levegő és gyenge gépolajszag terjengett. A napfény után alig láttak valamit, bár a csapóajtón és a sérülés okozta réseken elegendő fény áradt be. Az őrnagy biztonság kedvéért felkattintotta zseblámpáját és körülfuttatta fénycsóváját. A szakaszvezető a motorhoz kúszott és ott forgolódott és motozott, míg az őrnagy görnyedten botorkált a fémrepeszek és szilánkok halmazában. Igyekezett beleélni magát a páncélos parancsnokának helyzetébe. Vajjon hová rejtett volna egy számára fontos holmit a gép belsejében? Rendszeresen kutatott át minden zsebet, fiókot, dobozt, feltúrta a hulladékot, elforgatta az üléseket.

Közben Satrovnak is sikerült feljutni a tank tetejére.

Satrov egyre nyugtalanabbul járkált a tank tetején. Talpai alatt csikorgott a homok, ami különös, bántó hangként hatolt be a tank belsejébe.

Az őrnagy már belefáradt az eredménytelen kutatásba. Lihegve, verejtékezve huppant le az ülésre. Hát ez meg micsoda? Mintha az ülőke támlájának foszladozó párnája alatt ropogott volna valami. Villámgyors mozdulattal szakította fel a párna huzatát. A párnából egy bőrkeretes celluloidtáska került elő. A bőrt már teljesen ellepte a zöldesfehér penész, de a celluloid fedőlap még teljesen ép volt és alatta tisztán látszott a színes térkép. Az őrnagy némi csalódást érzett. Minden páncélosparancsnok felszereléséhez hozzátartozott egy ilyen celluloid térképtáska. Mindenesetre felnyitotta a berozsdásodott kapcsokat és kiemelte a térképet. Az összehajtogatott térképből egy rézkarccal díszített, szürkekötéses füzet hullott az ölébe.

Az őrnagy nem tudott elnyomni egy csodálkozó kiáltást.

— Megtalálták? — hajolt be a csapóajtón Satrov.

— Valamit találtam, nézze csak meg! — szólt vissza az őrnagy és a csapóajtó nyílásán keresztül felnyújtotta a füzetet.

Satrov gyorsan belelapozott. Óvatosan elválasztott egymástól néhány összetapadt lapot. Megkönnyebbült sóhaj hagyta el ajkát, amikor megpillantotta a számsorokat és megismerte Viktor írását.

— Ez az, amit kerestem! — kiáltott be a tank belsejébe.

Az őrnagy szólt a szakaszvezetőnek, hogy abbahagyhatjuk a kutatást és egymásután tornászták fel magukat a csapóajtó nyílásán.

Könnyű szél suhant át a mező felett és virágok mézillatát hozta. A vékony nyírfa megmozdult és kecsesen hajbókolt a tank felett. A halványkék égen bodros, hófehér felhőfoszlányok úsztak és valahol a messzeségben diadalmasan rikoltott fel egy kakas…

* * *

Satrov annyira elmerült gondolataiba, hogy nem vette észre, amikor nyílt az ajtó és bejött a felesége. Az asszony meglepetten torpant meg, amikor férjét a harmónium mellett pillantotta meg, amint kezei mozdulatlanul pihentek a billentyűkön. Kék szemének meleg tekintete néhány másodpercig szeretettel simogatta végig férjét és csak azután szólalt meg.

— Ebédeljünk, Aljosa?

Satrov bólintott és lezárta a harmónium fedelét.

— Megint nagyon elgondolkoztál valamin. Mi az, ami ennyire foglalkoztat? — kérdezte az asszony, miközben az ebédhez terített.

— Holnapután két-három napra Belszkijhez utazom a csillagvizsgálóba — mondotta felelet helyett Satrov.

Az asszony szeme tágranyílt a csodálkozástól.

— Nem ismerek rád, Aljosa… Te, aki annyira itthonülő vagy, aki annyira visszavonultan élsz, hogy hónapokon keresztül még én is csak az asztal felett görnyedő hátadat látom, most egyszerre… Mi történt veled? Úgy látom, befolyásol valaki?

— Nem Davidov, ne félj! — mosolyodott el Satrov. — Ej, ej, Oljuska, tévedsz! Davidov semmiről sem tud. Vele már 1941. óta nem találkoztam.

— Az lehet. De hetenként írtok egymásnak.

— Ez túlzás, Oljuska. Davidov jelenleg Amerikában tartózkodik a geológusok kongresszusán. Különben jó, hogy eszembe juttattad! Davidov a napokban hazaérkezik. Még ma írok neki!

* * *

— Elfáradtam… igen… feltétlenül ez az oka… és öregszem… a hajam fehéredik és ritkul… eh, egyre bolondabb leszek… — morfondírozott Satrov szinte már naponta, valahányszor csak átnézte az asztalán heverő iratokat vagy pedig írni kezdett.

Valóban, már huzamosabb idő óta fáradtnak érezte magát. A megszokott, mindennapos, azonos síkon mozgó elfoglaltság pókhálója olyan szorosan szövődött agya köré, hogy megbénította a gondolat szárnyait és nem röppenhetett mind magasabbra és magasabbra. Mint a súlyos terhet húzó lovak, olyan lassúvá, kényelmessé, biztossá, csüggedtté váltak gondolatai. Satrov tökéletesen tisztában volt azzal, hogy ezt az állapotot fáradtsága idézte elő. Barátai és kartársai már régóta igyekeztek rávenni, hogy kapcsolódjék ki a munkából és pihenjen. De ő nem tudott munka nélkül élni és munkáján kívül semmi más nem érdekelte.

Majdnem haragosan utasította vissza a jótanácsokat.

— Hagyjanak! Színházban nem voltam húsz éve és nem nyaraltam születésem óta!

Csak most ébredt tudatára, hogy a megszakítás nélküli munka, a teljes elzárkózottság, a társasélet szándékos mellőzése bosszulta meg magát olyképpen, hogy megbénította gondolatait. Nem vitás, hogy az elzárkózottság lehetővé tette számára, hogy gondolatait nagy mértékben összpontosíthassa, ugyanakkor azonban bezárta egy valóságos elefántcsonttoronyba, elkülönítve a sokoldalú és széles világtól. Itt az ideje tehát, hogy széttörje a megszokás ezen rabságbantartó korlátait.

Satrov elutazott a pulkovói csillagvizsgálóba, amelyet a németek barbár módon leromboltak és csak nemrégiben épült újjá.

A csillagvizsgálóban nagy szívélyességgel, őszinte szeretettel fogadták. Maga az igazgató, Belszkij akadémikus látta vendégül kis házának egyik szobájában.

Satrov nagy érdeklődéssel szemlélte a csillagvizsgáló munkatársainak előtte ismeretlen munkáját. A munkabeosztásuk is eltért a szokásostól. Éjtszakai vizsgálódásuk eredményeit csak másnap, a késő délelőtti órákban kezdték feldolgozni. Megérkezését követő harmadik napon végre lehetőség nyílt a vizsgálódásra, mert az egyik legnagyobb teleszkóp szabad volt és az éjtszaka is alkalmasnak bizonyult a megfigyelésre. Satrov professzor Belszkijt kérte meg, hogy kísérje fel a toronyba és keresse ki számára az égboltozatnak azt a területét, amelyet Viktor kéziratában megemlít.

A helyiség, amelyben az óriási teleszkóp állott, inkább valami hatalmas gyárra emlékeztetett, mint tudományos laboratóriumra. A technikában járatlan Satrov értetlenül állott a bonyolult fémberendezések előtt és akaratlanul is arra gondolt, hogy barátja, Davidov professzor minden bizonnyal sokkal többre értékelné ezt a látványt, mert ő a gépek szerelmese.

Ebben a köralakú toronyban számos elektromos készülékkel felszerelt állvány állt. Belszkij biztos kézzel, bámulatos ügyességgel kezelte a különféle villanykapcsolókat. Kezének egyetlen mozdulatára valahol a távolban tompa bugással működésbe léptek a gigantikus villanymotorok, az átlátszófalú torony simán, zajtalanul elfordult és a teleszkóp, amely egy roppant ágyúhoz hasonlított, lejjebb hajolt a látóhatár irányába. A tompa motorbúgás elhallgatott, majd a következő pillanatban halk zúgás hallatszott. Satrov csakhamar felfedezte, hogy a zúgás a kis Diesel-motoroktól származik, amelyek a teleszkópot irányítják. A teleszkóp rendkívül lassan, majdnem észrevétlenül mozgott.

— Jöjjön, menjünk fel az emelvényre! — javasolta Belszkij.

— Keskeny létrán jutottak fel az emelvényre. Satrov ugyancsak elcsodálkozott, amikor az emelvényen karosszéket pillantott meg, amely olyan széles volt, hogy két ember is kényelmesen beleülhetett. A karosszék mellett asztal állt, különleges műszerekkel. Beültek a karosszékbe és Belszkij hátra, maga felé húzta a fémkormányrudat, amely egyszerre két távcsövet irányított. A távcsövek erősen hasonlítottak azokhoz, amelyeket Satrov a laboratóriumában rendszeresen használt.

— Ez a műszer két megfigyelés végzésére alkalmas egyidejűleg — magyarázta Belszkij. — Mindketten megnézzük a távcsövek által mutatott egyik és másik képet is.

— Ismerem ezt a műszert. Mi, biológusok is használunk hasonlót… — jegyezte meg Satrov.

Volt azonban valami, ami mégis csak nagy meglepetésként hatott Satrovra. Eddig ugyanis mindig úgy képzelte el a csillagvizsgálót, hogy az egy sötét torony, ahol a csillagász az éjtszaka csendjében a teleszkóp alatt görbedve, félszemét behunyva, a másik szemével a csillagokra mered. És íme, ez a torony, ha nem is teljes fénnyel, de némileg ki volt világítva, csak azt az emelvényt, ahol tartózkodnak, kerítették körül sötét vásznakkal. Azonkívül nem a távcső alatt ül, hanem felette, kényelmes karosszékben, asztal mellett és olyan műszer van előtte, amelyet már jól ismert a laboratóriumi asztalokról. Valósággal úgy érezhette magát, mintha saját dolgozószobájában lenne, nem pedig egy csillagvizsgálótorony teleszkópja mellett.

Belszkij, mintha csak eltalálta volna gondolatát, megszólalt.

— Mi manapság már keveset foglalkozunk vizuális megfigyelésekkel, mert azoknál a szem hamar kifárad, kevéssé érzékeny lesz és nem rögzíti le pontosan a látottakat. Ma már a csillagászati munkát fényképeken keresztül végezzük és ez még fokozottabban áll a csillagvizsgálatra, ami miatt felkeresett bennünket.

— Valóban érdekes.

— Szabadszemmel csak a lefényképezésre kerülő területek vagy tárgyak kiválasztása történik — magyarázta tovább Belszkij —, de ez se mindig. Úgy tudom, hogy ön eredetileg valamilyen csillagot akart megnézni. Íme, itt van ön előtt a szép kettős csillag… kék és sárga… a Herkules csillagzat. Ellen őrizze saját szemével, úgy, ahogyan általában szokta. Különben várjon csak, inkább teljesen kikapcsolom a villanyt, hogy megszokja a szeme…

Satrov odahajolt a távcső lencséjéhez és hozzáértően, gyorsan kezelte a csavarokat. A vizsgált rész sötét körének középpontjában erősen fénylett két egymáshoz közeli csillag. Satrov először meglepődött, de azután nyomban megértette, hogy a teleszkóp egyáltalán nem nagyítja meg a csillagokat, a bolygókat és a holdat, mert a végtelenül nagy távolság miatt, ami elválasztja őket a földtől, a teleszkóp lencséinek erőssége elégtelen a nagyításhoz. így tehát csak tisztává varázsolja, jobban kivehetőbbekké teszi őket, koncentrálja a sugarakat és a teleszkópon keresztül láthatóvá válik az a milliónyi gyengefényű csillag is, amelyeket az emberi szem alkalmas segédeszköz nélkül sohasem fedezne fel.

Satrov előtt ott világlott a mélyfekete, köralakú térségben a két kicsiny, gyönyörű kék- és sárgaszínű, erősfényű tűzpontocska, amelyek fényesebben ragyogtak, mint a legértékesebb drágakövek. Ezek a parányi fénylő pontok semmihez sem hasonlítható határozott és egyben kristálytiszta fényt sugároztak és a mérhetetlen távolságban a legmélyebb sötétség övezte őket, mely sötétséget csak a fényük szelt át. Satrov jóideig nem tudta levenni szemét ezekről a távoli világban csillogó tűzpontokról, de Belszkij türelmetlenül hajolt előre székében és sietette.

— Folytassuk vizsgálódásainkat! Nem egyhamar lesz ilyen csodálatosan szép, tiszta éjtszakánk. És a teleszkóp sem áll mindig rendelkezésünkre. Tudtommal a világegyetem középpontját akarja megnézni, azt a tengelyt, ami körül a „csillaggyűrű” forog.

Újra felzúgtak a kis motorok és Satrov inkább sejtette, mint érezte az emelvény lassú mozgását. A távcső lencséje előtt feltűnt a halványan pislákoló tüzek raja. Belszkij nem állította le teljesen a teleszkóp mozgását, csak a legcsekélyebbre korlátozta. A hatalmas gépezet teljesen nesztelenül, szinte észrevétlenül fordult tovább és Satrov szeme előtt kényelmes lassúsággal vonult el a Tejút milliárdnyi csillagocskákból álló fehéresen fénylő, hosszan elnyúló foltja a Nyilas és a Sárkány csillagcsoport területén.

Belszkij rövid magyarázata hozzásegítette Satrovot, hogy gyorsan tájékozódjék és megértse az eléje táruló látványt.

A halványan fénylő Tejút csillagköre a tűzpontocskák megszámlálhatatlan csoportjává hullt szét. Ezek a csoportok egyetlen nagy felhőbe tömörültek, amelyet két sötét mező szelt át és hosszabbított meg. Körülötte fényesen ragyogtak, mintegy a világűr mélyéből világítva elő, a ritka, magános csillagok, amelyek legközelebb állnak a Földhöz.

Belszkij megállította a teleszkópot és felszerelte a nagyítót. Most a nagyítón keresztül majdnem teljes egészében láthatóvá vált a csillagcsoport, a sűrű, felhőszerű, halványan fénylő tömeg, amelyben az egyes csillagok megkülönböztethetetlenek voltak. Körülötte rajzoltak, keringtek a csillagok milliói. A gazdag csillagvilág e lenyűgöző látványa, amely semmiben sem maradt a mi naprendszerünk mögött — sem méreteit, sem fényerejét illetően —, a szó legszorosabb értelmében ránehezedett Satrov lelkére.

— Abban az irányban, amerre most a teleszkóp irányul — magyarázta Belszkij —, van a galaktika[1] központja. Távolsága harmincötezer fényév.[2] Ma még e központ láthatatlan az emberi szem számára. Íme… itt jobbra… az a hatalmasméretű fekete folt… ez a sötét anyag… a galaktika központja. E körül keringenek világegyetemünk csillagai. Körülötte száguld a Nap is, másodpercenként majdnem 3000 kilométeres sebességgel. Ha nem lennének azok a sötét mezők, a Tejút összehasonlíthatatlanul világosabb lenne és az égbolt éjtszakánként nem feketének, hanem hamuszürkének tűnne… De menjünk csak tovább!

A teleszkóp tovább mozgott.

Egyszerre Satrov a sok-sokmillió kilométer távolságban lévő végtelen csillagvilágban mélyfekete foltokat pillantott meg.

— Azok a sötét foltok mit jelentenek? — kérdezte Satrov a csillagvizsgáló igazgatójától.

— Azok a sötét foltok porból és parányi törmelékanyagból állanak — adta meg a kért felvilágosítást Belszkij. — A magános csillagok e sötét foltok körül ultraviola és infravörös sugarakkal világítanak, ahogyan azt a különleges lemezekre készült fényképfelvételekről megállapíthatjuk.

Satrov figyelmét most egy nagyterjedelmű ködszerűség kötötte le, ami egy fekete völgyekkel tarkított, fénylő füstfelhőre hasonlított és úgy gomolygott a világűrben, mint a vihar által szétszórt felhő. Felette és jobbra tőle alig látható, piszkosszürke foszlányok imbolyogtak, amelyek a csillagokközti végtelenségbe vesztek el. Nincs olyan képzelőerő, amelyik ennek a porfelhőnek a távoli csillagvilágra jellemző méreteit felfoghatta volna, hiszen a szürke gomolyagokat tarkító sötét völgyek bármelyikébe észrevétlenül tűnt volna el a mi egész naprendszerünk.

— Betekintünk a mi galaktikánk határai mögé… — jegyezte meg Belszkij.

Satrov szeme a távcső mezejében olyan mély sötétségre meredt, amelyben alig tudott fénylő pontokat felfedezni. Olyan gyenge fénnyel pislákoltak, hogy a szem recehártyája alig-alig érzékelte és így hatástalanok voltak a szemidegekre. Különben is csak nagyritkán fénylettek fel a felmérhetetlen mélységben.

Belszkij nem maradt adós a magyarázattal.

— Ez az, ami megkülönbözteti a mi óriási galaktikánkat a többi, hozzá hasonló galaktikáktól. Az, amit ön nem csillagoknak, hanem ködnek lát, tulajdonképpen egy egész csillagvilág, amely túlságosan távol van tőlünk. Itt, a Pegazus csillagcsoport irányában a világűrnek általunk nagyon jól ismert részei tárulnak elénk. Nézzük csak meg az egyik hozzánk legközelebb eső galaktikát, amely méreteiben és formájában hasonlít a mi gigantikus csillagrendszerünkre. Magános csillagok milliárdjaiból áll, különböző nagyságú és fényű csillagokból. És ugyanolyan sötét anyagból lévő felhőjük van, ugyanolyan sávokkal, amelyek az egyenlítő körül helyezkednek el és ugyanúgy csillagvilág övezi őket. Ezt a ködszerűséget Andromeda csillagcsoportnak nevezzük. Kissé félrehajlik tőlünk és ez az oka, hogy egyes részeit oldalról, másokat szemtől-szembe látjuk.

Satrov halványan fénylő, hosszan elnyúlt, oválisalakú felhőt látott. Amikor alaposabban szemügyre vette, egymástól fekete térközökkel elválasztott, spirálisan vonuló fénylő sávokat figyelt meg rajta.

A ködszerűség középpontja erőteljesebben fénylett. Valószínűleg sűrűbb csillagcsoportok tömege gyűlt ott össze, amelyek a roppant távolság miatt egyetlen egésszé olvadtak össze. A középpontból alig érzékelhető, spirálisan futó nyúlványok indultak ki. Körben egymástól sötét gyűrűkkel elkülönített, tagoltabb és homályosabb sávok húzódtak és a legszélén, különösen a látóhatár déli szegélyén a gyűrűmezők egy sor köralakú foltra oszlottak szét.

— Nézze csak! — kiáltott fel izgatottan Belszkij. — Mint paleontológust, ez különösen érdekli! Ha nem tudná, ez a fény, amely most erről a csillagrendszerről eljut a szemünkhöz, millió és millió évvel ezelőtt indult el, akkor, amikor még a földön nem élt ember.

– És ez az egyik hozzánk legközelebb eső galaktika? — lepődött meg Satrov.

— Igen. De ismerünk olyanokat is, amelyek 5 millió fényév távolságra vannak. Tudja, mennyi az? Ötmillió éven keresztül fut a fény 10 trillió kilométer évenkénti sebességgel! Ilyen csillagrendszereket látott a Pegazus csillagcsoportban…

— Hihetetlen. Ilyen távolságot még csak elképzelni sem lehet. Végnélküli, felmérhetetlen távolság…

Belszkij könnyedén pattintott ujjaival.

— Mi, csillagászok, ma már biztosan tájékozódunk a világűrben, bár sok minden akad még, amit nem értünk. Nos, itt van, figyelje csak! Teleszkópunk az Andromedák körére irányul. Nem messze tőle látható a Háromszög csillagcsoport… erre balra, közelebb a látómez ő széléhez. Látja benne azt a ködszerűséget? Szép tisztán kivehető… az az M 33… a hozzánk legközelebb lévő galaktika. Ha most átfordítjuk a teleszkópot az ellenkező oldalra, a Nagy Medvéhez és a Vadászkutyához, akkor két nagyon gyengén észlelhető és nagyon távoli csillagcsoportot láthatunk, amelyeknek elhelyezkedése pontosan megfelel az Andromeda és az M 33 csillagcsoportok helyzetének…

Belszkij még sokáig mutogatta Satrovnak a csillagos eget. Azután Satrov hálásan köszönte meg csillagászati Vergiliusának[3] az értékes magyarázatokat és felvilágosításokat.

Amikor visszatért szobájába, azonnal lefeküdt, de még soká, nagyon soká nem tudott elaludni. Lehunyt szemhéjai előtt ott fénylettek a világegyetem csillagrajai, ott sötétlettek végtelen fekete foltjai és ott gomolyogtak tompán fénylő felhői. Mind-mind billió és trillió kilométer távolságban, a csodás, hideg végtelenségben szétszórt, halált sugárzó anyag.

A csillagok óriási mennyiségű anyagot foglalnak magukban, mely hatalmas energiát bocsát ki magából, és közben irtózatos hőt fejleszt. A nagy hő az atomreakciók láncolatát[4] hozza létre, amelyek felfokozzák az egyes energiákat. Hogy csillagok létezhessenek és ne veszítsék el egyensúlyukat, hő, fény és kozmikus sugarak formájában mérhetetlen mennyiségű energiának kell kitermelődnie a világegyetemben.

A kozmikus sugarak szokatlanul erős, gyilkos kisugárzások, amelyek a világegyetemből irányulnak a föld felé, de az atmoszféra felső rétegei felfogják őket. Azok az atomfolyamatok, amelyek a kisugárzást előidézik, egyelőre ismeretlenek. És e csillagok körül — mint valami atomenergiával működő erőmű körül — keringenek az általuk fűtött bolygók. A világegyetem csodás mélységeiben e bolygórendszerek, a magános és láthatatlan csillagok millióival együtt, hatalmas kerékhez hasonló szerkezetükkel alkotják az óriási galaktikát és örök mozgásban vannak. Néha a csillagok közelednek a földhöz, majd ismét eltávolodnak milliárd évekre, pályájuknak megfelelően. És még hatalmasabb térségben, még nagyobb pályán mozognak, egymás felé küldve fénylő sugaraikat a végtelenség tengerének elképzelhetetlenül hideg sötétségen keresztül. Satrovban a borzalom érzése akkor érte el a tetőfokát, amikor világosan, szinte valóságszerűen látta maga előtt a világegyetemet, rettentő, halálosan hideg térségeivel, amelyekben hasonlóan szörnyűséges halált hordozó anyagtömegek minden emberi képzeleterőt meghaladó hőfokon izzanak. Satrov megpróbálta elképzelni azt a semmiféle erővel el nem érhető távolságot, azt a meghatározhatatlan időtartamát a végbemenő folyamatoknak, amelyekben még az olyan hatalmas test is, mint a mi Földünk, annyira jelentéktelen, mint valami porszem. Ez a kísérlete azonban csődöt mondott.

Satrovot mégis büszkeség töltötte el, hogy az emberi ész megfejtette a világegyetem ősi rejtélyeit és új képet alkotott róla. Pedig az emberi élet, amely valahol a világegyetemnek fekete és holt mélységeiben parányi lángocskával ég, gyorsan ellobban és annyira törékeny, hogy csak a Földhöz hasonló bolygókon létezhet.

Az élet minden ellenállóképessége, ereje és bonyolult szervezete, amelyet mi csak most kezdünk megérteni, a történelmi fejlődés évmilliói alatt, a belső ellentmondások harcaiban, az elavult formáknak újakkal, tökéletesebbekkel való felváltása következtében alakult ki.

Ebben rejlik az élet ereje, felsőbbsége ama élettelen anyagok felett, amelyek tehetetlen részesei a kozmikus folyamatoknak és soha nem bonyolódnak, soha nem, tökéletesednek. Viszont az élet, tekintet nélkül a kozmikus erők viharos ellentétességeire, folytatódik, fejlődik és végül megszületik a gondolat, hogy erővel birtokba vegyük a természetet, megfejtsük törvényeit és ezek segítségével legyőzzük.

Nálunk a földön és ott, a világegyetem mélységeiben forr, buzog az élet, mint a gondolatok és akaratok forrása, amely később áradattá alakul, elöntve az egész emberiséget. Olyan áradat ez, amely egyesíti az egyes patakokat a gondolatok hatalmas óceánjában. Ennek eredménye az a felfedezés, amely Tao Li dobozában rejtőzik.

És Satrov rádöbbent, hogy azok a látomások, amelyek az éjtszaka folyamán peregtek le csukott szemei előtt, újjáélesztették elernyedt alkotó gondolatainak erejét.

Igen, tovább dolgozik és nem retten vissza az újtól, bármennyire valószínűtlennek tűnne is…

* * *

A „Vitim” gőzös másodkapitánya lomhán könyökölt a napsugaraktól fénylő kormánykerékre. A hatalmas gőzhajó, mint hintaszékben ringatódzó lusta óriás himbálódzott az ezüstös hullámfodrokkal borzolt zöld vizen, amelyről szeszélyes aranyló foltokban tükröződött vissza a napfény. Mellette a karcsú, magasorrú angol gőzös sűrű, fekete füstfelhőket eregetett kék-vörös sávos kéményéből és álmos csömörrel bólogatott horinzonttépő árbocainak fehér keresztjeivel. Az öböl vize folyton változtatta színét. Világoszöldből haragoszölddé mélyült, hogy azután valami különös kékségbe enyhüljön. Ott pedig, ahova a déli parton vonuló hegylánc vetett majdnem egyenesvonalú árnyékot, sötétviola színben csillogott.

A másodkapitányt kemény, határozott léptek kopogása riasztotta fel merengéséből. Arrafelé tekintett és meglátta Davidov professzor szokatlanul nagy fejét és széles vállait.

— Mi történt, hogy ilyen korán a fedélzeten látjuk, Ilja Andrejevics? — üdvözölte a hajóstiszt a tudóst.

Davidov nem felelt azonnal. Kezét ellenzőként emelte a tűző napfénytől hunyorgó szeme elé, körülfuttatta tekintetét az öböl partjain és csak azután fordult a másodkapitányhoz.

— El akartam búcsúzni a Hawaii-szigetektől. Szép hely, kellemes hely… Mikor indulunk?

— A kapitány nincs a hajón. Valahol a parton intézi az ügyeket. Egyébként készen állunk az indulásra. Ha a kapitány visszatér a hajóra, azonnal felszedjük a horgonyt. Irány egyenesen hazafelé!

A professzor megköszönte a felvilágosítást, cigarettával kínálta meg a másodkapitányt, maga is rágyújtott és mellékönyökölt a korlátra. Szótlanul szívták cigarettáikat és a tájat szemlélték.

Davidov valósággal élvezte a pihenést. Ritkán fordul elő egy igazi tudós életében, hogy komoly munka nélkül tölthet el néhány napot. Most San Franciscóból tért haza, ahol mint kiküldött, a geológusok[5] és paleontológusok[6] kongresszusán vett részt.

A tudós a hazafelé vezető utat mindenáron szovjet gőzösön akarta megtenni és a Vitim éppen kapóra jött. Vitim a Hawaii-szigeteknél megszakította útját és kikötött. Davidov kellemesen töltötte el idejét a Csendes-óceán végtelen víztükrétől övezett szigeten. Megismerkedett természetrajzával, életkörülményeivel. De azért most, amikor tekintetével búcsúzott tőle, mégis boldog megnyugvás töltötte el, hogy nemsokára hazaérkezik szülőföldjére. Utazásának csendes, nyugodt, gondolatokkal telített napjaiban sok érdekes probléma merült fel előtte. Új elképzelések születtek meg agyában, amelyek ellenállhatatlanul követelték a megoldást. A megoldás viszont rengeteg munkát — az adatok ellenőrzését, az ellentétes állítások megcáfolását, mindez pedig végeredményben további fejlődést jelentett. A gőzös kabinja azonban nem alkalmas munkahely, hiszen nincsenek kéznél a feljegyzések, a könyvek, a gyűjtemények…

Davidov legyintett kezével, ami nála az eléje tornyosuló nehézség miatti bosszúság jele volt. Csak egyetlen pillanatig tartott bosszúsága, aztán újra mohón nyelte szemével a sziget buja szépségét. Már közvetlenül a kikötő kiemelkedő betonlépcsőjénél kezdődtek a pálmákkal szegélyezett fasorok. A sudár pálmafák félívben kihajló ágainak sűrű levelei bronzszínben pompáztak és cikornyás árnyékot vetettek a színpompás virágokkal övezett csinos házacskákra. Valamivel távolabb, a parton vonuló erdő fái szinte súrolták a tenger vizét. A part közelében, a majdnem mozdulatlan víz tükrén lágyan ringott egy kék-fekete sávokkal tarkított csónak, amelyben fiatal fiúk és leányok sültették napbarnította testüket a tűző napsugarakkal. A ragyogóan tiszta levegőben élesen kivált a part minden egyes részlete és Davidov professzor körbefutó tekintete sorravette őket. Végül egy kerek virágágyon állapodott meg tekintete, amelynek közepén különös virág pompázott. Alul sűrű, ezüstösen csillogó levelek övezték, míg maga az élénkvörös virág majdnem embermagasságnyira emelkedett ki közülük.

A professzor egyre nagyobb érdeklődéssel vizsgálgatta az ismeretlen virágfajtát.

— Milyen virág az ott? — fordult Davidov a másodkapitányhoz és a virágágy felé mutatott.

— Nem tudom… — vont vállat közömbösen a fiatal tengerész. — Láttam már és úgy hallottam, hogy ritkaságnak tartják… Mondja csak, Ilja Andrejevics, igaz az, hogy ön fiatal korában tengerész volt?

A váratlan témaváltoztatás meglepte a professzort. Kissé ingerülten vonta össze szemöldökét.

— Igaz. De mennyiben fontos ez? — jegyezte meg nem minden él nélkül. — Maga inkább…

Valahonnan balról szirénabúgás hallatszott és a csendes víz tükréről felerősödve visszaverődő hang elnyomta a professzor szavait.

De a szavaiknál is többet mondott az a pillantás, amellyel a professzor végigmérte. És a másodkapitány egyszeriben előzékenyebb lett.

Csendes, derűs nyugalmat árasztó reggeli hangulat telepedett a szigetre, az öbölre és ugyanez a hangulat áradt szét az óceán kék végtelenségében is.

A hajó faránál nyúlánk — a látszat szerint bennszülött — leányka állt piros fürdőruhában. Vidáman integetve üdvözölte a tengerészeket, azután a magasba lendítette karjait, lábujjhegyre emelkedett és pompás ívben vetette magát a tengerbe. Karcsú teste nyílként fúrta át a víz sima tükrét és tűnt el halk csobbanással az enyhe hullámgyűrű közepén. Könnyű motorcsónak tompa zúgással húzott el a hajó mellett a kikötő felé.

Néhány perccel később autó fékezett le éles csikorgással a móló előtt. A Vitim kapitánya lépett ki belőle és futólépésben igyekezett hajója felé.

A hajó jelzőárbocára felröppent a kapitányi zászló. A kapitány a hajóra érve sem csökkentette iramát és csak a parancsnoki hídon torpant meg, zihálva és verejtékezve. Hófehér zubbonyának ujjával törölte le a verejtéket homlokáról, azután harsány hangon rendelkezett.

— Minden ember a fedélzetre!!!

— Mi történt? — kérdezte a meghökkent másodkapitány. — Én nem igazodom el a je…

A kapitány megismételt parancsa félbeszakította. — Minden ember a fedélzetre!!! — azután beleszólt a távbeszélőbe. — Minden kész?

— Igen! — hallatszott a zümmögő válasz a kagylóból.

A kapitány most a szócsőhoz hajolt és gyors egymásutánban adta ki rendelkezéseit.

— Minden ember a fedélzetre! Becsukni a hajóablakokat! Lerögzíteni a fedélzetet. Megoldani a kötélzetet!

A szomszédos hajó hangtölcséréből hirtelen erőteljesen hangzott át a kérdés.

— Russians, what shall you do? (Oroszok, mit szándékoztok csinálni?)

— Go ahead! (Eléje megyünk!) — adta meg a választ habozás nélkül a kapitány.

— Well! At full spead! (Helyes! Teljes sebességgel!) — felelte őszinte meggyőződéssel az angol.

A Vitim törzse elvált a mólótól, csavarjai kavarni kezdték a vizet és a hajó lassan megfordult. Mély hullámok hömpölyögtek a hajótest mellett, amikor a hajó irama gyorsulni kezdett.

Az izgatott futkosás az indulás után sem szűnt meg a hajón. Davidovot határozottan idegesítette a nagy felfordulás. Többízben is kérdő tekintetet vetett a kapitányra, akit azonban annyira lekötött a hajó irányítása, hogy nem vette észre.

Az óceán végtelenbenyúló víztükre sima volt. Az égen egyetlen felhő sem úszott és kéksége töretlenül tükröződött vissza a tenger vizében. A Vitim végre helyes irányt vett és orra teljes sebességgel fúrta bele magát a habokba.

A kapitány nyugalma visszatért. Önkéntelen mozdulattal húzta elő zsebkendőjét, hogy megtörölje verejtékező arcát. Közben tekintete körülsiklott a fedélzeten és felfedezte az emberek szemében a néma kérdést. Maga is úgy érezte, hogy felvilágosítással tartozik a gyors és izgalomteljes kifutás okairól.

– Északkelet felől gigantikus dagályhullám közeledik! — kiáltotta harsány hangon. — Véleményem szerint a hajónk csak akkor menekülhet meg a teljes pusztulástól, ha minél távolabb a parttól, nyílt tengeren, teljes gőzzel működő gépekkel találkozunk vele!

A kapitány visszanézett a sziget felé. Egyetlen pillantással felbecsülte a távolságot. Vajjon sikerül-e eléggé eltávolodniuk, hogy a rájuk zúduló víztömeg irtózatos ereje vissza ne sodorja őket?

A másodkapitány, aki időközben elhagyta a parancsnoki hidat, most gyorsan kapaszkodott felfelé és karjával izgatottan integetett a hajó orra felé.

Davidov a jelzett irányba fordult. Néhány hatalmas, tajtékozva közeledő hullámot látott. És ez a néhány hullám mintha csak előőrse lett volna a mögötte hömpölygő, egetkorbácsoló, roppant szürke hullámhegynek, amely mindent elsöprő erővel rohant a szárazföld felé.

— Legénység, a hajófenékbe! — rendelkezett a kapitány, miközben keze erősen megmarkolta a telefonkagylót.

Az első hullámok szinte megnőttek, ahogy közeledtek és tajtékzó tarajuk élesen rajzolódott ki a háttérre. A Vitim éles orra haragos csattanással szelte át az első hullámot, aztán a magasba lendült és nagy erővel belefúródott a következőbe. Tompa lökés érződött a híd karfáján, amelybe Davidov mindkét kezével belekapaszkodott. A fedélzeten átcsapott a hullám és a parancsnoki híd előtt csillogó ködként kavargott a szétporlódott víz. És a gépházban komoran dübörögtek a hatalmas gépek, a hajócsavarok teljes gyorsasággal kavarták az örvénylő vizet, hogy dacoljanak a hajóra zúduló hullámokkal. Ha a hullámok bizonyulnak erősebbeknek, a hajót a parthoz sodorják és menthetetlenül porrá zúzódik.

Az idegeket tépő morajlással emelkedő és süllyedő hullámok egyetlen, sötéten csillogó, tömör, áthatolhatatlannak látszó vízfallá torlódtak össze és Davidovot a Primoria hegyeinek bazaltszikláira emlékeztették. A bazaltsziklákhoz hasonlító dühöngő hullámok olyan magasra tornyosultak, hogy teljesen eltakarták az eget és átcsaptak a Vitim első árbocán is. A hajó hol fent táncolt a vízfal tetején, hol alázuhant a sötét, mély hullámvölgybe — ahol a vízpára áthatolhatatlan köddé sűrűsödött —, mintha engedelmesen várná a halálos csapást.

A parancsnoki hídon állók akaratlanul fejet hajtottak a tomboló elemek szörnyű dühe előtt, amely bármelyik pillanatban összemorzsolhatta őket.

A hajó görcsösen rángatódzott az ellentétes erők irtózatos küzdelmében. A hatezer lóerőt kifejtő gépekkel hajtott propellerek előrelökték, a szembezúduló hullámok viszont visszavetették.

Az első lökés mindenkit a korláthoz szorított. A fülsiketítően, kábítón harsogó víztömeg átcsapott a parancsnoki hídon.

A professzor nagy erővel kapaszkodott bele a korlátba. Minden idegszálával érezte, hogyan remeg meg a hajó teste, hogyan lendül át a bal oldalára, majd kiegyenesedve, hogyan fordul át jobbra, hogy, miután kiszabadult az elnyeléssel fenyegető örvényekből, újból visszanyerje egyensúlyát. Aztán lassan, szinte könnyedén emelkedni kezdett, hogy a következő pillanatban valósággal felrepüljön a hullámhegy tetejére és megpillantsa a felette kéklő, tiszta eget.

A tomboló harsogás olyan drámai váratlansággal szűnt meg, hogy a hirtelen beállott csend félelmetesnek tűnt. A látóhatár teljes szélességében a part felé zúduló hullámok sodrát már átszelte a hajó és a propellerek éppen az utolsó hullámot gyűrtek maguk alá, amikor a tenger felől újabb hullámhegyek tűntek fel. Ezek azonban már megközelítően sem látszottak olyan borzalmasoknak, mint amilyeneken már sikerült átvergődniük.

A kapitány arcára elégedett mosoly telepedett. Davidov csuromvizesen törölgette szeméből a csípős, sós vizet. Amikor kitisztult látása, megpillantotta a tőlük jobbra úszó angol gőzöst. A gőzösről a kikötő jutott az eszébe, ahonnan kifutott a nyílt tengerre. Bár kissé kényelmetlenül érezte magát testéhez tapadó, nedves ruhájában, átsietett a parancsnoki híd másik oldalára, ahonnan jól látható volt a nemrég elhagyott kikötő és város.

A tudós megrendülten látta, hogy a gigantikus hullámverés a partnál még magasabbra tornyosodik és mint összeomló fal zuhan alá a kikötő egyenes vonalára, elborítva a kertek zöldjét, a város fehér házait.

— A második! A második! — kiáltotta Davidov fülébe a másodkapitány.

Davidov fejbólintással jelezte, hogy megértette.

Valóban, a második gigantikus hullám olyan szédületes gyorsasággal termett a gőzös előtt, hogy úgy tűnt, mintha az óceán fenekéről emelkedett volna fel.

Mintha minden felgyülemlett dühét egyszerre szabadjára engedte volna, olyan velőkigható üvöltéssel szökkent a magasba a kavargó víztömeg.

És a hajó ismét görcsösen megremegett a csodálatosan hatalmas hullám lenyűgöző erejétől. A hajó minden porcikája recsegett, ropogott, nyikorgott a kétségbeesett erőfeszítéstől, amellyel létéért küzdött.

A hajó orra átfúrta magát a hullámfalon. A hullám elérte a hajó tatját, magasba emelte, majd leejtette. Még néhány kisebb utóhullám következett és a Vitim túljutott ezen a veszélyen is.

De csak két-három másodpercre volt nyugta, mert már közeledett a harmadik hatalmas hullám is.

— Hátra! — adta ki a parancsot a kapitány a gépészeknek.

A gépek dübörgése egy pillanatra elcsendesedett, hogy azután még erőteljesebbé valljon. A hajócsavarok visszafelé kezdtek forogni.

A kapitány ezzel a manőverrel erősen csökkentette a harmadik hullám lökésének erejét. A hajó könnyedén emelkedett fel a hullám hátára.

Majdnem egy órán keresztül tartott ez az élet-halálharc a titokzatos hullámokkal olyankor, amikor az égen egyetlen viharfelhő sem mutatkozott és a tengeren a legteljesebb szélcsend uralkodott.

A Vitim a hullámoktól tisztára mosottan, néhány jelentéktelen sérüléssel mindaddig a csendes tengeren cirkált, amíg a kapitány meg nem bizonyosodott, hogy a veszély végérvényesen elmúlt, azután visszairányította a hajót a kikötőbe.

Rövid idő, alig egy-két óra múlt el azóta, hogy Davidov a Vitim parancsnoki hídjáról búcsúzott a Hawaii-szigetektől és gyönyörködött az eléje táruló látványban. És most a partot nem lehetett megismerni. Nyomtalanul eltűntek a színpompás virágágyak, az egyenes pálmafasorok. Helyükön felfordult oszlopok hevertek rendetlen összevisszaságban, lesodort tetők csonka nyúlványai meredeztek, lombtalan, kopár fatörzsek nyújtogatták csupasz ágaikat, mint szomorú jelei annak, hogy itt nem is olyan régen még zajos élet folyt. A sűrű liget az öböl szélén, ott, ahol a jókedvű fiatalság fürdött, zavarosvízű, habzó tóvá változott. A kikötő közelében álló kőházak ijesztően hatottak tető nélkül, sötéten meredő ablakszemeikkel. A partmenti házak romokban hevertek és az utca aszfaltján egymásra torlódtak az elsodort holmik és bútordarabok.

A partrasodort nagy motoros kutter oldalára fordulva úgy terpeszkedett a törmelékhalmazon, mint a viharos tenger győzelmének emlékműve.

A nedves homokban fényesen csillogó kisebb-nagyobb erecskéken át szivárgott vissza a tenger vize. Sajnálatraméltó emberi figurák kotorásztak a romok között, keresték eltűnt hozzátartozóikat, mentették vagyonkáik maradványait.

A megilletődött szovjet tengerészek némán álltak a fedélzeten és őszinte szánakozással nézték a feldúlt partot. Még annak sem tudtak örülni, hogy ők maguk megmenekültek. És amikor a Vitim odasiklott az épenmaradt betonkikötőhöz, a kapitány felszólította a legénységet, hogy siessen a lakosság segítségére. Néhány percen belül a hajón az őrségen kívül nem maradt ember.

Davidov a legénységgel együtt csak a késő éjszakai órákban tért vissza a hajóra. Lemosakodott és bekötözte felsebzett kezét. Bár halálosan fáradt volt, úgy érezte, hogy nem tudna elaludni. Rágyújtott és még sokáig sétált fel és alá a fedélzeten…

* * *

A Vitim felszedte horgonyát.

Még jóformán el sem tűnt a szörnyű hullámveréstől sújtott sziget a látóhatárról, amikor Davidov kabinjának ajtaján bekopogtatott a másodgépész, a hajó pártszervezetének elnöke, és arra kérte a professzort, hogy magyarázza meg a fiúknak, mi is volt az, amit átéltek. Davidov vállalkozott rá és úgy határozott, hogy a fedélzeten tart előadást a tengerészeknek. Hallgatói össze is gyűltek szép számmal és ott ültek, álltak vagy feküdtek az előfedélzeten.

Davidov pontosan megjelent az előadás színhelyén. Fellépett a vitorlavászonnal bevont csigára, ami ezúttal előadói emelvényül szolgált.

Miközben a hajó hazatérőben vígan szelte a tenger habjait, a professzor a Cendes-óceánról beszélt a tengerészeknek, azokról a föld felületén található bemélyedésekről, amelyeket mérhetetlen mennyiségű víz tölt ki. E bemélyedések körül — nem is túl nagy távolságra a szárazföldtől —, gyűrűalakban húzódnak a tengerfenék óriási gyűrődései[7], amelyek roppant tömegükkel kiemelkednek a mély üregekből. A csendesóceáni szigeteken, az Aleutákon, a Japán-szigeteken, a Tonga-szigeteken felfedezhetők a most kialakuló gyűrődések jellegzetes tünetei. A gyűrődések megszakítás nélkül fejlődnek. Valamennyi gyűrődés — melynek egy-egy kiemelkedő csúcsa egyik vagy másik sziget nevét viseli — állandóan, néha évenként két méterrel is magasabbra emelkedik és ugyanakkor mindinkább elhajlik az óceán irányába.

— Képzeljék csak el — magyarázott tovább a professzor—, hogy az óceán vize valamilyen módon egy pillanatra elhagyja a helyét. Nos, ebben az esetben kiderülne, hogy a szigetek nem mások, mint magas hegységek sziklái, amelyek a hullámverés által kivájt bevágásoknak megfelelően hajolnak el az óceán közepe felé és szinte életveszélyesen függenek a mélységek felett. A szárazföld felé néző, tehát az ellenkező oldal kevésbbé van kitéve a hullámverésnek, így simább, de eléggé nagy mélyedést tartalmaz, amelyet a víz tölt ki. Ilyen például a Japán-tenger. A szárazföld felé forduló gyűrődések vulkánokban folytatódnak. A gyűrődések belső nyomása olyan nagymérvű, hogy kiszorítja a belső mag nem szilárd anyagait, amelyek azután izzó láva alakjában törnek elő. Az óceán felé eső oldal a gyűrődések nyomása alatt egyre mélyebbre süllyed és itt vannak a nagy földrengések központjai.

— Egy ilyen tengeralatti földrengés okozta a tegnapi katasztrófát is. Valahol északon, valószínűleg az Aleuták szigetcsoportjánál, az aleutai gyűrődések lábánál, éppen e gyűrődések szörnyű nyomásának következtében a belső anyag előtört az óceán fenekéig és a víz alatt heves földrengést váltott ki. A földlökések valamelyike hatalmas hullámot indított útnak, amely déli irányban haladva, keletkezési helyétől néhány ezer tengeri mérföldnyire elérte a Hawaii-szigeteket. Bármilyen hosszú is egy ilyen hullám, hogyha a nyílt óceánon haladhatott volna, szinte olyan észrevétlenül simult volna el, hogy a Vitim utasai alig érezték volna, amikor a hajó a hullám tetejére emelkedik. Más a helyzet a szárazföld közelében, ahol ez az óceánon tovahömpölygő víztömeg ellenállásra talál, megnövekedik, a magasba tornyosodik és azután mindent elsöprő erővel zúdul a partra. Azt hiszem, felesleges erről bővebben beszélni, hiszen mindnyájan látták a szörnyű pusztítást, amire ez a hullám képes. Az elmondottakból az is következik, hogy a hullám jelleme és formája határozza meg és alakítja ki a vízalatti partot.

A tegnapihoz hasonló tengerrengések egyáltalán nem ritka jelenségek a Csendes-óceánon, miután itt folynak le a földgolyó jelenlegi gyűrődési alakulásának folyamatai. Az elmúlt százhúsz év alatt a Hawaii-szigeteket 26 alkalommal sújtották ilyen hullámverések. Ezek a gigantikus hullámok különböző irányokból, például az Aleutákról — mint azok, amelyeket tegnap átvészeltünk — a Japán-szigetek felől, Kamcsatkától, a Fülöp-szigetektől, a Salamon-szigetektől, Dél-Amerikából, sőt még Mexikó irányából is, indultak el. A tegnapit megelőző legutolsó tengerrengés 1938. novemberében volt. A hullámok átlagsebessége körülbelül 300 és 500 tengeri csomó között mozog.

Davidov előadásai nagy érdeklődéssel hallgatták és befejezése után a kíváncsi tengerészek sok kérdést intéztek hozzá. A beszélgetés bizonyára jó sokáig elhúzódott volna, ha a váltás miatt nem fejeződött volna be az összejövetel.

A professzort még sokáig foglalkoztatta előadásának anyaga. Mély gondolatokba merülten sétált fel és alá a fedélzeten. Ahogyan ajkait rágta, szemöldökét ráncolta és kezeivel hadonászott, látszott rajta, hogy önmagával vitatkozik. Igen! A professzort sokkal mélyebben rendítette meg a csodálatos sziget pillanatok alatti pusztulása, semhogy egykönnyen napirendre térhetett volna felette. És a kérdések is, amelyeket a tengerészek intéztek hozzá, valahogyan azonos síkban haladtak az ő gondolataival. Valóban, nemcsak azt kell tudni, hogy miképpen történik ez a csendesóceáni gyűrődésképződés, hanem azt is, hogy mi idézi elő ezt a folyamatot? Milyen okok váltják ki ott lent, a föld mélyében, azt a hatalmas, lassú mozgást, amely belesűríti a vastag rétegeződésű kőzetet a gyűrődésekbe és egyre feljebb és feljebb emeli őket a föld felületére? Kinek vagy minek semmitmondó tanúsága nyomán következtetünk világegyetemünk mélységeire, az ottani anyagok állapotára, vagy tételezünk fel olyan fizikai és vegyi folyamatokat, amelyek sok-sok millió atmoszférányi nyomás hatása alatt mennek végbe ismeretlen méretű mélységek felbecsülhetetlen térségében.

Egy egészen jelentéktelen molekula átcsoportosulása, az alaktalan tömeg terjedelmének egészen jelentéktelen megnövekedése elegendő, hogy az általunk ismert földtakaró vékony rétegén óriási eltolódások keletkezzenek, hogy a felszakadozott kéreg többezer méternyi magasságba torlódjon fel. Igaz, nagyon is jól tudjuk, hogy mindez csak feltételezés, mert a földgolyó belsejében lévő anyag mozdulatlan, nyugalmi állapotban van. Csak nagyon nagy időközökben, millióéves szünetekkel változnak a föld bizonyos övezeteiben a gyűrődések és ilyenkor vulkánikus kitörések formájában ömlenek szét. Az ilyen kitörések után az összesűrített és szétömlött anyagok a víz és a légnyomás következtében egyenlőtlenül rakódnak le a föld felszínére. Így keletkeznek a hegyek és a völgyek és jönnek létre azok a területek, melyeket mi hegyes vidékeknek nevezünk.

A legcsodálatosabb az, hogy a tűzhányók és a gyűrődések rétegei aránylag nem fekszenek mélyen, mindössze néhány ezer méterre a föld felszínétől, ugyanakkor, amikor a földgolyó magvát képező anyagot háromezer kilométer vastagságú takaró fedi be és ez a mag látszólag teljes nyugalmi állapotban van.

Davidov kihajolt a hajó korlátján és mereven bámulta a sötétzölden csillogó vizet, mintha csak gondolatban felmérni igyekezett volna az óceán mélységét és feltérképezni agyában a tengerfenéket és maga elé képzelni a hatvan kilométer mélységben lejátszódó eseményeket.

Világegyetemünk kilencvenkét alapelemből álló, szét nem hulló vegyi anyaga kemény, tartós formába szilárdult. Ezek az elemek itt a földön állandóak és változatlanok. Más a helyzet a csillagokon, ahol az elemek nem tartós formából tartós formába való átalakulásának folyamata megy végbe és az atomreakció láncolata irtózatos mennyiségű energiát — hőt, fényt és egyéb nem kevésbbé sugárzó anyagot — termel ki. De ha azoknak az atomfolyamatoknak következményeiként, amelyek abban a korszakban folytak le, amikor világegyetemünk maga is még egyike volt a világűrben keringő csillagoknak, mégis maradtak még a föld megszilárdult anyagai között nem tartós elemek? Ezek az elemek szétosztódtak és mindaddig nem lépnek működésbe, amíg az anyagok végtelen átalakulásában és átrendeződésében nagyon nagy atomsúlyok nem gyülemlenek fel, amilyenek az urán, a thorium és mások, amelyek még ismeretlenek előttünk, mint könnyen bomló elemek. Ha ez a felgyülemlés megtörténik, akkor létrejönnek — ahogy mi most már tudjuk — a bomlási reakciók láncolatai, kitermelve az energia tömegeit és ezáltal változásokat hoznak létre a földkéreg különböző részein. Tehát a földkéreg alakulásának általunk ismeretlen mozgató erői tulajdonképpen a csillagvilág anyagainak időtlen idők előtt lezajlott atomváltozásai. Ha pedig ez valóban így van, ha a hegyek és völgyek valóban a heves atomreakciók következtében képződnek, akkor reményünk is van arra, hogy birtokba vehetjük ezeknek az atomreakcióknak erőforrásait, amelyeket az állandóan magasodó hegyvidékek mellett, a vulkánikus területeken kell keresni, azaz itt, a Csendes-óceánon… Lehetséges, hogy a heves atomreakciók láncolatainak erőteljesebb pillanataiban hatalmas kilövellések törnek a felszínre, amelyeknek alapján meg lehet találni az atombomlás területét.

Az is bizonyosra vehető, hogy a régi geológiai korszakokban az ilyen kilövellések nagy hatást gyakoroltak ama helyek élőlényeire, ahol a hegyek és gyűrődések kialakulása történt.

Davidov most visszaemlékezett azokra a kutatásokra, amelyeket Közép-Ázsia egyik helyén folytatott, ahol kihalt ősgyíkok csontmaradványainak roppant tömegére bukkantak. Akkor mindenáron elfogadható magyarázatot igyekezett találni arra a fogas kérdésre, hogyan is kerülhetett többmillió ősgyík földi maradványa ugyanarra a helyre. És a tudós csalhatatlan ösztönével már akkor megérezte találgatásának rendkívüli fontosságát.

Töprengései közben észrevétlenül röppent el az idő. Csak amikor véletlenül karórájára tévedt tekintete, döbbent rá, hogy az ebéd ideje már régen elmúlt. Nem tudott elfojtani egy bosszús felkiáltást…

II. fejezet — CSILLAGBELI JÖVEVÉNYEK

Az ajtón, amely előtt Satrov megállt, a következő szövegű üvegtábla díszlett:

I. A. Davidov prof. osztályvezető.

Satrov önkéntelenül elmosolyodott. Aztán a jobbkezében tartott, dobozalakú csomagot áttette a balkezébe és határozottan bekopogtatott.

— Szabad! — hallatszott az ajtó mögül egy erőteljes férfihang, kissé ingerülten.

Satrov szokás szerint hirtelen rántotta fel az ajtót és kissé hajlott tartással belépett a dolgozószobába.

Davidov meglepetten ugrott fel íróasztala mellől.

— Ez aztán a meglepetés! — kiáltotta őszinte örömmel. — Mindenkit vártam, csak magát nem! Hány éve nem láttuk egy mást, kedves barátom?

Satrov az asztalra helyezte csomagját. A barátok megölelték és megcsókolták egymást.

A két ember sok tekintetben elütött egymástól. A sovány, középtermetű Satrov szinte elveszett Davidov robosztus alakja mellett. A jólmegtermett, birkózókülsejű Davidov lomhaságát valósággal kihangsúlyozták a vékonydongájú Satrov gyors, ideges mozdulatai. Arckifejezésük is erősen különbözött. Míg Davidov arca szabálytalan vonalú orrával, kidudorodó homlokával, a sapka alól kicsüngő, dús hajával jó kedélyt árult el, addig Satrov markáns, élesvonalú arca inkább mogorvának tűnt. Csupán a szemeik hasonlítottak egymásra. Világosak, tiszták voltak és jóindulat sugárzott belőlük. És még valamit egyformán kifejezésre juttattak szemeik. A mögöttük rejlő nagy gondolatokat és törhetetlen akaraterőt.

Davidov leültette vendégét és cigarettával kínálta. Mindketten rágyújtották. Rövidesen élénk eszmecserét folytattak. Megvitatták időközben szerzett tapasztalataikat, közölték egymással azokat a benyomásaikat, amelyekről nem tettek említést leveleikben.

Egyszerre Davidov homlokára ütött, mint aki megfeledkezett valamiről. Felállt és zsebéből egy gondosan átkötött csomagocskát húzott ki. Kibontotta és Satrov elé tolta.

— Parancsoljon Alekszej Petrov… egyen valamit… ne utasítsa vissza! — szólt rá erélyesen, amikor látta, hogy Satrov tagadó mozdulatot tesz.

Ezen azután mindketten jót nevettek.

— Pontosan megismétlődik minden, mint negyvenben — mondta vidáman Satrov. — És természetesen most is megfeledkezünk az evésről!

— Azt már nem! Lásson csak hozzá! — biztatta Davidov huncut mosollyal az arcán.

— Rendben van. De csak egy feltétellel.

– És pedig?

— Ha elcipelhetem innen. Jöjjön el hozzám, úgy, mint negyvenben. Még pedig most azonnal! — emelte fel kezét heves mozdulattal Satrov. — Benne van?

— Természetesen. Egyébként ez a „benne van?” is pontosan úgy hangzott, mint valamikor régen. Tudja milyen jólesik hallani? Ellenben figyeljen csak ide, Alekszej Petrovics! Előbb elmegyünk a múzeumba és megmutatom az érdekes újdonságokat! Van ám munka a maga számára…

— Nem, Ilja Andrejevics! Nekem most más, fontosabb dolgom van. Alaposan meg kell vitatnom egyet-mást magával. Szükségem van a maga koponyájára. Tudom, hogy a maga agya pontosan és kihagyás nélkül működik.

— Különös! — jegyezte meg Davidov, miközben ujja végigsiklott kéziratának utolsó sorain. Aztán elrakta a kézirat lapjait és a sűrűn teleírt leveleket.

— Apropó! A maga levelét egy héttel ezelőtt kaptam meg. őszintén szólva, még nem szándékoztam válaszolni rá. Nem helyeslem…

— Hogyan? Nem tartja jogosnak panaszaimat? — kiáltott fel kissé zavartan, némi bűntudattal Satrov. — Átvettem magától egy filozófiai gondolatot, ami gyakran segítségemre van. Alkalmazásához azonban lelkierő kell! Megtörténik, hogy elgyengül az ember…

— Micsoda gondolatot? — csodálkozott Davidov.

— Ezt csak evvel a mágikus szóval lehet kifejezni: a „nagysemmi”. A maga „nagy semmije” a háborús években gyakran nem bizonyult elegendőnek…

Davidov hangosan felkacagott.

— Haha… haha… pont a „nagy semmi”… hagyjuk ezt… a „nagy semmi” nyitjára nehéz rájönni. Szépen tovább fogunk dolgozni. A mi tudományunk nagy fáradsággal jár. Ásatások, hatalmas gyűjtemények tanulmányozása és bonyolult átdolgozása… a munkás pedig kevés… nagyon kevés. Terméketlenül kell tölteni az időt és céltalan dolgokat kell szemlélni. De maga fontos megbeszélést kívánt folytatni velem, én pedig egészen más irányba tereltem a beszélgetést…

— Megbeszélésünk valóban szokatlan lesz… a kezemben van valami… valami, ami hihetetlen… annyira hihetetlen, hogy magán kívül senkivel sem közlöm…

— Most már csakugyan kíváncsivá tett! — jegyezte meg Davidov.

Satrov arca ugyanolyan pajkos mosolyra húzódott, mint akkor, amikor belépett a dolgozószobába. Azután kimért mozdulatokkal kibontotta csomagját és egy sárga kartonból készült, kockaalakú dobozt emelt ki belőle, amelyet kínai írásjelek tarkítottak és postabélyegzők sötétlettek rajta.

— Mondja, Ilja Andrejevics, emlékszik még Tao Li-re?

— Hogyne. Ez a fiatal kínai paleontológus nagyon használható ember volt. Sajnos 1940-ben, amikor éppen egy expedícióról tért vissza, a fasiszta bandák meggyilkolták. Meghalt a szabad Kínáért!

— Jól emlékszik, Ilja Andrejevics. Szószerint így igaz. Én levelezésben álltam vele és leírtam néhány anyagát. Azt tervezte, hogy hozzánk utazik. Sajnos, mégsem tudtunk találkozni… — sóhajtott fel Satrov. — De igyekszem rövidre fogni mondanivalómat. Legutolsó expedíciója idején küldött nekem egy csomagot. Szokatlanul érdekes tartalommal. Ez az a doboz, amit itt lát. A csomaghoz néhánysoros cédulát mellékelt, melyben azt ígérte, hogy részletes levelet ír majd. Ezt a levelet azonban már nem sikerült megírnia. Szicsuaniban ölték meg, útban Csuncin felé.

— S merre járt az expedíciójával? — kérdezte Davidov.

— A Szukán tartományban.

— Ejha! — bólintott elismeréssel Davidov — odáig eljutott? Képzelje csak, ez egy hegyvidék a Himalája keleti végen, a Himalája és a Szicsuanszki hegyek között… Igen… A híres Kám, ahova Przsevalszkij igyekezett, ugyancsak ott van.

Satrov helyeslően bólogatott.

— Az aztán holtbiztos, hogy földrajzban magával nem tanácsos kikezdeni. Én, kezemben a térképpel, csak nagynehezen igazodtam el a dolgokban. Kám északnyugati része Szikannak és Tao Li éppen Kámban folytatott kutatásokat, mégpedig a keleti oldalán, Eny-Da körzetében.

— Kezdem érteni! Mutassa csak, mi is ez tulajdonképpen? Milyen érdekes dologról van szó?

Satrov benyúlt a dobozba és egy többszörösen finom hártyapapírba csomagolt tárgyat húzott ki. Óvatosan hántotta le a finom papírt és végül egy kemény, megkövesedett, az első pillanatban formátlannak tűnő csontdarabot nyújtott át Davidovnak.

Davidov előbb a tenyerén méregette az eléggé súlyos, világosszürke csontdarabot, minden oldalról megvizsgálta, aztán megszólalt.

— A csont egy olyan óriási dynosaurus[8] koponya nyakszirt része, amely 80-150 millió évvel ezelőtt élt. Nem értem, mit talál ezen annyira különösnek?

Satrov nem felelt, de tekintetében volt valami, ami arra késztette Davidovot, hogy mégegyszer szemügyre vegye a csontdarabkát. Hirtelen mélyet sóhajtott. Aztán egyszerre lomhaságához mérten nagyon is fürge lett. A csontdarabkát az asztalra helyezte és egy barnára politúrozott ládából nagyítólencsét vett elő és pontosan beállította. A professzor széles válla előregörnyedt, szemeit a kettős nagyítóüveghez szorította és lassan forgatni kezdte a dynosaurus csontdarabkáját.

Satrov rágyújtott és úgy figyelte. A dolgozószobára mély csend feszült.

Hosszú percek teltek el, amíg végre Davidov felemelte fejét Az erőltetett nézéstől fáradt szemei könnyeztek.

Tekintete végigsiklott kéziratának utolsó sorain

— Hihetetlen! — csóválta fejét Davidov. — Nem tudok magyarázatot találni rá. A koponya a legvastagabb csontrésznél szakadt át és a nyílás annyira szűk, hogy nem származhat valamilyen élőlény szarvától vagy fogától. Ha pedig valamilyen betegség következménye lenne — csontszúnak vagy más nyavalyának — akkor a nyílás környékén láthatók lennének a betegség jelei. Lyuk az élő csonton! A koponya mindkét talán! Érthetetlen! Mintha lövedék ütötte volna át. Igen… Ha nem lenne képtelenség, azt állítanám, hogy golyó… De ez már csak azért is lehetetlen, mert a nyílás nem köralakú, hanem ovális, mégpedig szabályos, amely a későbbi elkövesedése folyamata következtében porhanyós kőzettel töltődött ki.

Davidov újra a kezébe vette a csontdarabot, mint aki nem akar hinni a szemének.

– Én eddig mindig józan tárgyilagossággal mérlegeltem a dolgokat és csak ritkán estem tévedés áldozatául. Most azonban mégis azt kell mondanom, hogy ez egy egészen ritka eset. Sőt többet mondok… megmagyarázhatatlan eset…

Kételkedve nézett Satrovra. Erre Satrov egy másik csomagot húzott ki a dobozból és kihámozta a hártyapapírból.

— Nem szándékozom vitatkozni magával — mondta Satrov nyugodtan. — Ezek tények, amikre ha jól meggondoljuk, többféle magyarázatot is találhatunk. De maga még kételkedik! Nos, fogja csak ezt a csontdarabot! Pontosan ugyanazok a tünetek. Talán ez a második bizonyíték arra kényszeríti, hogy lemondjon a kételyekről.

És az asztalon, Davidov előtt ott feküdt egy másik, csontdarabka, egyenetlen töredezett széllel.

Davidov valósággal belevörösödött a látványba. Olyan mélyet szippantott cigarettájából, hogy köhögésre kényszerült.

— A ragadozó dynosaurus bal lapockája — mutatott Satrov, barátja válla felett áthajolva, a csontdarabra. — De nem azé az állaté, amelyiké a koponyacsont volt. Ez jóval öregebb, hatalmasabb példánytól származik.

Davidov helyeslően ingatta fejét. Szeme szinte megbűvölten meredt arra a kis ovális nyílásra, amely a hatalmas ősgyík lapockájából eredő csontdarabkán kirajzolódott.

— Igen… Nem vitás… Ez is pontosan olyan… — suttogta izgatottan és ujjával körültapogatta a rejtélyes nyílás környékét.

— Most hallgassa meg Tao Li jegyzetét! — folytatta nyugodt, majdnem közömbös hangon Satrov, gondosan titkolva diadala felett érzett örömét. Ő, aki egyszer már átélte a felfedezés jelentősége által okozott izgalmat, könnyen megőrizhette nyugalmát.

Most a sima, gördülékeny orosz szavak helyett különös hangsúlyú, élescsengésű angol szavak hangzottak a dolgozószobában. Satrov lassan, tagolva olvasta fel a meggyilkolt kínai tudós rövid jelentését: „40 mérföldnyi távolságra Eny-Da déli részétől, a Mekong baloldali mellékfolyóinak rendszerében, tág katlanra bukkantam, amelyet jelenleg a Czsu-Czse-Csu-folyó völgye foglal el. Ez egy hegyek-közti mélyedés, behorpadt földkéreg, amelyet harmadkori lávatakaró borít.

Ott, ahol a folyók átvágják a lávatakarót, látható, hogy mindössze csak 30 láb vastagságú. Alatta porhanyós homokréteg húzódik, amelyben nagyon sok ősgyík-csont található. A csontok között olyanokat is felfedeztem, amelyeken sérülések jelei láthatók. Két ilyen sérült csontot elküldtem magának, mert biztos vagyok felfedezésemben és rendületlenül hiszem, hogy nem tévedek. Nem minden sérülés egyfajta. Vannak olyan sérülések, amelyek úgy hatnak, mintha a csontot hatalmas késsel vágták volna el, de az kétségtelen, hogy a sérülés élő csontot ért, az állat pusztulása előtt, helyesebben annak pillanatában. Csuncinba 30 ilyen leletet szállítok, amelyeket annak a völgynek különböző pontjain gyűjtöttem össze, ahol nagyszámú ősgyíkra bukkantam, többek között teljes csontvázakra. A hely pontos adatait megjelölő feliratok a leleteken vannak.

Igyekszem minél gyorsabban eljuttatni magához ezt a csomagot és így nincs időm, hogy részletes levelet írjak. A levelet majd akkor írom meg és küldöm el, ha nyugalmasabb körülmények között leszek Szicsuaniban…”

Satrov összehajtogatta a feljegyzést.

— Ez minden? — kérdezte türelmetlenül Davidov.

— Igen. Sajnos, nagyon rövid. Pedig a felfedezés óriási jelentőségű!

— Engedje meg, Alekszej Petrovics, hogy kissé magamhoz térjek. Szinte úgy érzem, mintha álmodnék. Mindez valahogy megzavarta agyamat, valósággal megbolondított. Üljünk csak le nyugodtan és vitassuk meg.

— Megértem magát, Ilja Andrejevics. Tagadhatatlan, hogy e probléma megoldásához a tudósnak nagy merészségre van szüksége. Ugyancsak szabadjára kell engednie fantáziáját. Hiszen meg kell döntenie mindazt, amit eddig állítanak. Látja, én munkámban megközelítően sem vagyok olyan bátor, mint maga, korántsincs bennem annyi kezdeményező erő, mint magában, de ebben az esetben még maga is bizonytalankodik…

– Úgy van. De vágjunk csak neki bátran! Hála Istennek magunk között vagyunk és senki sem gondol arra, hogy két paleontológus így együtt üldögélve és könnyedén elmélkedve min töri a fejét. Tehát kezdjük csak el! A jelek arra mutatnak, hogy ezeket a ragadozó dynosaurusokat valamilyen óriási fegyverrel ölték meg. Ez a nagy átütőerejű alkalmatosság túltett a mai ismert fegyvereken. Ilyen fegyvert csak olyan nagy gondolkodók alkothattak meg, akik a kultúra magas fokán álltak. Igaz?

— Feltétlenül. Tehát — ember! — állapította meg Satrov.

— Helyes. Csakhogy ezek az ősgyíkok a kréta-korszakban (amely körülbelül 60 millió évig tartott) éltek. Mondjuk 70 millió évvel ezelőtt. Tudományunknak minden egyes megállapítása vitathatatlanul, kétségbevonhatatlanul azt bizonyítja, hogy az ember a földön az élő világ fejlődésének egyik legutolsó szakaszában jelent meg, tehát 69 millió év eltelte után és még akkor is sok százezer évig állati állapotban tengődött, mindaddig, amíg végleges formája ki nem alakult és meg nem tanult gondolkozni és dolgozni. Ezt megelőzően ember nem létezhetett a földön, még kevésbbé a technika birtokában lévő ember. Ez teljesen lehetetlen dolog. Ha mindezt figyelembe vesszük, akkor a magyarázat csak egyféle lehet: akik az ősgyíkokat megölték, nem a földön születtek, hanem más világrészből jöttek.

— Igen. Egy másik világrészből… — ismételte meg határozottan Satrov — és én…

— Egy pillanatra — szakította félbe Davidov. — Eddig még minden magától értetődő. De a továbbiakban már valószínűtlenné válik. A csillagászat tudományának és a csillagfizikának legutóbbi eredményei megdöntötték a régi elképzeléseket. Sok regényt is írtak a más világokból érkezőkről. Igaz, hogy a tudósok túlnyomó részének manapság kialakult, legutóbbi állítása is az, hogy a mi naprendszerünk kizárólagos jelenség. Nekünk viszont most komoly alapunk van annak feltételezésére, hogy számos csillagnak van hasonló csillagrendszer világegyeteme. És mivel a csillagok száma végtelenül nagy, úgy a bolygórendszerek száma is mérhetetlen. Ebből a továbbiakban az következik, hogy a mi földgolyónkon lévő élet nem egy kizárólagos előjog. Bátran állíthatjuk, hogy a világegyetemben sok élet van. Azt is bátran erősíthetjük, hogy az élet mindenütt az evolúciós fejlődés útján halad és így teljes lehetősége van a gondolkodó lény megjelenésének. Ez így logikusnak látszik. De ugyanakkor azt is tudjuk, hogy a távolság a legközelebbi csillagokig a világegyetemben túlságosan nagy. Olyan nagy, hogy száz és ezer év kell ahhoz, hogy a fény másodpercenkénti háromszázezerkilométeres sebességgel eljusson ide. Ilyen sebességet élőlény nagyon is törékeny szervezete nem bír ki. És a mi csillagrendszerünkben, a mi földünkön kívül csak a Mars és Vénusz csillagokat illetően lehet reményünk, hogy élet van rajtuk. De ezek a remények is nagyon gyenge lábakon állanak. A Vénusz túlságosan forró, lassan forog, atmoszférája sűrű, szabad oxigén nélkül. Élet aligha fejlődhetett ki rajta és teljesen elképzelhetetlen, hogy ott valami gondolkoznitudó lény legyen, magas kultúrával. A Marson hasonló a helyzet. Atmoszférája túl keskeny és szakadozott, a meleg kevés és ha van is élet rajta, az csak valamilyen szegényes, sanyarú formában lehetséges. Nem vonom kétségbe, hogy ott az élet fejlődésének van valami kevés energiája, amelyik a mi földünkön is kialakította az embert. A távoli nagy bolygórendszerekről nem is beszélek. A Saturnus, a Jupiter, az Uranus, a Neptunus mind-mind borzalmas világok, hidegek és sötétek, mind Dante poklának földalatti világai. Vegyük például a Satumust. A bolygórendszer középpontjában forrongó mag, amelyen rettenetes vastagságú jégkéreg fekszik. A bolygórendszer átmérője körülbelül hatvanezer kilométer. És ezt sűrű atmoszféra veszi körül huszonötezer kilométer vastagságban. Ilyen vastagságú atmoszférán a napsugarak nem hatolhatnak át és áthatolhatatlan a tömérdek mérgesgáz, — az ammóniák és metán számára is. Egyszóval ilyen légkörben örök sötétség, százötven fokot meghaladó fagy és rettenetes atmoszféra nyomása uralkodik… Nehéz tehát életet elképzelni rajta…

— Sok mindent nem értettem meg abból, amit mondott — szakította félbe Satrov. — Mégis úgy vélem, hogy a mi csillagrendszerünket ki kell kapcsolnunk gondolatmenetünkből. És én…

— No látja! A mi csillagrendszerünkben a Földön kívül nincs és nem is lehet élet, a távoli csillagrendszerekről pedig lehetetlen leröpülni. Akkor hogyan keletkezhettek ezek a nyílások dynosaurusok csontjain? Ez az, amire nincs felelet.

— Nem engedte végigmondanom gondolatmenetemet, Ilja Andrejevics. Elismerem, hogy egyes tudományágakban nem vagyok olyan járatos, mint maga, de ezúttal van némi elképzelésem a szóbanforgó dologról. A csillagok nem mozdulatlanok. A mi csillagrendszerünkön belül is változtatják a helyüket, maga a csillagrendszer is forog, sőt ráadásul még az egész is bizonyos irányban mozog, ugyanúgy, mint a többi nagy csillagrendszerek sokasága. Millió évek folyamán a csillagok közeledése és távolodása is fennállhatott…

— Mindez még nem jelenti a megoldást. A csillagrendszer térsége olyan nagy, hogy éppen a mi naprendszerünk közeledése másokhoz, semmi gyakorlati jelentőséggel sem bír. És nyitva maradt az a kérdés is, hogy miképpen ismerjük meg ezeket a csillagutakat?

— Feltétlenül igaza van, Ilja Andrejevics, de csak abban az esetben, ha a csillagok mozgása nem törvényszerű, ha nincs alávetve valami meghatározott rendszernek. Mi a helyzet azonban akkor, ha törvényszerű? És ha ezt a törvényszerűséget ki lehet számítani?

— Hm… hm… — hümmögött kétkedően Davidov.

— Várjon csak. Mindjárt előszedem térképeimet. Volt tanítványaim egyike, aki a matematikai tudományok harmadik évfolyamáról átpártolt a csillagászathoz, naprendszerünk mozgásának kérdéseivel, a csillagrendszerek felosztásával foglalkozott és jól megalapozott, érdekes elméletet alkotott meg. Rövid leszek! A mi naprendszerünk a csillagrendszeren belül hatalmas elipszispályát ír le kétszázhúszmillió év keringési időszak alatt. Ugyanezen a pályán mozog néhány horizontális bolygónk, amely a mi bolygórendszerünk „körén” halad. Ez az oka, hogy a Nap a bolygókkal együtt meghatározott időközökben átszeli azt a porból és parányi törmelékből álló fekete függönyt, amely a csillagrendszer „körének” egyenlítőjében terül el. Ilyenkor a Nap a központi területek összesűrített csillagaihoz közeledik, mondjuk a Nyilas csillagcsoporthoz tartozókhoz. Ebben az esetben már valószínűvé válik, hogy naprendszerünk egy másik ismeretlen rendszerhez közeledik és a közeledése olyan nagymérvű, hogy az átrepülés elképzelhető.

Davidov egyre növekvő érdeklődéssel, szinte dermedt mozdulatlansággal hallgatta barátja fejtegetéseit

– Íme az elmélet! — folytatta Satrov. — Csak nemrégen tértem vissza arról a helyről, ahol volt tanítványom hősi halált halt. A kéziratait kutattam fel. Volt tanítványom 1943-ban halt meg…

Satrov elhallgatott. Néhány másodpercre mély csend ülte meg a szobát. Aztán Satrov cigarettára gyújtott és újra beszélni kezdett.

— Ez az elmélet azonban csak irányt mutat, de semmi esetre sem jogosít arra, hogy a valószínűtlent való ténynek vegyük. De akkor — emelte fel hangját Satrov —, amikor két egymástól teljesen független megfigyelés ilyen csodálatos találkozását látjuk, ókkal következtethetjük, hogy helyes úton járunk. — Satrov lassan felegyenesedett és összevonta szemöldökét. — Volt tanítványom elméletében nyíltan kimondja, hogy a naprendszer közeledése a csillagrendszer sűrített központja felé körülbelül 70 millió évvel ezelőtt történt.

— Fantáziadús elmélet! — szúrta közbe Davidov gunyoros megjegyzését.

Satrov azonban zavartalanul folytatta.

— Egy valószínűtlen tény valamilyen másikhoz kapcsolódva valószínű ténnyé alakul. Én igenis azt állítom, hogy jogosan feltételezhetjük: a krétakorban bolygórendszerünk egy olyan másik bolygórendszerhez közeledett, amelyen gondolkodó lények léteztek, emberek, akik átszálltak az ő bolygórendszerükről a miénkre, mint ahogyan tengeren hajóról-hajóra átszállni szokás. És azután, bizonyos idő multán az óriási térben a hajók eltávolodtak egymástól felmérhetetlen távolságra. Ők, mármint azok a bizonyos látogatók a másik csillagról, nem sokáig tartózkodtak Földünkön, és ezért nem hagytak maguk után maradandó nyomot. És ők tudták, egyedül csak ők, legyőzni a csillagok közti távolságot, hetvenmillió évvel ezelőtt. Van valami ellenvetése?

Davidov felállt és nyugtalanul vándorolt a dolgozószoba egyik sarkától a másikig. Szája körül rángatózó apró izmai elárulták, hogy hangtalan, de heves vitát folytat önmagával. Aztán a feszült figyelemtől megmerevedett arcvonásai fokozatosan elsimultak és szemében már kisfiús jókedv bujkált, amikor odaállt Satrov elé és hatalmas tenyerével megragadta a kezét.

— Meggyőzött, Alekszej Petrovics! Még nem minden világos ugyan előttem. Így például nem látom tisztán, hogy miért éppen ide, a Földre kerültek, a sok csillag és bolygó közül talán a legjelentéktelenebbre. Ezen túl is akadnak még homályos pontok, de az alap szerintem elég szilárd. Eredeti, fantasztikus, de komolyan valószerű. Mi a véleménye, megérett-e a dolog annyira, hogy nyilvánosságra hozhassuk? Satrov erélyesen rázta meg fejét.

— Semmiesetre sem! Egy elhamarkodott lépés tönkretehet. Az ilyen felfedezésnél elengedhetetlen az óvatosság!

— Ebben is igaza van, barátom. Okosabb kivárni a dolgokat, mint elhamarkodni. Igen, várnunk kell addig, amíg mindent előkészítünk. Feltétlenül olyan érveket kell szereznünk, mint amilyen a mi „érvünk” volt Leningrádban!

Satrov gondolatban maga elé idézte azt az „érvet”, amelyre tudóstársa emlékeztette. Ez az „érv” ott állt Davidov dolgozószobájának egyik sarkában, közös munkájuk ideje alatt egy vasállványhoz drótozott csontváz formájában, amellyel Davidov meg-megfenyegette makacs és kétkedő barátját a gyakran kerekedő viták hevében.

Satrov akaratlanul is elmosolyodott.

— Hogyne emlékeznék a maga „legnyomatékosabb érvére”. Már csak emiatt is magára bízom a dolog második részét is. Én nem vagyok geológus, nem vagyok földmunkás. Én csak afféle szoba-vegyész vagyok. Ezeket a dolgokat tehát csak maga viheti keresztül és senki más. A maga tekintélye…

— Haha… haha… — kacagott fel hangosan Davidov. — Szóval ki kell harcolni az elismerést a más csillagból jötteknek a dynosaurusokkal folytatott harca számára… No-no!

Davidov néhány másodpercig hallgatagon meredt maga elé, azután halkan folytatta.

– Érdekes hely ez a Szikán. És a mi számunkra, panteológusok számára pedig az ördög tudja, hogy milyen. Bizonyára maga is tud arról, Alekszej Petrovics, hogy ott a harmadkor végén egyidejűleg léteztek a krétakori növényeknek[9] régi és új formái. Sajátos keveréke annak, ami a föld más részein már tíz évmillióval előbb kihalt, nemsokkal azután, hogy keletkezett. És maga az a hely! — élénkült fel Davidov. — Magas, hófedte csúcsok, hideg, széljárta fennsíkok, szárazak és sivárak, amelyeket pompás, buja tropikus növényzetű mély völgyek szakítanak meg. Gyakoriak a járhatatlan szakadékok, sima, meredek falakkal. Ritka, szétszórtan élő lakosság. Képzelje csak el, egyik falutól a másikig mondjuk alig két kilométer a távolság, de közöttük egy hihetetlenül mély szakadék húzódik és az egyik falu lakossága sohasem találkozik a másikéval, jóllehet a távolból látják egymást. Sokféle, a tudomány előtt még ismeretlen vadállat él a sűrű erdőkben. A szakadékok között hideg szelek süvítenek. Ott erednek India és Kína legnagyobb folyói. A Sziám, a Brahmaputra, a Jang-ce, a Me-kong. Csodálatos hely! Tibet, India, Sziám, Burma és Kína találkozási pontja. Hohó! Erről jut eszembe! Vajjon „barátaink” odaengednek-e akár egyetlen bolsevik tudóst is? Hogyan is pillanthatna be a tudomány valamibe, ott, ahol az ellenséges diplomácia az úr és politikai szempontok a mérvadók!… — Davidov elővette hatalmas, régidivatú óráját és egy pillantást vetett rá. — Még két óra sincs és a nagy izgalomban mégis olybá tűnt, mintha egy egész nap múlt volna el.

— Kulcscsomót húzott ki a zsebéből és átnyújtotta Satrovnak.

— A dobozt zárja el ebbe a szekrénybe, abba a baloldaliba… Egyébként bármilyen akadályok is tornyosuljanak elénk, kötelességünk mindent megtenni, ami csak emberileg lehetséges. Elmegyünk és megtudjuk, vájjon Tusilov nem fogadna-e bennünket? Meddig szándékozik Moszkvában maradni Alekszej Petrovics? Remélem mindaddig, amíg eredményre nem jutunk.

Satrov nemet intett fejével és szólásra nyitotta száját, de Davidov megelőzte.

— Legalább egy hétig okvetlenül ittmarad, előbb semmi szín alatt sem engedem el! Most felhívom Tusilov titkárát, azután a lakásomat, mert lehet, hogy huzamosabb ideig feltart bennünket…

* * *

Davidov egyszerűen, szerényen berendezett lakásában csend honolt. Alkonyodott. A nap bronzvörösen fénylő korongja már alábukott a háztetők mögött. Halódó sugarai vörösre festették az eget és a hatalmas ablakokon beszűrődő fény sötétlilára mélyült.

Davidov kényelmesén nyúlt el a hatalmas íróasztal előtt álló karosszékben, míg Satrov gyors léptekkel sétált fel és alá, hajlott testtartással, hallgatagon.

Mindkettőjüket erősen fogva tartották gondolataik. Egyiküknek sem jutott eszébe, hogy felcsavarja a villanyt. Mintha a nyári alkonyat egyre mélyülő sötétje jótékony fátyolként borult volna rá keserűségükre.

A csendet Satrov törte meg.

— Holnap elutazom. Nincs értelme, hogy tovább maradjak.

A visszautasítás végleges. Nem hinném, hogy a helyzet megváltozzon. Talán utódaink kibogozhatják ezeket a dolgokat, ha egyszer majd eltűnnek ezek az átkozott határok és az értelemnélküli maradiság csökevényei.

Davidov nem felelt. Kitekintett az ablakon, amelynek fekete négyszögében már felragyogtak a parányi csillagok milliárdjai. Mennyire más az ég fekete kárpitja, ott nincsenek határok, nincs ellenséges diplomácia.

Satrov hangja újra felhangzott a sötétben.

— Keservesen vergődünk, mint a gúzsbakötöttek. Itt állunk a nagy felfedezés küszöbén és nem találunk lehetőséget, hogy átlépjünk rajta. Nem lesz nyugtom életem végéig és nem vígasztal meg semmiféle más eredmény sem.

Davidov keze olyan erővel szorult ökölbe, hogy körmei mélyen belevájódtak tenyerébe. Aztán felemelte ökölbeszorított kezét és hevesen megrázta.

— Nem hátrálunk meg! És bennünket segítenek is! A pokolba Kám-mal! Elvégre mi bizonyítja, hogy csak ott maradtak meg a más csillagzatról jöttek által megölt ősgyíkok maradványai, ahol felfedezték a nyomukat? Semmi! Ha ezek a jövevények valóban megjelentek a földön, senki sem kötelezte őket,hogy egyetlen helyen öljenek. Miért ne kereshetnénk nyomaikat nálunk a krétakori maradványokban? Az eddigi tapasztalatok arra mutatnak, hogy ha vannak hasonló maradványok, akkor azokat csak a magas és fiatal hegygerincek rendszerében találhatjuk meg. A kami lelet nem véletlen. Miért? A felelet kézenfekvő. Azért, mert ott, ahol a földkéreg felszakadozott számtalan apró részre, amelyek közül egyes részek felemelkednek, mások lesüllyednek, csak ott menekültek meg és őrződtek meg a különféle kicsi, alkalomszülte anyagok az elmorzsolódástól és szétmosástól. Ha a krétakor végén egy földdarab süllyedni kezdett és mint hegyek közé ékelt völgy meg is maradt, ott az idők folyamán egymásrarakódó rétegek nyomása azt eredményezheti, hogy kiegyenlítődhet vagy más helyeken átcsoportosulások mutatkoznak.

Nálunk is akad ehhez hasonló hely a kazahsztáni, a kirgizi, az üzbég és általában a középázsiai hegyekben. Ezek a hegyek éppen a nagy hegyképződések, az alpi hegyképződés[10] korszakában keletkeztek, amely a krétakor végéin kezdődött. Nálunk van hol keresni, csak tudni kell, hogy mit keressünk, mert különben…

— Ej… ej… nem értem magát, Ilja Andrejevics! — szakította félbe Satrov. — Hát nem elég világos, hogy mit, helyesebben kit kell keresnünk?

— Nem. Nekünk el kell döntenünk, hogy milyen is volt ezeknek a jövevényeknek az alakja, hogy mik is voltak ők tulajdonképpen? Hiszen lehettek, valamilyen protoplazmák, amik nyomtalanul elenyésztek. Ez tehát az első feladat. A második pedig annak a megállapítása, hogy mit csináltak a földön. Az első feladat megoldása tudtunkra adja, hogy milyen maradványokkal találkozhatunk az ásatások esetén, a második pedig azt, hogy hol akadunk legkönnyebben ezekre a maradványokra, ha egyáltalában léteznek. Vajjon földünk melyik részén jelentek meg ezek a lények? Ha nagyon gondolkodunk, sejtéseink reménytelenné válnak… Ez azonban semmiesetre sem jelenti azt, hogy meghátrálunk a feladat elől. Inkább osszuk fel egymás között a munkát, mint a múltban. Maga vállalja az első feladatot, azaz kutassa a biológiai részt. Én vállalom a másodikat, általában az egész földrajzi részt és a kutatott dolgok fejlődését. Némi tapasztalattal rendelkezem, hiszen már átkutattam az ősgyíkok hatalmas középázsiai lakóhelyét.

— A feladat, amit rámbízott nem mondható könnyűnek! — ellenkezett Satrov. — Kevés olyan életforma létezhetett egy másik csillagzaton, ami a mi eszünkkel felmérhető. Nem valószínű, hogy bárki is e téren pontosan megállapíthasson valamit…

— Oh, maga gyáva, szerencsétlen és sajnálatraméltó értelmiségecske! — ugrott fel hirtelen nekidühödve Davidov. — Természetesen nehéz feladat, mert nem tények, hanem csak gondolatok után kell haladni. Csak az ész erejével törhetjük át ezt a tömör falat. De ha a maga szellemi képessége kevésnek bizonyul, vajjon kié lenne elegendő? Ami pedig a különböző életformákat illeti — tekintet nélkül azok kő vagy fém jellegére — azokat csak bízza nyugodtan az írók fantáziájára és mi ne pepecseljünk velük. Gondoljon inkább az élet energetikájának[11] törvényszerűségére. Ha nem akarunk lesiklani a tudományos színvonalról, akkor a következő alapfeltételekből kell kiindulnunk: először is abból, hogy az élőlények felépítettsége nem véletleneken múlik, hanem — miként a világűrben létező minden anyag — az is mindig és minden körülmények között 92 elemből tevődik össze, hasonlóan a mi Földünkön létező anyagokhoz. Az is bebizonyított tény, hogy a világűr legtávolabb térségeiben is ugyanolyan fizikai és vegyi törvények érvényesülnek, mint a Földön. Ha pedig ez így van, — ütött Davidov az öklével erőteljesen az asztalra —, akkor minden élő anyagban, amely lényegében nem egyéb, mint molekulák bonyolult összetétele, fellelhető a szén, vagyis az az elem, amely egyedül alkalmas bonyolult összetételek létrehozására. Másodszor abból kell kiindulnunk, hogy az élet alapja a Nap kisugárzó energiája, vagyis a vegyi oxigénreakciók minél nagyobb-mérvű és minél hatékonyabb kihasználása. Így van? Satrov csak legyintett.

— Olyan mindegy… Nos, a viszontlátásra!

— Várjon csak egy percig! Ne siessen! Minél bonyolultabb a molekulák összetétele, a hőmérséklet emelkedése következtében annál könnyebben bomlanak szét. A lehullott csillagok anyagában egyáltalán nincsen vegyi összetétel. Viszont a kevésbbé magas hőfokú égitesteken, mint például a hideg vörös csillagok színképeiben vagy a napfoltokban már felfedezhetünk egyszerű vegyi összetételeket. Ebből törvényszerűen következik, hogy élet, akármilyen szokatlan formában is, csak viszonylag alacsony hőmérséklet mellett keletkezhetik. De nem túlalacsony hőmérsékleten, mert akkor a molekulák mozgása nagyon lassúvá válik, nem jönnek létre vegyi reakciók és az élethez szükséges energiák nem termelődnek ki. Ilyen alapon minden különösebb túlzás nélkül beszélhetünk arról, hogy alacsony hőmérséklet mellett már régebben létezhettek élő organizmusok. Nem akarom magát hosszúra nyújtott fejtegetésekkel feltartani, mert a nélkül is könnyen megérti, amit mondani szeretnék. Nos, a hőmérséklet ezen határait még pontosabban meg lehet határozni. Élet csak olyan hőmérsékleti határok között lehetséges, amelyeken belül cseppfolyós állapotú víz található. Olyan víz, amely oldott állapotban magába foglalja mindazokat az anyagokat, amelyek az organizmusok életműködéséhez feltétlenül szükségesek.

Az élet létrejöttének pillanatától kezdve mind bonyolultabbá válik, természetesen hosszú ideig tartó evolúciós folyamat alatt. Éppen ezért az élet létrejöttéhez is állandó, hosszú ideig tartó előfeltételek szükségesek, mint az alacsony hőmérséklet, gyenge atmoszféranyomás és kisugárzás, szóval mindaz, amit mi a Föld felületén létező élet fizikai feltételei alatt értünk.

Ami pedig az észt, a gondolatokat illeti, csak egészen komplikált, magas energetikával rendelkező organizmusoknál jelentkezhetnek, azaz olyan organizmusoknál, amelyek bizonyos mértékben függetlenek a környezettől. Tehát a gondolkodó lények megjelenésének keretei szűkebbek, mintegy a téren és időn áthaladó, hosszú, keskeny folyosón keresztül visz addig a fejlődés útja.

Vegye például a növényvilágot a fény segítségével történő széndioxid szintéziseivel. Energetikája jóval alacsonyabbrendű, mint az oxigénégésű állatvilágé. Ez a magyarázata, hogy a növények, noha néha óriási terjedelmet érnek el, mégis mozgásra képtelenek. Az az erőteljes és gyors mozgás, ami az állatvilágot jellemzi, a legtöbb növénynél nincs meg. Egyszóval és röviden: más a felépítésük, más a berendezésük. Ebből következik, hogy az élet abban az általános formában, ahogy a Földön ismeretes, nem véletlen, hanem törvényszerű. Csak ilyen élet haladhat előre a történelmi tökéletesedés, az evolúció útján. E szerint a tételt az evolúció útján kell levezetni az egyszerű lényektől a gondolkodó lényekig. Minden más megoldás alapnélküli, hazug tudatlanság, merő képzelődés.

— Ne folytassa, Ilja Andrejevics! Egy szóval sem mondottam, hogy nem gondolkodom erről a kérdésről! És ha valami megállapításra jutok, értesítem magát…

* * *

— Ilja Andrejevics, a telefonhoz kérik! Egyébként néhány napos távolléte alatt jóegypárszor hívták!

Davidov mélyet sóhajtott és felállt íróasztala mellől, amelynek hatalmas lapját majdnem teljesen elborították a kefelevonatok. Legfelül hevert a borítólap, nagybetűs felírással: „Davidov professzornak! Sürgős! Azonnal továbbítandó!” A kefelevonatok alatt két felhívást tartalmazó cikk lapult meg szerényen. Ezeknek tartalmát a professzor már áttanulmányozta. Hiába, a néhány nap alatt, amelyet a kami expedíció nyélbeütése ügyében töltött távol, rengeteg sürgős munka gyűlt össze. Már a lakásán is vastag köteg tudományos értekezés várta és különféle ismertetések, amelyekről a legsürgősebben véleményt kellett nyilvánítania. Azonkívül értesítést kapott, hogy három órán belül egy elég hosszadalmas ülésen kell részt vennie. Jelentkezett a szedő is, hogy nézze át a korrektúrát és adjon utasítást a munka további menetére vonatkozóan. Egyidejűleg még néhány levelet is meg kellett írnia Satrov professzorral kapcsolatos ügyének megvalósítása érdekében. Szóval akadt munka annyi, hogy azt sem tudta, melyikhez nyúljon.

Amikor befejezte a telefonbeszélgetést, visszatért íróasztalához és tovább javítgatta a levonatokat. Tolla gyorsan futott végig a sorokon és hangosan sercegett egy-egy javításnál, miközben haragos szemrehányásokat küldözgetett a szedők címére. Végül már összefutottak szeme előtt a sorok és egymásután két hibát is elnézett. Úgy érezte, hogy képtelen tovább dolgozni, némi szünetet kell tartania. Felegyenesedett, megtörölte égő szemét és önkéntelenül dúdolni kezdte kissé hamis, monoton hangon kedvenc dalát:

— „Valahol a Volga mentén…”

Dolgozószobájának félig nyitott ajtaján kopogtak. Kolcov professzor lépett be, annak az intézetnek igazgatóhelyettese, amelynél Davidov is dolgozott. Kolcov rövid szakállal keretezett arcán széles mosoly terpeszkedett, ami éles ellentétben állt a nőiesen hosszú szempillák alól szomorúan csillogó sötét szemével.

— Kissé keservesen hat az éneke, Sir! — mondotta Kolcov nem titkolt vidámsággal.

— Azt már nem! Sokkal kisebb az ügy, semhogy nagy dologként kezeljük. Amilyen mértékben öregszik az ember, olyan mértékben bonyolódik bele holmi semmiségekbe és akkor kiderül, hogy az ereje már nem a régi… Éjtszakánként már nehezére esik fennmaradni és dolgozni. Eh… hagyjuk! Sok hűhó semmiért… — legyintett Davidov.

— Puff… Szavak, nagy szavak! — nevetett Kolcov. –

Akinek ilyen hatalmas alakja van, az képes bármilyen terhet cipelni. Maga olyan, mint egy vezér szobra… — Eddig háta mögött tartott kezét előrelendítette és egy levelet nyújtott Davidov felé. — Levele jött Korpacsenkótól, Alma-Atából. Úgy vélem, érdekelni fogja magát…

A háztetők felett, az égboltozaton, már ott pompáztak a hajnal csodálatos színei. A felkelő nap első sugarai beszöktek a nyitott ablakon és elnyomták az asztalilámpa sárga fényét. Davidov nagyon nyújtózott. Fáradt csontjai megropogtak. Aztán rágyújtott. Maga sem tudta, hogy hányadik cigaretta ez már az éjtszaka folyamán. Csak azt érezte, hogy füstje elvesztette zamatát és a nikotin kesernyés íze valósággal beleette magát ínyébe. De az előirányzott programmját maradéktalanul teljesítette. A tizenegy levél, amelyeket Közép-Ázsia geológusaihoz írt, ott feküdtek előtte az íróasztalon a csatolandó iratokkal együtt. Csak le kell ragasztani a borítékokat és a levelek a reggeli postával útnak indulnak a címzettek felé. Egyik levelet a másik után csúsztatta bele a borítékokba és nem vette észre, amikor felesége, gyermekesen törölgetve öklével álmos szemeit, bejött a szobába.

— Nem szégyelled magad? — kiáltott tettetett haraggal férjére. — Hajnalodik! Azt ígérted, hogy éjtszaka nem fogsz dolgozni és íme, így tartod meg ígéretedet! Folyton panaszkodol, hogy fáradt vagy és csökken a munkabírásod, mégsem pihened ki magad… most aztán vége legyen!

— Amint láthatod éppen befejeztem. Csak leragasztom a borítékokat és kész! — mentegetőzött bűntudatosan Davidov. — És ünnepélyes ígéretet teszek, hogy többé valóban nem dolgozom éjtszaka! Erre az éjtszakára még szükségem volt, hogy beérjem magamat munkámban. Menj, szívem, és aludj tovább! Én is mindjárt lefekszem…

Davidov leragasztotta az utolsó borítékot is. Fáradt mozdulattal leoltotta a lámpát. A nyári reggel beözönlő fényei most már teljesen birtokba vették a szobát. A professzor az ablakhoz lépett és nagyokat szippantott a hűs levegőből. Az égen aranyos szélű bárányfelhők úsztak méltóságteljes lassúsággal, percenként változtatva színeiket. Davidov nézte, de nem látta őket. Gondolatvilágát teljesen lefoglalták a másik csillagról jött jövevények, akiknek nyomait Közép-Ázsia hegyeiben kellett felkutatni. A végrehajtandó feladat csak most kezdett kibontakozni előtte teljes nagyságában.

Végigsimított homlokán, mintha akadályt akart volna elseperni gondolatai útjából.

Hogy is van csak? Igaz, valóban gyakran akadnak ősrégi élőlények maradványaira. De csak azért, mert ezek az őslények milliószámra éltek a földön és maradványaik gyakran kerültek olyan körülmények közé, amelyekben megrögződtek, megkövesedtek. Igen ám, de az idegen világból jöttek száma nem lehetett nagy. De még ha sokan lettek volna is és tényleg maradtak nyomaik, hogyan lehet megtalálni ezeket az évmilliók folyamán egymásra rakódott rétegek között? Ahhoz fel kell túrni az egész mindenséget! Emberek ezreinek kell átvizsgálni a kőzetek köbméreteinek ezreit, óriási kotrógépek százainak kell leszedni a felső réteget. Lehetetlenség! Képtelenség! Bármilyen gazdag legyen is egy ország, mégsem költhet milliárdokat egy ilyen gigantikus méretű ásatásra. Márpedig a szokványos paleontológiái ásatások — még a legnagyobbszabásúak is — legfeljebb három-négyszáz négyzetméternyi területet tárnak fel és ez csak egy csepp a tengerben, jelentéktelen semmiség a megoldásra váró feladathoz mérten.

Amikor Davidov így rádöbbent a rideg, könyörtelen igazságra, józan esze azt diktálta, hogy hagyjon abba mindent. Egyszerre céltalannak, szinte nevetségesnek látta terveit, reménytelennek próbálkozásait.

Most már elismerte magában, hogy Satrovnak volt igaza, amikor világosan és tisztán, reálisan és logikusan gondolkodó koponyájával helyesen értékelte ki a rendelkezésre álló lehetőségek elégtelen voltát, ami már eleve magában hordja a sikertelenség csíráját, mert a valószínűség egyenlő a nullával.

– Ördög és pokol! — káromkodott gondolataiban Davidov. — Elalvás helyett elérhetetlen ábrándképeket kergetek! De vajjon mit lehetne mégis cselekedni az ügy érdekében? Eh, semmit! Hagyni kell az egészet! Inkább nézzük csak azt a levelet, amelyet Kolcov adott át. Még fel sem bontottam!

Elővette aktatáskájából a kazah tudományegyetemen működő ismertnevű geológus levelét. Óvatosan felbontotta és olvasni kezdte a tartalmát.

A levélben tudóstársa arról értesítette az intézetet, hogy még ebben az esztendőben nagyarányú munkálatok indulnak meg. Tjan-Sanja környékén a hegyvidék völgykatlanjaiban egész sor csatorna és villanyerőmű épül a nép segítségével.

Az építkezések közül különösen kettőre hívja fel a figyelmet. A kettes számúra, amely a Csu alsó folyásánál és az ötös számúra, amely a karkarini völgyben indul meg. A két építkezés egyrészt a legnagyobb az összes építkezések közül, másrészt ezeken a helyeken gyakran tárnak fel krétakorbeli maradványokat, köztük tömegesen dynosaurus csontmaradványokat. Ezért rendkívül fontosnak tartaná, hogy a földmunkák tartamára paleontológus szakértőket küldjenek ki. Haladéktalanul vegyék tehát fel a kapcsolatot az Állami Tervhivatallal, azután egyeztessék össze munkatervüket az építkezések vezetőségével…

Amire Davidov a levél végére ért, kisimultak a ráncok homlokán. Mintha valami üdítő szellő fújta volna le lelkéről a reménytelenség porát. Nyomban megértette, micsoda óriási segítség számára ez a váratlan esemény. Íme, a tudomány és az ország érdekei azonos síkon haladnak és a hatalmas munkálatok olyanmérvű ásatásokat tesznek lehetővé, amilyenekkel tudós még soha nem dicsekedhetett. A véletlen pompás alkalmat teremtett Tao Li hihetetlen felfedezéseinek ellenőrzésére és ha azok helytállóknak bizonyulnak, beigazolódik, hogy nem az ember az egyedüli gondolkodó élőlény a világegyetemben.

A nap már a horizont fölé emelkedett és sugarai meg-megvillantották a házak ablakszemeit. A bárányfelhők már nem játszottak színeket és mint hófehér pelyhek lebegtek az égboltozat végtelen kékségében. A könnyű szél tompa morajként hozta magával az ébredő város sokrétű neszeit.

Davidov mélyet sóhajtott. És mintha e sóhajjal a kishitűség utolsó maradványait fújta volna ki boltozatos mellkasából. Az íróasztalára helyezte a levelet és vetkőzni kezdett…

* * *

Satrov szórakozottan összegyűrte és a papírkosárba hajította egy koponya rajzát, amelyet éppen befejezett. Aztán könyvei közül kiemelt egy brossurát, de annyira elmerült gondolataiban, hogy ki sem nyitotta.

Az új felfedezések útja mindig nehéz és göröngyös. De a magasan szárnyaló gondolatok meseszerű könnyedséggel siklanak át az otromba tévedések felett. Az egész idő alatt az ember ott bolyong a feltevések kusza labirintusában, de a tények ránehezedő súlya visszatartja, visszahúzza… Mindez azonban nem számít. Csak az fontos, hogy elérjük a kitűzött célt. Tudnunk kell, ki járt itt hetvenmillió évvel ezelőtt? A rendíthetetlen akarat és az emberi ész nem riadt vissza még a csillagokközti végtelen térségektől sem. Azok az ismeretlenek át tudtak jutni az egyik csillagszigetről a másikra, akkor, amikor azok óriási sebességgel távolodtak el egymástól. Nem ijedtek meg, amikor minden másodperc száz kilométerekre távolította el őket attól a bolygótól, amelyről érkeztek. És amikor feladatukat végrehajtották, visszatértek rá. Igen, bizonyosan visszatértek, mert különben azok az óriási változások, amelyeken ember a természetben véghezvisz, nem tűntek volna el nyomtalanul előlünk, akik most, hetvenmillió év elteltével, fürkésszük világegyetemünk titkait.

Ha mi mindezideig nem bukkantunk rá ezekre a változásokra, az azt jelenti, hogy a jövevények, az ismeretlen világ ismeretlen emberei, nagyon rövid ideig tartózkodtak a földön.

Rendben van! Mindenesetre rendületlenül továbbgondolkozik a rábízott feladaton és igyekszik megállapítani a másik világról érkezettek valószínű külső formáját. És remélhetően rövidesen értesítheti róla Davidovot… No és Davidov?… Hát ő bizony rendszeresen ír az aktuális eseményekről, köztük a legérdekesebből: az ásatásokról. Másfél év múlt el már az emlékezetes moszkvai beszélgetés óta, amelyet az ősgyíkok kiásott csontmaradványaival kapcsolatban folytattak. A jelek szerint azonban a nagytudású Davidov sem ért el eddig semmi eredményt…

Ugyanakkor, amikor Satrov gondolataival viaskodott, Davidov gépkocsija nagy sebességgel robogott a poros, kerékvágta úton, amelynek kanyargós csíkja úgy hatott az autó országúti lámpáinak éles fényében, mint egy végtelen, gyorsanfutó fehér szalag. Az autó mögött felkavargott a fehér por, egyre feljebb és feljebb szállt, hogy azután szétterülve ködszerűen fedje el az ég fekete kárpitján ragyogó csillagokat.

Valahol a távolban vörös fények villództak az éjtszakában és megcsillogtatták az autó szélvédő üvegét. A fényeket rövid időközökben tompa dörgés követte, amely áttört a motor állandó búgásán.

Félóra múlva Davidov a munkavezető és az építkezéshez kijelölt munkatársa kíséretében megérkezett az építkezések északi részéhez, ahol minden emberi képzelőerőt felülmúló, hatalmasarányú munkák folytak.

A magas oszlopokról alávilágító ezres égők körül úgy kavargott a por, mintha köd szállt volna le, amely az építkezési részleg balszárnya felé egyre sűrűsödött. A gigantikus kotrógépek csikorgása, robaja, zakatolása egybeolvadt a meredek lejtőn százszámra lefelé robogó csillék dübörgésével, komoly teherpróbának vetve alá az emberi dobhártyát.

A lerakódott kőzetet már teljes mélységben átszelte a jövendő csatorna medre. Két oldalán tizenkét méter magasságú, simára faragott falak meredtek a magasba, amelyekről mintha borotvával metszették volna le a kiugró sziklatömböket. És a sima falakon szeszélyes vonalakként felizzottak a különféle rétegek sávjai. Vastag kavicsréteg, amely hajdan valóságos kő-lavinaként zúdult alá, váltakozott sárga homlokkal, csillogó gipsszel, kristályos csilláimmal.

Az éjtszaka, amely fekete palástként borította be a környező sztyeppét, itt mintha megszakadt volna, mint ahogy megszakadt maga a sztyeppe is. Új világ létesült itt, a megfeszített, gigantikus munka különös világa, egyszerűen letörölve a régi kazahsztáni sztyeppe sivár képét.

A porral belepett, lebarnult emberek ügyet sem vetettek Davidovra, amikor elhaladt mellettük. Zúzó kalapácsok zuhogtak hozzáértő kezekben, hogy játszi könnyedséggel zúzzák szét a kőkemény sziklát. A roppant mozgódaruk mint félelmetes vascsontvázak hajlongtak és forgolódtak nehézkesen a porban. Pótkocsikat vontató soktonnás teherautók nyüzsögtek a rakodó kombájnok körül, odatartva horpadt hátukat a végnélkül öml ő és elhordandó talajanyagoknak.

— Ez aztán az ásatás, Ilja Andrejevics! — kiáltott fel őszinte elragadtatással Davidov munkatársa.

A professzor bólintott és arcára élesedett mosoly telepedett. Már szólásra nyílt ajka amikor egy újabb, rettentő porfelleg mindent elborított és nehézzé, fullassztóvá tette a levegőt.

— Robbantás! — világosította fel a munkavezető, aki már edzve volt a hasonló váratlan kellemetlenségekkel szemben. — Egyszerre kidobtunk mintegy háromezer köbmétert. A nyolcadik munkaszakaszon puhítják a talajt a kotrógépek számára.

Davidov tekintete végigsiklott a csatornán, amely mellett elhaladt. Ez a csatorna nyílegyenesen, töretlen vonalban hasította át a sztyeppét. Északra egyre tágult és szélessége elérte a félkilométert. Ott akadtak rá az ősgyíkok temetőjére. Megszámlálhatatlan tömegben. Végig a csatorna egész hosszában, sőt valószínűleg még azon túl is láthatók voltak a megkövesedett csontok. Rendetlen összevisszaságban, egymás hegyén-hátán ékelődtek bele a lerakodott rétegekbe némi törmelékkővel keverten, mintegy nyolc méter mélységben. Egész csontvázra nem leltek, csak különböző nagyságú és fajú ősgyíkok szétszóródott csontdarabjaira. A kotrógépek gigantikus markai belemarkoltak e csodálatos maradványok százezreibe és egyengették, tisztították a csatorna térségét. És a szétszórtan heverő, megkövesedett csontok komoran sötétlettek a földhányás két oldalán a közeledő hajnal szürkületében.

* * *

A Nap már magasan járt az égen és tűző sugarai szinte égettek. A fekete csontok halmai úgy áttüzesedtek, mintha olvasztókemencében lettek volna.

— A szemlét befejezettnek nyilvánítom! — mondta Davidov, szüntelenül törölgetve verejtékező arcát. — Itt is ugyanaz a helyzet, mint a második részlegnél. Ez is valóságos tárháza a csontoknak. És innen északra, Bozabána mellett, a Csu jobbpartján, ahol húsz évvel ezelőtt végeztem kutatásokat, harminc kilométer hosszúságban a csontoknak még sokkal nagyobb tárháza található. Hasonlóan nagy temetők vannak az Ila és a Kara Tau folyók völgyében és Taskent körül. Ami azonban a legkülönösebb, a csontok mindenütt ilyen keverten, rendszertelen összevisszaságban hevernek és sehol egy egész csontváz vagy egy egész koponya. Az anyag csaknem teljesen alkalmatlan tanulmányozás céljára. Annyi azonban bizonyos, hogy az ősgyíkok e szétmosott temetőinek méretei felülmúlnak minden elképzelést.

— Van valamilyen új elgondolása e „halálmezőkkel” kapcsolatban, Ilja Andrejevics? — fordult a professzorhoz munkatársa. — A nyilvánosságra hozott munkáiban ön…

– Én értetlenül fejeztem ki magam! — vágott közbe hevesen Davidov. — Sőt nemcsak érthetetlenül, de helytelenül is. Akkoriban nem fogtam fel teljes nagyságában és nem alkottam tiszta képet a jelenségekről…

– És most, Ilja Andrejevics?

— Nem tudom, egyszerűen nem tudom! — jelentette ki határozottan Davidov. — De most már mennem kell. Ha három órán belül elindulok, estére Lugován leszek. A moszkvai vonat éjjel egykor indul…

– És én folytassam a megfigyelést?

— Természetesen. Szerezzen segítséget a csontok szétválogatásához. Talán akad valami a törmelékek tömkelegében, ami magyarázatul szolgál. Bár ha tovább folytatódnak a kőtömegek és a konglomerátok, nem valószínű, hogy megváltozik a kép. Én már nem fűzök különösebb reményt ehhez az építkezéshez. Az ötös számú részlegnél ugyan más jellegűek a rétegeződések. Homok, homokcsomók, homokkövek, majdnem teljesen kőmentesen. Lassú, nyugalmas lefolyású, sőt gyakran szél által odasodort rétegek. És Sztarozsilev féléves munkája alatt mégsem jelentett onnan érdekeset. Szegényke ott üldögél eredmény nélkül, mint aki végleg tehetetlen…

* * *

A jelöltek tágas tanulószobájában három fiatalember tartózkodott. Rátelepedtek az egyik asztalra és élénk beszélgetést folytattak egy leánnyal, aki a sarokban álló kis asztal mellett ült.

— A jelenlegi történelmi pillanat — fejtegette élénk taglejtésekkel az asztalon ülő fiatalember egyike, aki állandóan sűrű, vörös haját simogatta — sok tekintetben meghatározza az emberiség további sorsát. Az imperialisták a kezükben lévő atomenergiát Tarra akarják felhasználni, hogy elpusztítsák a civilizációt és a tudomány minden eddigi eredményét. A mi geológiánk és paleontológiánk nem tartozik jelenleg a legfontosabb tudományok közé és sokat töprengek, hogy jól választottam-e meg hivatásomat? Valahogy úgy érzem, mintha eltávolodtam volna a való élettől. Szeretnék azok közt helyet kapni, akik hazánkban az atomenergiát békés, építő célokra alkalmazzák. A szocializmus országában a fizikának a legjelentősebb, a legélenjáróbb tudományágnak kell lennie. Igaz Zsenya?

— Igaz! Így van! — helyeselt a leány és őszinte meggyőződés csendült ki hangjából. — De ha egyszer valakinek nincs tehetsége a matematikához? Én például rossz matematikus vagyok, hogyan foglalkozzam tehát a fizikával?

— Nem olyan fekete az ördög, mint amilyennek lefestik. Szerintem vannak a fizikának olyan ágai, amelyekhez egyáltalán nem kell nagy matematikai tudás… Mit ingatod fejedet? — fordult dühösen a mellette ülő jelölttársához, aki némán hallgatta a vitát.

A leánynak kapóra jött a váratlan segítség. Egyszerre felélénkült.

— De azért mégis csak érdekes tudomány a paleontológia! Nem mondom, a fizika fontosabb. Véleményem szerint azonban a paleontológia területén is nagy eredményeket lehet elérni. A tudás…

Az ajtó nagy zajjal feltárult és egy nyúlánk, jómegjelenésű leány lépett a szobába, kezében logarléccel.

— Gyerekek. Ilja Andrejevics megérkezett! — újságolta lelkendezve. — Most láttam az irodában! Azt mondta, mindjárt bejön hozzánk! Fel kell készülni! Miről beszélgettetek?

Zsenya az ajtó felé pillantott, mintha attól félne, hogy máris belép rajta a professzor.

— Komoly témát feszegettünk Mihaillal…

— Tudom, hogy mi az! Ismerem már a ti komoly témátokat!. Ott hagyjátok a paleontológiát és átpártoltok az atomenergiához! Mert itt elsikkad a tehetség, a nélkül, hogy valaha is elismernék! — Tamara hangja élesebbé vált. — Gyerünk, kérdezzük meg Ilja Andrejevicset, mi a véleménye erről a kérdésről! Úgy hírlik, ha dühös, nem nagyon válogatja meg a szavait…

— Elment az eszed, Tamara? — förmedt rá idegesen Mihail. — Hogy lehet a szemébe mondani egy nagy tudósnak, hogy mi jelentéktelennek tartjuk a tudományát? Mi, a saját jelöltjei.

– Én mégis megkérdezem! — húzta ki magát Tamara. — Egyszer végre pontot kell tenni beszélgetéseitek végére. Te állandóan gyötröd Zsenyát a fejtegetéseiddel! Nos, ebből már elég…

Az ajtó felől határozott kopogtatás hallatszott. Mihail azonnal leugrott az asztalról, amelyen ült. Zsenya akaratlan mozdulattal igazgatta meg a haját.

Davidov lépett be. Barátságosan mosolygott, kedves közvetlenséggel köszöntötte tanítványait, aztán néhány szóval elmondotta utazása történetét.

– És most ti meséljetek! — lépett közelebb. — Milyen eredményeket értetek el és van-e valami kérdeznivalótok? Nos, kezdjük talán magával, Tamara Nikolajevna!

Tamara szép arcán sokatmondó mosoly suhant át.

— Szeretnék egy általános jellegű problémáról érdeklődni, Ilja Andrejevics! — kezdett beszélni Tamara. — Van egy kis ideje?

Mihail a professzor hátamögött komikus fintorokkal, fenyegető pillantásokkal igyekezett Tamarát eltéríteni szándékától.

— E pillanatban nincs sürgősebb dolgom… — felelte Davidov És ahogy maguk is tudják, szívesen veszem, ha kérdésekkel fordulnak hozzám!

— Ilja Andrejevics. Mihail… illetve mi mindnyájan azt vitattuk meg, vajjon helyesen választottuk-e meg hivatásunkat? Vajjon helyes-e, ha a mai világban kiásott csontokkal foglalkozunk… Mihail azt mondja… át kellene térnünk a fizikára… És mi meghallgattuk Petrov előadását… nem értettük meg teljesen, de azért rettentően érdekes volt! — Tamara mindezt, ha kissé akadozva is, de egyetlen lélegzetvételre mondta el. Most elfulladt, levegő után kapkodott és gyorsan befejezte mondanivalóját. — Én azt akartam megkérdezni, mi a maga véleménye erről a kérdésről? Mit tanácsol nekünk?

Davidov mosolygó arca elkomolyodott, szemöldöke közé ráncok ugrottak. De azért, Tamara várakozása ellenére, a haragos kitörés elmaradt. Davidov nyugodt mozdulattal előhúzta cigarettatárcáját.

— Az ablak nyitva van, tehát rágyújthatunk. Szóval nézzük csak! A kérdés komoly! Én jól megértem magát. A technika óriási változásainak korszakában azok a tudományok, amelyek — hogy úgy mondjam — nem állnak az érdeklődés homlokterében, valóban nem tűnhetnek fontosnak. Érthető, hogy az ifjúság állandóan ingadozik a már elsajátított hivatását illetően. A maguk korában talán én is ingadoznék. De mondok valamit…

Meggyújtotta a szájában tartott cigarettát. Kifújta a füstöt, aztán elgondolkozva bámult a felszálló kékes füstbe.

— Az emberek — folytatta lassan tagolva a szavakat Davidov — különböző módon választják ki a tudománynak azt az útját, amelyet követni akarnak. Néha a véletlen sodorja őket, néha egyszerűen csak azzal akarnak foglalkozni, amihez éppen kedvük van. Elismerem, hogy néha nagy sikerrel, jó eredménnyel. De én ezeket mégsem tartom igazi tudósoknak. A tudományos pálya kiválasztásánál, véleményem szerint, az egyéni hajlam, a tehetség, a rátermettség a döntő szempont. Csak akkor, ha az agyatok követelni fogja a tudást, ha úgy kapkod utána, mint fuldokló a szalmaszál után, csakis akkor lesztek a tudomány igazi alkotói. Ha nem ismertek akadályt az előrehaladásban, ha egyéniségtek összeolvad a tudománnyal. Kezdetben én is ingadoztam. Diplomáim szerint mérnök vagyok, szeretem a technikát és alaphajlamom mégis a történelem felé vonz. És íme, én a föld régi történetével és életével foglalkozom.

Hogy jól, vagy rosszul teszem-e, nem tudom. De teljes egészében betölti életemet. Nagy kár, hogy nem vagyok fizikus és nem alkotok a jelen számára semmi fontosat, de itt a lényeg az érdeklődési köröm és képességeim kombinációjában van, amelyek jóval nagyobb eredményt hoznak, ha harmonizálnak a választott úttal. Ti meg nagyon féltek a képzelgésektől, a nem-teljesértékűségtől. Állandóan előttetek lebeg a kérdés, hogy érdemes-e? Érvényesülni akartok! Még a pénz is értéknek számít előttetek! Nem, nem kell tudományunk jelentőségét lekicsinyelni! A mi tudományunk holnapja távolabb van, mint a tudomány más ágaié. Sokkal később hoz eredményeket, mint a többi tudományok és csak abban az esetben, ha szorosan kapcsolatban állunk magával az emberrel. A mi szervezetünk idők folyamán kifejlődött bonyolultabb kombinációi a haltól, a fejlődés magas fokán álló emlősállatokig mutatkozó evolúciós rétegeződésnek. És igazán megérteni az ember biológiáját minden egyes evolúciós lépcső tanulmányozása nélkül nem lehet. Pedig teljes egészében ennek megértése biztosítja a jövőt, és egyúttal az embernek, mint fajtának megőrzését és még sok minden mást. Most még e kérdések nagy távolságban lebegnek tőlünk, de naponként közelebb kerülnek hozzánk. És mi a számukra készítjük a tudás pontos, megbízható, szilárd alapjait. Már csak azért sem hagyhatjuk abba munkánkat, mert azoknak, akik a jövőt építik, elengedhetetlenül szükségük van kultúrára, tudásra, és a látókör általános kiszélesítésére. A tudomány fejlődésének megvannak a saját törvényei, amelyek nem mindig esnek egybe a jelen gyakorlati követelményeivel. És a tudás nem lehet a jelen ellensége, de nem is mozoghat csak a jelenben. A tudósnak az élen kell járnia, különben nem tudós, csak hivatalnok. A jelen nélkül — fantaszta, a jövő nélkül — tökfejű. De hisz ezt már Nagy Péter is jól tudta. Emlékezzetek csak arra az utasítására, amit a kiásott csontok rendszeres gyűjtésére adott ki, mégpedig akkoriban, azokban a nehéz időkben, egy szegény, kultúrálatlan országban!

Davidov eloltotta cigarettáját és hanyagul a padlóra dobta. Tanítványai nem vették észre ezt a mozdulatát. Zsenya áthajolt az asztalon, úgy bámulta Davidovot. Tamara felemelt fejjel, diadalmas tekintettel nézett a lesütött szemű Mihailra.

— Most nézzük meg az érem másik oldalát — folytatta Davidov. — Itt sem szabad eltúlozni a dolgokat. Az atomfegyver ereje feltétlenül nagyon nagy, de semmi esetre sem teljesérvényű. A civilizáció pusztulásáról beszélni és közömbösen legyinteni nem szabad, mind ahogy azt nyugaton a legtöbb értelmiségi teszi és igyekszik tétlenségét igazolni. Azonkívül a kultúra ott most erősen elmarad a technika mögött. Az emberek egyre nagyobb hatalmat nyernek a természet felett, miközben elfeledkeznek magának az embernek neveléséről és átalakításáról, és gyakran alig jutottak túl elődjeik öntudatának társadalmi színvonalán. Ti, szovjet ifjúság, a kultúráért, az emberiség boldog jövőjéért akartok harcolni. Nos, akkor higgyetek országunk hatalmában, és ingadozás nélkül haladjatok a kiválasztott úton! Lehet, hogy — sajnos, elég hamarosan — új óriási háború tör ki, amely eldönti az új és régi között fennálló ellentéteket. Amikor mi hivatásunkat teljesítjük, kultúránkért fogunk harcolni, amelynek megmentése a technikát teljes egészében birtokló barbárságtól — hálás feladat! Aztán el tudjátok-e képzelni, mit is jelent jelenleg az atomenergia? A kilencvenkét elem nagyrésze alig-alig rendelkezik tartós maggal. Ahhoz, hogy szétromboljuk őket, túlságosan nagy energiát kell mozgósítanunk, nagyobbat, mint amekkorát bomlásukkor kapunk. És ez nem véletlen. Bolygónk anyaga — kialakulásának milliárd évei alatt — mint ahogy a többi bolygóké is, a csillaganyagok változási folyamataiban mintegy kiválasztódott. Minden, ami nem tartós, széthullt, elégett, vagy átalakult tartós formájúvá. A szélbomlás szempontjából kevésbbé ellenálló elemek a Mendelejev táblázat[12] elején szereplő elemek, mint például az oxigén vagy a szén. Az atomgép ezekkel az elemekkel kapcsolatban csak akkor működik, ha roppant tömegben vannak jelen, hihetetlen hőfok és nyomás mellett. A csillagok energetikáját éppen ezek az elemek képezik. Egyelőre még nem tudjuk felhasználni őket, és szerintem egyhamar nem is fogjuk tudni, csak abban az esetben, ha a reakcióláncolatuk részére elegendő mennyiségi feltételek állnak elő. Jelenleg eljutottunk a Mendelejev-táblázat legnagyobb atomsúlyú elemei reakcióláncolatának felhasználásáig. Ez se véletlen. A legnehezebb elemek nagyon gazdagok neutronban[13] és könnyen szétbomlanak, miközben neutron reakció[14] láncolatot hoznak létre, — azt az egyedüli reakció láncolatot, amely jelen pillanatban technikailag hasznosítható. És ez a bomlás korántsem fogható fel az atom teljes felbomlásának. A nehéz elem atomja mintegy két részre szakad, amelyeknek mindegyike megfelel a Mendelejev-táblázat valamelyik középső elemének. Így szabadul fel az az erő, amely az atombomba energiáját alkotja. Ez még mindig nagyon távol van a teljes bomlástól és nem kevésbbé távol a tartós elemek reakció láncolatától.

— A mi atomenergiánk birtoklása még megközelítően sem teljes, nem vezet a legnehezebb elem, az urán felhasználásához. Az urán, amint tudjuk, a Mendelejev-táblázat utolsó eleme, amely két sokkal könnyebb elemre bomlik. Ez még nem jelenti minden egyes anyag birtoklását, ahogy ti azt elképzelitek. Az urán táblabeli elhelyezését illetően a természetes tartós elemek határán van. Az sem titok előttetek, hogy az urán atomsúlya felemelhető és ezáltal mesterséges elemeket nyerünk, amelyek már a táblázat határán túl vannak. Ilyenek a neptunium és a plutónium, a kilencvenhármas és kilencvennégyes elemek. Az uránt még tovább is lehet alakítani és akkor megkapjuk a kilencvenötös és kilencvenhatos elemeket, az americiuimot[15] és a rádiumot[16] és így tovább, egészen százig, vagy még azon túl is.

— Ezen elemek közül egyik sem tartós, mind féligbomló. A félig felbomlott plutónium energiája képezi az atombombák robbanóerejét, ugyanúgy, mint az uránium nem tartós formája, az úgynevezett izotóp[17] 235-ös. Az anyag átalakulásának elképzelhetetlen kozmikus folyamataiban előbb a sokkal nehezebb elemek léteztek, mint amilyen példái az urán, de a későbbiekben átalakultak a 92 alapelem tartós formájává. Ép ezért az uránt úgy tekinthetjük, mint ezen legnehezebb elemek maradványát, amely az idők folyamán önmaga egészítette ki állapotát. A kiegészítő részei a földtakaró felső rétegeiben voltak találhatók, tartós állapotban, aránylag nem nagy hő- és nyomásviszonyok között. Az urán és valószínűleg a hozzá legközelebb álló nehéz elem, a thórium[18] sokáig az atomenergia alapját képezik, mert az urán felhasználásának alkalmassága és a félig szétbomló és más energiájuk szempontjából felhasználható elemek között nagy kiesés mutatkozik, ezt azonban már nagyjából sikerült áthidalnunk. De az urán és thórium nagyon ritka elemek, és az egész világon fellelhető mennyiségük nagyon jelentéktelen. Ebből következik, hogy a robbanóanyagok — amelyeket atombombáknál és rakétáknál fel lehet használni — erősen korlátolt mértékben állnak rendelkezésre.

— Ilja Andrejevics, a telefonhoz kérik a városi vonalon! — hallatszott az ajtón túlról egy hang.

— Azonnal, azonnal! — kiáltott vissza Davidov kissé bosszúsan. — Szóval ez az, amit az atomenergiáról el akartam mondani. Urán kevés van. Jelenleg fellelhető tartalékjai nagyon rövid idő alatt felhasználhatók. Éppen ezért ennek a rendkívül értékes anyagnak hatalmasabb tartalékjait nekünk kell a jövőben megkeresnünk. És mi…

A professzor hirtelen elhallgatott. Végigsimította homlokát és merev tekintete elnézett hallgatóinak feje fölött, mintha túl a falakon, túl a házakon, a végtelent fürkészte volna. Már nem a hallgatóinak beszélt, hanem inkább önmagának. Halkan, alig érthetően hullottak a szavak ajkairól.

— Az urán hatalmas tartalékjai… A bolygók kialakulásának gyertyacsonkjai… Ej, vigye el az ördög! A pokolba vele! No…

A professzor sarkonfordult és gyors léptekkel kisietett tanítványai szobájából.

A professzor távozása után néhány másodpercre dermedt csend feszült a szobára. A fiatalok kérdő tekintetei összetalálkoztak.

— Mi történt Ilja Andrejeviccsel? — adott hangot Tamara, a néma kérdésnek, megtörve a mély csendet. — Meg mernék esküdni, hogy már a nyelve hegyén lebegett valami kiadós káromkodás, amit alig bírt visszafojtani.

— Hogy te mire gondolsz, Tamara! — fedte meg rosszallóan Zenya. — Egyszerűen csak bosszantotta, hogy félbeszakították ezzel a szerencsétlen telefonhívással… És nekünk is elrontottak mindent… Olyan érdekesen beszélt!

— Biztosíthatlak, hogy történt vele valami! — erősítgette Tamara. — Te oldalról neim láthattad, de én szemben álltam vele. Azonnal észrevettem, hogy az arckifejezése teljesen megváltozott.

— Neked van igazad, Tamara! — szólt közbe Mihail. — Én is észrevettem! Lehet, hogy valami érdekes gondolat villant át az agyán.

Mihail tapintott rá helyesen a dologra. Amikor Davidov ott lépkedett a folyosón, koponyájában vágtatva kergették egymást a gondolatok, mint sötét feszültséggel telitett viharfelhők, amelyből váratlanul cikkáztak elő a pillanatnyi fényt árasztó feltevések és ötletek. A tudós újra átélte azt a két év előtti szörnyű élményt, amikor a szeme láttára pusztítottak el a borzalmas hullámok egy szigetet. És agyában újra feltámadtak a földkéreg változásait előidéző erőkkel kapcsolatos rettentő gondolatai. Igen, attól az időtől kezdve állandóan gyűjtötte az adatokat és feltevéseket, elméleteket állított fel, amelyeket fokozatosan áttett a térben és időben sokkal hatalmasabb 'múltban lezajlott folyamatokra. És most vajjon nem éppen maga a sors adja kezébe feltevése helyességének döntő bizonyítékát?

Odaért a telefonkészülékhez. Keze gépiesen nyúlt a kagyló után és emelte füléhez. De a kagylóból nem hallatszott hang, csak halk sercegés. De azért továbbra is füléhez szorította, miközben gondolatai foglalkoztatták. Húsz éve kereste a magyarázatát az ősgyíkok középázsiai halálmezeje rejtélyének. Miért éppen a Tjan-Sanja mellett keletkezett ez a rettentőméretű ősgyik-temető? Hogyan halmozódtak ott föl és kövesedtek meg a legkülönbözőbb életkorú és nagyságú csontmaradványok? És az is bizonyos, hogy régebben még sokkal több volt belőlük, mert hiszen csak lelőhelyeiknek egy részét ismerik, azokat, amelyek a harmadkorban[19] a további hegyképződések következtében fennmaradtak. Mi válthatta ki az ilyen tömegpusztulást éppen ezen a helyen? És az ok vajjon ismeretlen-e? Nem! A dynosaurusok tömeges pusztulása egybeesett a nagy alpi hegyképződő korszakkal, amikor a Tjan-Sanja, a Himalája, Kaukázus és az Alpok keletkeztek. Egybeesett úgy térben, mint időben. Akkor, hetvenmillió évvel ezelőtt, a krétakor végén ezek a gerincek lassan emelkedtek ki párhuzamos sziklatömegeikkel, ugyanúgy, ahogy ez most a Csendesóceánon történik. A különbség csak annyi, hogy a Tjan-Sanja sziklái a krétakorban nem a tengerben, hanem a szárazföldön alakultak ki és ezen a területen szárazföldi állatok éltek. Azonkívül a krétakor hegyképződési folyamata sokkal hatalmasabb méretű volt, mint ez a mostani. A hegyképződő folyamatok akkor is és ma is az urán, helyesebben általában a legnehezebb elemek bomlási erejének következményei, amely a föld belsejében folyik le. Ha ez a feltevés helyes, akkor az is lehetséges, hogy a reakciók láncolatának energiája némely területen bizonyos pillanatban belülről kifelé tör, mégpedig minden valószínűség szerint hatalmas kilövelés formájában. Évezredek folyamán széles körzet alakult ki, amely halálos volt az élő szervezet számára és ezen a körzeten belül millió és millió számra pusztultak el az állatok, hacsak újra és újra el nem menekültek a veszélyes övezetekből.

Az ősgyíkok nem voltak gondolkodó lények, tehát természetesen semmi és senki sem hozta tudomásukra az elkerülhetetlen pusztulást. A kisebbméretű maradványok nem maradhattak meg a szétporlódási folyamatokban, csak a tartós, hatalmas csontok, az ősgyíkok csontjai, amelyek felmérhetetlen tömegekben gyűltek össze egy-egy körzetben és amelyek ma is bámulatba ejtenek bennünket. Az ilyen események összeesése nem véletlen!… És mi van akkor, ha nem véletlen a másik összeesés sem? Miért találtunk rá a csillagi jövevények nyomaira éppen az ugyanazon időben kiemelkedő hegyek területein?

Jogos az a feltevés, hogy azt a hatalmas kilövelést, amely az ősgyíkok tömegpusztulását okozta, valamilyen készülékkel idézték elő. Ha azokban az időkben „ŐK” ott jártak, ahol évezredekkel ezelőtt az ősgyíkok tömeges pusztulása megkezdődött, ez azt jelenti, hogy „ŐK” az atomenergia forrása után kutattak… Lehet, hogy éppen abból a célból, hogy a segítségével térjenek vissza saját bolygójukra. Ha pedig ez így van… az ördögbe is… nekünk két lényeges irányban kell kutatnunk. Először a csillagi jövevények nyomait kell megtalálnunk, a föld ezen égi vendégeinek nyomait és éppen itt a Tjan-Sanja és a Himalája körül, a föld legfiatalabb hegységeinek környékén, ott, ahol először bukkantunk nyomaikra. Másodszor azt kell megállapítanunk, hogy ha a hegyképző folyamatok és vulkánok azért jönnek létre, mert a földkéregben időről-időre urán, vagy egyéb legnehezebb elemek koncentrálódnak, ami reakcióláncolatot okoz, akkor számíthatunk-e arra, hogy e koncentráció maradványai a földkéregnek számunkra hozzáférhető mélységeiben, a földrajzi térségeknek megközelíthető helyén lelhetők fel… Ha sikerülne megtalálni a csillagi jövevények nyomait a hegyképződések körzetében, én meg lennék győződve arról, hogy…

A gondolatmenetet a telefonkagylóban váratlanul felzengő hang vágta ketté.

— Beszéljen! Kapcsolom Alma-Atát! — hallatszott zümmögésszerűen.

Davidov megrázkódott. A telefonkagylóból kihallatszó hang mintha megszakított gondolatainak hatásos csattanója lett volna. Alma-Atából csak a csatornaépítkezésekkel kapcsolatban jelenthettek fontos újságokat. Az óriási távolságból ismert hang szólította a nevén. Davidov felismerte a hangot. A Földrajzi Intézet tudományos titkára beszélt.

— Ilja Andrejevics! Hall engem? Reggel Sztarozsilov telefonált az ötösszámú építkezés színhelyéről. Az ősgyíkok egész csontvázait fedezték ott fel. Némelyekben kárt okoztak, némelyekben nem. A telefonon rosszul hallottam, nem tudtam megállapítani. Sztarozsilov megkért, hogy lépjek azonnal érintkezésbe magával. Feltétlenül szükségesnek tartja, hogy leutazzon! Mit mondjak neki?

— Mondja meg, hogy holnap repülőgépen érkezem! — felelte habozás nélkül Davidov.

— Még két dologról kell beszámolnom magának! — folytatta a titkár. — De ha amúgy is lejön, akkor inkább személyesen beszéljük meg. Szóval várjuk! Üdvözlöm!

— Nagyon, nagyon köszönöm! — kiáltotta Davidov a telefonkagylóba és hangjából határtalan megelégedettség csendült ki. — Mindenkit üdvözlök! A viszontlátásra!

Davidov egyenesen Kolcovhoz sietett és megkérte a gazdasági osztály vezetőjét, hogy azonnal rendeljen jegyet a legközelebbi repülőgépre.

III. fejezet — AZ ÉSZ SZEME

Az út a keskeny folyó partján vezetett. A szakadék meredek falai a folyó mindkét partján messzenyúló lejtőkbe enyhültek. A baloldali lejtőre rávetődött a sziklafal árnyéka, sötét sávot festve a sziklarengetekben sorakozó fenyőfák hegyes nyilaira. A völgy felső részének lejtője világosabb színekben fürdött és szinte füstszerűen könnyűnek látszott. Kissé oldalt, a távolban havas csúcs tépte fel a horizontot, amely hatalmas hegygerincben folytatódott. A hó fehér csíkokban szikrázott a szürke kősziklákon és a csúcsot borító vastag hóréteg úgy hatott, mintha a levegőben úszott volna. Körülötte sűrű felhő gomolygott, lágyan simogatva a hegy csúcsát és a gerinc porhavát.

Az út átszelt egy kanyargós szakadékot és egyre emelkedett felfelé, hol nyílegyenesen, hol szeszélyesen kanyarogva. Az autó hörögve, zihálva, nagyokat zökkenve nyelte a kilométereket. A motor átforrósodott az erőlködéstől és a hűtőből gőzszalag szállt ki. A tiszta, hideg szél éppen szembefújt és behatolt a félig lehúzott ablakokon.

Davidov jóformán észre sem vette, hogy felérkeztek a hágóra és csak akkor eszmélt fel, amikor a motor bugása elhalkult. A gépkocsi most már simán, szinte zajtalanul ereszkedett lefelé a háromszoros hegygyűrűvel övezett, sima, széles asztalhoz hasonlító völgybe. Ahogy egyre lejjebb jutottak, csodálatos alakú, fantasztikusan csipkézett, vízmosásoktól kivájt keskeny tornyokat és kupolákat láttak a homok és agyagrétegekben. A lejtő második lépcsőzetét hegyifenyők borították, amelyek majdnem feketén meredeztek a sziklák szürkés, itt-ott ibolyaszínű felületén. És mindezek felett ott húzódtak a havas hegygerincek, meg-megragyogtatva elérhetetlen csúcsaikat, mintha a természet azért teremtette volna őket, hogy bevehetetlen várfalakként őrizzék a völgyet.

Lent már tisztán látszottak a sztyeppe egyenletesen húzódó barázdái, a mély katlanok fekete gödrei, a lakóházak szabályos kockái, és az egymás mellett sorakozó sátrak világos foltjai.

Davidov már megszokta a hatalmas méretű építkezések fenséges látványát, amely kezdetben valósággal lenyűgözte. És most mégis megújult csodálkozással szemlélte a roppant betonépítmények vázait. Minden jel arra mutatott, hogy itt épül a villanyerőmű központi telepe.

A katlanok egyikében bukkantak rá az ősgyíkok temetőjére, amely még akkor keletkezett, amikor a környező hatalmas sziklák nem álltak itt. Ezeket a hegyeket csak később emelte ki az atomreakciók ereje. De a kilövelés itt is történhetett, idecsődítve a csillagi jövevényeket, hogy bennük keressék az atomenergiák tartalékait.

Az autó egy hosszúkás, fehérre meszelt ház előtt fékezett le. A soffőr kiugrott a volán mellől és kinyitotta a gépkocsi ajtaját.

— Megérkeztünk, Davidov elvtárs! — szólt be a kocsi belsejébe. Szálljon ki! Bizonyára jól esik majd egy kis mozgás! Nagyon összerázkódott? Vagy talán aludt az úton?

Davidov barátságosan felelgetett a soffőrnek, aztán kiszállt az autóból és körülnézett. Az első, akit megpillantott, a feléje siető Sztarozsilov volt. Kiálló pofacsontú, vastag szemöldökű, sűrű szakállal benőtt arcából vidáman, de sokatmondóan csillogott elő kék szeme. Munkaruhájának szürke színe ki sem látszott a rárakodott sárgás portól.

— Főnök! (Valaha, még diákkorában sokat utazott Davidovval és azóta rendületlenül főnöknek szólította, mintegy így juttatva kifejezésre az iránta érzett barátságát.) Azt hiszem, nagy örömet szerzek önnek! — lelkendezett. — Sokáig várt… de kivárta! Kerüljön beljebb, harapjon valamit, aztán nyomban továbbindulunk! Ez a szélső déli katlan egy kilométerre innen…

— Nem, nem! Ne töltsük hiába az időt. Sem fáradt, sem éhes nem vagyok! Induljunk azonnal! — szakította félbe Davidov ellentmondást nem tűrő hangon.

Sztarozsilov kellemesen meglepődött.

— Pompás, főnök! — kiáltotta és már ült is be a kocsiba.

Az első, akit megpillantott, a feléje siető Sztarozsilov volt.

A soffőr tekintete rosszallóan siklott hol Sztarozsilov kétes tisztaságú munkaruhájára, hol az autóülés világos huzatára. Sztarozsilov azonban nem volt hajlandó tudomásul venni a soffőr rosszallását. Kényelmesen elhelyezkedett az ülésen és azonnal magyarázni kezdte a mellételepedő professzornak.

— Képzelje csak, akkor akadtunk az ősgyíkok első maradványaira, amikor a déli szél által odahordott, vastag, lerakódott réteget levakartuk. Eleinte csak néhány szétszórt csontot találtunk, később azonban sikerült feltárnunk egy monoklon[20] csodálatos épségű csontvázát. A koponya mindkét oldalán rés látható… keskeny, oválisalakú lyuk… Mondja, Ilja Andrejevics, magának mi a véleménye erről?

Davidovnak minden vér kifutott a fejéből. Elsápadt és idegesen rágta szája szélét.

— Majd később beszélünk róla! Most mondja csak tovább! — biztatta Sztarozsilovot az elfojtott izgalomtól kissé rekedten.

— Távolabb, a nagy lapályon nem találtunk semmit. Aztán tegnapelőtt a katlan legszélén újra csontokra bukkantunk. Mellcsontok voltak, egymáshoz tartozók. Érzésem szerint egy egész sereg csontváz hever ott, mégpedig ragadozóké és áldozatoké együttesen. Az egyik csontról megállapítottam, hogy egy karnozaurus[21] óriási hátsó mancsa és egy másikról, amelyre ugyancsak ott akadtam rá, hogy ceratopus[22] csontmaradványa. Egyik-másik csont valami borzalmas erejű ütés következtében kettétört. Ezt a részt nem akartam feltárni a maga távollétében… lefelé tartson jobbra — szólt oda Sztarozsilov a soffőrnek —, aztán forduljon balra…

Néhány perc múlva Davidov ott görnyedt a hatalmas csontváz felett. A fehér csontok körvonalai tisztán kivehetők voltak a sárga homokban. Sztarozsilov már korábban nagy óvatossággal letisztította a csontváz felső vonalát és fedőlakkal vonta be, hogy addig is megvédje az időjárás viszontagságaitól, amíg Davidov megérkezik.

Davidov tüzetes vizsgálat alá vette a csontvázat. Lassan elhaladt a kiegyenesedett farok és a görcsösen összehajlott lábak mellett. Aztán a csőralakú, tőrhöz hasonló szarvban kicsúcsosodó, különösen nagyméretű koponyánál térdre ereszkedett.

A szemet védő csontgyűrűk épségben maradtak a koponyán és groteszk kifejezést kölcsönöztek a hajdan oly félelmetes fejnek. A professzor a bal szem alatt rövidesen felfedezte azt az oválisalakú nyílást, amelyet már ismert a Tao Li által Szikán-ból küldött csontokról. Megvizsgálta a koponya mindkét oldalát. A másik oldalon a nyílás a jobb pofacsonton volt, amely még be volt ágyazva a kőzetbe.

Davidov ezúttal még kedvenc káromkodásáról is megfeledkezett. Igen, semmi kétség, „Ők” itt is jártak! Az elhatározás, hogy a Szovjetunió egyes területein keressék nyomaikat, helyes volt. De vájjon maradtak-e más nyomok is a jövevények után?

Davidov mégegyszer végigtekintett a katlan falába belekövesedett hatalmas csontvázon, azután azokat a csontokat vizsgálta át, amelyeket már kiástak. Ezeken azonban nem volt felfedezhető a sérülés jele. A törésekről, amelyekről Sztarozsilov beszélt, kétségtelenül megállapította, hogy csak jóval később — amikor már a csontok a homokba kerültek —, a kőzetek és földrétegek lerakodása következtében keletkeztek, mint ahogyan az gyakran előfordul.

Davidov kiadta az utasítást, hogy a völgykatlan egész területén fellelhető összes csontvázakról távolítsák el a felső réteget, azután fokozatosan tisztítsák meg őket.

Miután kiadta az utasításokat, elgondolkozva jegyezte meg.

— Szélesebb körben kellene végezni az ásatásokat, hogy körös-körül mindent átvizsgálhassunk. Sajnos, nincs annyi pénzünk, hogy felásathassunk ilyen hatalmas térséget. Legalább ötezer köbméter földet kellene kiforgatnunk!

— Ha minden óhaja ilyen könnyen beteljesülne, nem lenne hiba! — mondta Sztarozsilov titokzatos mosollyal. Davidov kérdőn nézett rá.

— A dolog roppant egyszerű! — sietett a magyarázattal Sztarozsilov. — A szarvas „krokodilok” maradványai, ahogyan itt elnevezték őket, annyira felkeltették a munkások érdeklődését, hogy felajánlották nekem az egész terület önkéntes „feldolgozását”. Legalább is ezt mondta az egyik brigádvezető az előadásom után, amelyet a munkásoknak tartottam a csontmaradványokkal kapcsolatban. Holnapután vasárnap lesz és kilencszáz ember lát neki a terület feltárásának.

— Kilencszáz ember? Ezer ördög! — szaladt ki Davidov száján a váratlan örömtől.

— Hát nem nagyszerű dolog? Vagy talán még annál is több! — húzta ki magát Sztarozsilov büszkén. — Az építés vezetősége hat kotrógépet bocsát rendelkezésünkre, azonkívül tehergépkocsikat és szállítóeszközöket, szóval mindent, amire szükségünk van. Olyan ásatást rendezünk, amilyet még nem pipált a világ!

A professzor ízes, szívbőljövő káromkodása ezúttal is kifejezésre juttatta őszinte elragadtatását. Hiába, nincs annál magasztosabb dolog egy tudós számára, mint amikor maga a munka siet teljes nagyságában a tudomány segítségére, őszintén és hatékonyan. És Davidovban e pillanatban bizonyossággá érlelődött a meggyőződés, hogy kutatásai sikerrel járnak. Az a sokezer tonna föld, amely titkokat rejt el a tudomány elől, már korántsem tűnt oly borzalmasnak. Olyan erősnek érezte magát, hogy nemcsak a földet, de az eget is megmozgatta volna, ha kell. Elfelejtett minden kétkedést, nehézséget és akadályt. Ilyen támogatással holtbiztosan feleletre kényszeríti ezt a hatalmas homoktömeget, amely néma mozdulatlanságban pihent hetvenmillió éven át. Eszébe sem jutott, hogy a megoldás öröme esetleg csak kacérkodik vele a csillagi jövevények dolgát illetően. Nem, ezt egyszerűen, elképzelhetetlennek tartotta, amikor vasárnap kilencszáz ember siet önkéntesen a tudomány segítségére és háta mögött, alig 150 méterre, ott van az ősgyík csontváza, amelyet emberi fegyver ölt meg…

Sztarozsilov hangja zökkentette ki gondolataiból.

— Jelölje ki a kiásandó részt, főnök! Felhívom a figyelmét, hogy a futóhomok vonala északnyugatról délkeleti irányba húzódik. Balra a folyók által sodort homok van.

A professzor felsietett a katlan legmagasabb pontjára és hosszasan tanulmányozta a terepet. Tervezett, számításokat végzett és a gondolat erejével szinte röntgenszemmel világította át az eddig még fel nem tárt füves talaj mélyét, amely egykoron engedett a hegyek előnyomulásának.

— Mi lenne, ha ettől az oszloptól jobbra eső területet jelölnénk ki. Ezt itt… — nyújtotta Davidov a vázlatát munkatársa felé.

Sztarozsilov egy pillantást vetett a vázlatra.

— Akkor a bal sarokba a folyók által sodort homok esik!

— Valóban! Csakhogy én éppen azt akarom, hogy a régi meder partján haladjunk! Az egykori vízfolyás mentén… No gyerünk, felmérjük és kicövekeljük. Mérőszalag van magánál?

— Minek ide mérőszalag? Kilépjük! Ne legyen olyan kicsinyes, főnök! Fényképet majd az ásatások befejezése után készítünk.

— Igyekszem, hogy ne legyek kicsinyes… — mosolygott Davidov. Tehát kezdjük! Menjen fel oda a dombra! Szeretnék mielőbb végezni, mert még ma fel akarom hívni Satrov professzort telefonon…

* * *

Azon a helyen, ahol 12 nappal ezelőtt Davidov és munkatársa kilépték a még fel nem tárt füves talajt, most mintegy kilenc méter mély, hatalmas üreg tátongott. A szél a kréta-homok réteget takaró finom port fel-felkapta, oszloppá sodorta, néhány méterre magával ragadta, azután elejtette. A poroszlop szeles felhővé terpeszkedett szét és lassan szállt alá, hogy a következő másodpercekben ismét a szél játékává váljék. Az ásatás keleti szegélyén a talaj színe acélszürkévé fakult. Itt járt fel és alá Sztarozsilov, hogy irányítsa segítőtársainak azt a csoportját, amelyik átvizsgálta a homokot és megtisztította a talált csontvázakat. Davidov Moszkvából az intézet valamennyi preparátorát és négy tanítványát rendelte ide, egyúttal átkérette a kettesszámú építkezésnél működő két tudományos munkatársát is. Harminc munkás, tíz munkatárs felügyelete alatt teljes mélységében ásta fel a csontokat rejtő homokréteget, egyre jobban megközelítve a szürke kőzetek vonalát, ahol már csak csonttörmeléket és tűlevelű fák vastag, megkövesedett törzseit találták.

A napsugarak szinte égettek, a homok valósággal áttüzesedett. Az emberek mégis lankadatlan szorgalommal dolgoztak és a munka üteme egyetlen pillanatra sem csökkent.

Davidov leereszkedett a kiásott mélyedésbe és megállt a nagy halom csont mellett, amelyre még a katlanban bukkantak rá. Nem kevesebb, mint hat dynosaurus teljes csontvázának egymásrahányt, összekeveredett darabjai fehérlettek a tűző napfényben. Mintegy hatvan méterrel távolabb, keleti irányban, nem messze a folyó által sodort homok vonalától egy óriási ragadozó ősgyik magános csontvázát tárták fel. Néhány lépésnyire tőle három újabb, az előbbinél lényegesen kisebb, körülbelül kutyanagyságú ragadozó csontváza került felszínre. Evvel azután vége is szakadt a leleteknek a kiásott területen. Davidov korábbi bizakodása alaposan lelohadt. Majdnem kővédermedten bámult a kiásott részre. A legjobban az döbbentette meg, hogy a csontokon sehogysem tudta felfedezni a titokzatos fegyver által ütött ovális nyílást. Valahogy az az érzés uralkodott el rajta, hogy elvesztette a játszmát.

— Ilja Andrejevics, jöjjön csak ide! — kiáltotta Zsenya és kissé sántikálva sietett Davidov felé. — Jöjjön csak!

Davidov megfordult és lassú léptekkel a lány felé indult.

— Mi történt? — érdeklődött, amikor elérték egymást.

— Valamit találtunk! — újságolta Zsenya örömtől sugárzó arccal. A következő pillanatban felszisszent, örömteli mosolya fájdalmas vigyorba torzult és megtapogatta sajgó térdeit.

Zsenya két nap óta Mihaillal együtt jóformán állandóan a térdén csuszkált abban a keskeny árokban, amelyet a ragadozó dynosaurus csontváza köré vontak. Az ősgyík hatalmas fejét ásták ki és tisztogatták meg. A földréteget már eltüntették róla és előbukkantak befelégörbült, borzalmas fogai. Nem csoda tehát, hogy bele-belenyilalt a fájdalom térdeibe. A fájdalom csillapodott és Zsenya már újra mosolygott.

Határozottan kellemes jelenség volt. A fejére kötött fehér kendő pompásan emelte ki csinos arcának barnárasült bőrét. Még a sűrűn gyöngyöző verejtékcseppek sem rontották el a hatást.

— Itt… itt… — mutatott Zsenya a preparáló készülékkel az árok mélyére. — Olyan, mint a teknősbéka páncélja… majd nem közvetlenül a dynosaurus feje alatt… nézze csak meg közelebbről!

A lány könnyedén leugrott az árokba és intett Davidovnak, hogy kövesse.

— Már letisztítottam a felső borítóréteget, — folytatta Zsenya. — Nagyon érdekes… a formája szokatlan… a színe is… sötét és gyöngyházfényben játszik…

Davidov nagynehezen belepréselte terebélyes alakját a szűk árokba és mereven nézte a ragadozó dynosaurus koponyája alatt a nedves és éppen ezért sokkal sötétebb rétegből kiemelkedő, körülbelül 20 centiméter átmérőjű kis kupolát.

A kupola felszínét radiálisán szertefutó barázdák díszítették. A csont színe is élesen elütött a dynosaurusok csontjainak színétől. Nagyon sötét, majdnem feketébe mélyülő lila színben pompázott és simára csiszolódott felülete még az árok homályában is fényesen csillogott.

Az ősgyík hatalmas fejét ásták ki

Davidovot szinte megbűvölte a látvány. Mintha mágneses erő vonzotta volna, úgy hajolt egyre közelebb és közelebb a ritka felfedezéshez, gyengéden simogatta ujjaival és végtelen óvatossággal seperte le róla a ráhullott homokot. Finomtapintású ujjai varratokat fedeztek fel a kupola felületén. Az egyik a középen húzódott, a másik az alsó szegélynél keresztezte.

Hosszú, valósággal óráknak tűnő percek múltak el így. Aztán Davidov felemelte fejét. Arca valósággal lángolt a belső izgalomtól.

— Azonnal hívják ide Sztarozsilovot! — rendelkezett Davidov és hangja ugyanolyan izgalmat árult el, mint az arca. — És a munkásokat is!

Zsenyára is átragadt a tudós izgalma. Kellemes hangja határozottan szárnyalt át a kiásott homokhalmok felett, amikor megismételte az újból a csodálatos felfedezés tanulmányozásába mélyedt professzora rendelkezéseit.

Sztarozsilov futólépésben érkezett meg. A professzor és munkatársai körülményesen, nagy óvatossággal és végtelen türelemmel fogtak hozzá a sötét-ibolyaszínű kupolát övező kőzet eltávolításához. A több darabból álló alsó része nem ült túlságosan mélyen a talajban és a csontrészek szabálytalan félgömböt alkotva rögződtek egymáshoz. Amikor Davidov letisztította a vele szemben lévő részt, azonnal megállapította, hogy a csontozat alul megszakad. A csont alsó fele befele hajlott, megvastagodott és így ágyazódott bele félgömbalakúan a kőzetbe.

— Koponya! Tényleg koponya!!! — Davidov ajkai közül olyan erővel szakadt ki a diadalmas kiáltás, hogy munkatársai komolyan megrémültek.

Davidov azonban nem törődött a megrökönyödött tekintetekkel. A kezében tartott szerszámmal nagy gonddal túrta a talajt a kupola körül.

Minél inkább szabadult meg a kupola a rárakodott kőzettől, annál nagyobb lett a bizonyosság. Egyre világosabban, egyre tisztábban bontakoztak ki a széles, kerek koponya körvonalai. A koponya meglepően hasonlított az emberi koponyához és csak alig valamivel haladta meg egy közepesnagyságú emberi koponya méreteit.

— Vagy égi jövevényé vagy emberé! — jegyezte meg határtalan megelégedettséggel a professzor és még mindig a koponya fölé görnyedve törölgette verejtékező homlokát.

Amikor felegyenesedett, megszédült és az árok falának dőlt. Sztarozsilov hozzáugrott, hogy megtámogassa. De a szédülés már elmúlt és Davidov türelmetlen mozdulattal hárította el a segítséget.

— Ne vesztegessük feleslegesen az időt! Azonnal készítsen elő egy nagy dobozt, vattát, ragasztót! — rendelkezett szokott erélyével. — A koponyát sürgősen ki kell emelni! Most már biztos, hogy egészben van! Nagyon óvatosan bánjanak vele! Itt kell valahol lenni a fejhez tartozó csontváznak is. A munkások ássák fel az egész környéket! A dynosaurosok csontvázait válogassák szét és indítsák útnak! Ássák fel ennek a résznek minden centiméterét és a homokot a leggondosabban vizsgálják át!

* * *

Satrov végigsietett az intézet hosszú folyosóján. Olyan szórakozott volt, hogy még régi, ismerős munkatársak köszönését sem vette észre. Végre ott állott az ajtó előtt, amelyen két és fél évvel ezelőtt Tao-Li dobozával lépett be. Most azonban nem mosolyodott el a gondolatra, hogy mennyire meglepi barátját váratlan látogatása. Még csak nem is kopogtatott, hanem határozott mozdulattal lenyomta a kilincset.

Davidov azonnal félretolta az előttelévő papírt, amelyre már hosszú számoszlopokat vetett.

— Alekszej Petrovics! Nem értem, miért olyan lassú maga? — mennydörgött rá barátjára. — Úgy látszik, a gyorsaság nem tartozik az erényei közé! Mikor kapta meg az ásatásokról szóló értesítésemet?

— Tegnap reggel, öt órakor indultam útnak. És mit gondol, nekem talán nincs okom erre a haragra? Miért nem értesített előbb? Mindenről csak utólag tudósított! Megkövetelte tőlem, hogy teljesítsem a vállalt feladatomat és kutassam ki az égi jövevények feltételezett külsejét és ha megállapítottam, azonnal értesítsem, ugyanakkor maga megtalálta, amit keresett és mélyen hallgatott róla az ásatások befejezéséig.

Satrov, hogy aláfesse méltatlankodása jogosságát, dühösen felrántotta vállát és nagy léptekkel rótta fel és alá a szobát.

— Ne haragudjon, Alekszej Petrovics — ütött meg békülékeny hangot Davidov. — Kellemes meglepetést akartam magának szerezni. Mi történt volna, ha két héttel előbb értesítem? Csak nyugtalankodott volna Leningrádban és nem találta volna a helyét. Valósággal gyötrődött volna az idegességtől…

— Nagyon téved! — legyintett mérgesen Satrov. — Egyetlen pillanatig sem gyötrődtem volna az idegességtől, hanem egyszerűen leutaztam volna az ásatások színhelyére.

— Leutazott volna az ásatásokhoz? Igazán nem tudhattam, hogy ennyire megváltozott… — csodálkozott Davidov. Csodálkozása olyan őszintén hatott, hogy rögtön elpárologtatta Satrov haragját és mosolyra kényszerítette.

Davidov visszamosolygott barátjára.

— Szóval kibékültünk, kedves barátocskám! Ne féljen, idejében meg fogja látni az égi szörnyet! — jelentette ki Davidov vidámsággal vegyes ünnepélyességgel.

Odament a szekrényhez és elfordította a kulcsát.

– És most! Most…

Davidov megrántotta a szekrény ajtaját, amely félig kinyílt.

— Várjon, Ilja Andrejevics! — süvítette közben Satrov hangja. — Csukja be és várjon!

Davidov rémülten csapta be a szekrény ajtaját és tágranyílt szemekkel bámult Satrovra.

— Nincs semmi baj — sietett a megnyugtatással Satrov. — Csak arról van szó, hogy ezideig még nem volt időm eljuttatni magához feltevéseimet az égi jövevényeket illetően. Mielőtt meglátnám az égi jövevény koponyáját, szeretném közölni magával, hogy én milyennek képzeltem el. Így ellenőrizhetjük, mennyire pillanthat vissza a múltba agyunk, helyes-e az összehasonlítás útja, mely világegyetemünk törvényeiből indul ki, azokból a törvényekből, amelyek más világokra vonatkoznak?

— Kitűnő gondolat! Lássuk csak!

Davidov egy akaratlan mozdulattal még a kulcsot is elfordította és csak azután ment oda az asztalhoz.

Satrov egy köteg papírt helyezett maga elé, amelynek felső lapján jól olvasható, egyenletes kerekbetűs írása feketéllett.

— Sokkal türelmetlenebb vagyok — ismerte el Satrov őszintén —, semhogy az egészet fel tudnám olvasni. Így tehát csak azt a részt nézzük át, amelyekben a végső következtetéseket vontam le. Bizonyára emlékszik azokra a pontokra, amelyekben megegyezett a véleményünk. Így megegyeztünk abban, hogy az állati életforma, amely a fehérje molekulákon és az oxigén energiáján alapszik, az egész mindenségre szóló általános érvénnyel bír. Nem volt eltérés véleményeink között afelől sem, hogy az összetett organizmus anyaga nem véletlenszerűen használódik fel, hanem vegyi folyamatainak és terjeszkedésének ereje alapján.

Megegyeztünk abban is, hogy a bolygó a legalkalmasabb az élet keletkezésére és hogy bármelyik bolygórendszeren a miénkhez hasonló élet lehet. Közös elgondolásunk volt még a következőkről: először is minden bolygó saját Napjától nyeri a hőenergiát. Ha ez a Nap nagyobb és melegebb, mint a mienk, akkor a bolygónak távolabb kell lennie tőle, ha pedig kisebb és hidegebb, akkor a földéhez hasonló hőfok körülmények csak akkor lehetségesek, ha közelebb van hozzá. Igaz viszont, hogy a csillagok legnagyobb része éppen a mi Napunkhoz hasonló…

— Másodszor a bolygónak elég nagynak kell lennie, hogy megfelelő mennyiségű légkört tudjon maga körül tartani, ami megvédi a világűr hidegétől és a kozmikus kisugárzásoktól. Ugyanakkor azonban nem lehet túlságosan nagy, hogy létezésének kezdeti állapotában, még szétszakadozott formában lehagyhassa a gázok jelentős részét, a molekulákat, amelyek széthintődtek volna a világűrben. Ellenkező esetben a bolygó körül olyan sűrű atmoszféra és az erősen mérges gázoknak olyan tömege tömörülne össze, amelyen a Nap hőenergiája nem hatolhatna át,

— Harmadszor ugyanúgy kell forognia a tengelye körül, mint a Földnek. Ha a forgás nagyon lassú, minden életet elpusztító gyilkos hőség jön létre az egyik oldalán, erős kihűlés a másikon, ha viszont túlgyorsan forog, olyan mértékben bomlanak meg a bolygó egyensúlyának feltételei, hogy elveszti atmoszféráját, meginog és végül lezuhan a világűrbe.

— Tehát a nehézkedési erő, a hőmérséklet és a felületre gyakorolt légköri nyomás azok a tényezők, amelyeknek azonosaknak kell lenniük Földünkével.

— Ezek az alapfeltételek. A következő kérdés: hogyan jön létre a gondolkozó lény evolúciós úton? Milyen is az? Mi szükséges a hatalmas agyvelő kifejlődéséhez, önálló működéséhez, a gondolat megszületéséhez?

— Mindenekelőtt az érzékszervek erős fejlődése az első lépés ezen az úton. Közülük legelsősorban a látásnak kell tökéletesednie, mégpedig a kétszemű, sztereokopikus látásnak, mert csak az képes felfogni a térséget, pontosan lerögzíteni a benne lévő tárgyakat és megfelelő elképzelést alkotni formájukról és elhelyezkedésükről. Azt talán felesleges kihangsúlyoznom, hogy a fejnek a test elülső részén kell elhelyezkednie, mert legelsősorban az jut érintkezésbe a környezettel. A fejnek kell magába foglalnia az érzékszervek többségét is, hogy közelebb legyenek az agyvelőhöz, amely elraktározza a felfogott benyomásokat. A gondolkozó lénynek feltétlenül jól és könnyen kell mozognia és olyan bonyolult végtagokkal kell rendelkeznie, amelyek alkalmasak munka végzésére, mert csak a munkán, a munkakészségen keresztül tökéletesíthető a környező világ és jöhet létre az állatnak emberré való átalakulása. A gondolkodó lény testi méretei nem lehetnek kicsinyek, mert a kis szervezetben nincs meg a hatalmas agyvelő kifejlődésének lehetősége, nincs meg a szükséges energiatartalék. De mindezeken túl a kis állat túlságosan függ a bolygó felszínén uralkodó időjárási viszonyoktól. A szél, az eső és más időjárási viszontagságok katasztrofálissá válhatnak számára. Ahhoz, hogy a világ tökéletesedjék, megfelelő mértékben függetlennek kell lennie a természet erejétől. E függetlenség kivívásához a gondolkozó lénynek kellőmérvű és erejű mozgási képességre van szüksége, ami viszont csak akkor képezhető el, ha a miénkhez hasonló belső csontvázzal rendelkezik. Gondolkodó lénynél semmiképpen sem tételezhető fel túlságosan nagy testi terjedelem, ami sértené az ellenállóképesség kedvező körülményeit és a szervezet harmonikus voltát, már pedig az elengedhetetlen az olyan jelentékeny súlytöbblet hordájához, mint amilyent az agyvelő jelent.

— De mintha nagyon is hosszú lére ereszteném mondanivalóimat… Rövid leszek tehát. A gondolkodó lénynek feltétlenül körülbelül olyan nagyságú fejjel kell bírnia, mint a mienk. Az ember főbb külső és belső jellegzetességeit nem a véletlenek következtében kapta. Így például az agyvelő csak abban az esetben fejlődhet, ha a fej nem szolgál fegyverül is, ha nincs rajta szarv és hatalmas agyarak, ha nem azzal vájja a földet, nem azzal szerzi meg zsákmányát. Ennek az az előfeltétele, hogy a természetben elegendő tápanyag, növény álljon rendelkezésre, mint ahogy a mi Földünk emberének fejlődésében nagy szerepet játszott a termőnövények megjelenése. Ez tehermentesítette szervezetét a növények tömeges fogyasztásától, amire a fűevők voltak kárhoztatva, egyben megszabadította az állatok hajszolásától és leölésétől is, ami a ragadozóknak jutott osztályrészül. A ragadozó állatnak, ha bármilyen mennyiségben is áll rendelkezésére a létfenntartásához szükséges hús, mégis támadó és öldöklő szervekkel kell bírnia, amik azután gátlóan hatnak az agyvelő fejlődésére. Ha van gyümölcs, az állkapcsok aránylag gyengébbek lehetnek és így tágabb tere nyílik az agyvelőt rejtő koponya hatalmas kupolájának fejlődésére, természetesen a pofacsontok rovására. Sokat lehetne még arról is beszélni, hogy milyeneknek kell lenniük a végtagoknak. Könnyen, gyorsan és szabadon kell tudnia mozgatni őket, alkalmasoknak kell lenniük a fegyver tartására és használatára. Fegyver nélkül nincs és nem is lehet el az ember. Mindebből a következő végkövetkeztetés vonható le: a végtagok formája rendeltetésük szerint különböző. Egyesek a közlekedés lebonyolítására hivatottak — ezek a lábak, mások a fogás szervei — ezek a kezek, amelyek sokkal bonyolultabb és többirányú műveleteikre szolgálnak. Evvel van kapcsolatban az a feltétel, hogy a fejnek magasra kell emelkednie a föld fölé, mert különben meggyengül a környező világ iránti felfogóképessége.

— Az eddig elmondottakból nyilvánvaló, hogy az embernek, mint gondolkodó lénynek alakja, külseje nem véletlenül alakult ki, hanem tökéletesen megfelel egy hatalmas gondolkodó agyvelő birtokában lévő szervezetnek. A kozmosz életének ellentétes erői között csak szűk folyosók vannak, amelyeket az élet ki tud használni és ezek a folyosók szigorúan meghatározzák az életformákat. Éppen ezért bármilyen gondolkodó lényről legyen is szó, annak telepítése és főbb jellemvonásai szükségszerűen hasonlóak az emberéhez, különösen a koponyát illetően. Igen, a koponya minden körülmények között csak olyan lehet, mint az emberi koponya. Íme, ezek a röviden összefoglalt megállapításaim!

Satrov elhallgatott. Hallgatása azonban csak pillanatokig tartott, mert nem tudta tovább leplezni türelmetlenségét és kitört belőle.

— Most aztán gyerünk azzal az égi vaddal, még pedig minél gyorsabban!

Davidov már ott állt a szekrény előtt. Arca elárulta megilletődöttségét.

— Csak egy röpke percig kérek még türelmet — mondotta ünnepélyes hangsúlyozással. — Mielőtt meglátná a koponyát, meg kell mondanom, Alekszej Petrovics, hogy megállapításai tökéletesen fedik a valóságot. Bámulatos! Ilyenkor érzi csak igazán az ember, hogy micsoda magasztos dolog a tudomány, hogy milyen csodálatraméltó az ember gondolkodó képessége.

— Jól van, jól van. Majd mindjárt kiderül… — dörmögte Satrov. — Gyerünk csak avval a koponyával!

Davidov kinyitotta a szekrényt és egy terjedelmes dobozt emelt ki belőle. Satrov mohón nyúlt utána és leemelte a tetejét.

Valami különös, sötét ibolyaszínű koponyát látott a doboz fenekén. A koponya felületét a csontba mélyed ő barázdák rovátkássá tették. A jókora csontkupola — az agyvelő lakóhelye — mindenben az emberi koponyához hasonlított. A szem nagy, sötét üregei ugyanúgy előre irányultak és ugyanúgy vékony csonthidacska választotta el őket, mint az emberi koponyán. Teljesen emberi volt a kerek és hajlott tarkó, valamint a szokatlanul magas homlokban folytatódó, majdnem egészen meredek arccsont is. Az előreugró orrcsontok helyén háromszögű mélyedés látszott. E mélyedés alapvonalától kiindulva a felső állkapocs csőralakúan, a végén enyhe hajlattal, élesen nyúlt előre. Az alsó állkapocs pontosan hozzáigazodott a felsőhöz. Sem a felső, sem az alsó állkapcson nem látszottak még apró fogak helyei sem. Izületi végződései majdnem horizontálisan nyugodtak a mélyedésekben, a széles nyúlványok végződésein, leereszkedve a nagy, kerek nyílások mellett, a halántékok alatt, a koponya két oldalára.

– Ép? — kérdezte Satrov halkan.

Davidov igenlő fejbólintására kiemelte a koponyát a dobozból.

— Fogai nem voltak. Helyettük a vágó szaru foglalta látható, mint a teknősbékánál — közölte Satrov megfigyeléseit kartársával. — Az állkapcsok, az orr és hallószervek elég kezdetlegesek. A barázdák mintázata a koponya egész felületén arról tanúskodik, hogy a bőr szorosan ráfeszült a csontokra és így nem valószínű, hogy alatta izomrostok lettek volna. Az ilyen bőrön aligha nőtt szőrzet. Ami pedig a koponya egyes részeit illeti… előbb természetesen el kell igazodni rajtuk… de nézze csak… az állkapocs két csontból áll… ez is kezdetlegesebb az emberénél…

— Tehát evolúciós útjuk a gondolkodó lényig rövidebb volt! — szegezte le Davidov.

– Úgy van! Az ő bolygójukon néhány természeti körülmény egészen más lehetett, mint a mi Földünkön. Mások lehettek a geológiai folyamatok és mások a vegyi kiválasztódások. Íme, ez a magyarázata, hogy a különböző bolygórendszerek, csillagrendszerek, sőt a magános csillagok is életkort illetően megelőztek bennünket 70 millió évvel! Mondja csak, megállapította a csont összetételét?

Valami különös sötétszínű koponyát látott

— Pontosan még nem. Mindössze annyit tudok, hogy alapanyaga nem foszforsavas kalcium, mint az emberi csonté, hanem…

— Silicium! — vágott közbe hirtelen Satrov.

— Valóban. És ez érthető is. A silicium vegyi tulajdonságait illetően sok tekintetben azonos a szénnel és teljes egészében alkalmas a biológiai folyamatokban való felhasználásra.

— No és mi van a csontvázzal? Hol a többi csont? Vagy talán a koponyán kívül mást nem találtak?

– Éppenséggel semmit, azaz… — Davidov kivett a szekrényből egy másik kis csomagot. — Ezt…

Satrov előtt két kis, diszkoszhoz hasonló, lapos, kerek fémkorong feküdt. A két fémtárgy ellentétes oldalain egyforma nagyságú dudorok sorakoztak egymás mellett. Egyébként mindkét fémtárgy hatszögletű vágószerszámban folytatódott.

A fém súlya hasonlított az óloméhoz, de sokkal keményebb volt és színe nem ólomszürke, hanem sárgás-fehér.

— Találja el, mi ez? — dobálgatta a tenyerén Davidov a súlyos fémtárgyacskát.

— Honnan tudjam? Azt látom, hogy valamilyen öntvény… — vont vállat Satrov. — Bár ha maga ilyen nagy feneket kerít neki, valószínűleg valami szokatlan dolog.

— Elég szokatlan, az már igaz! Ez gráfium. Ritka fém, amely olyan tulajdonságokkal rendelkezik, mint a réz, csak sokkal súlyosabb és nehezebben önthető. És még egy érdekes sajátossága van: magas hőfokon elektronokat sugároz ki. Ennek jelentősege rendkívüli, különösen, ha megnézi ezt a különleges tükröt is.

Satrov kezébe vette a kis fémkorongot, amelyet valóban nagyon súlyosnak talált. Szélein tizenegy egyenlő távolságra elhelyezett mély bevágást látott. Egyik oldalán a felülete enyhén homorú volt, fényes és nagyon kemény, üveghez hasonló, átlátszó réteg borította, amely alól tiszta, ezüstös fém fehérlett át, egyik felén barna öntvénnyel vegyülve. Az átlátszó réteget kemény, szürkéskék fémgyűrű fogta körül. Tulajdonképpen ebből a szürkéskék fémből készült az egész fémkorong. A másik oldalán, pontosan a középen a túlsó oldal homorulatának megfelelő ugyanolyan átlátszó, de elhomályosodott réteggel fedett domborulat emelkedett. A domborulat átmérője nem haladta meg a 6 centimétert és ugyanaz a szürkéskék fém övezte, amilyenből az egész korong állt. A domború kör mentén minden különösebb rendszer nélkül elhelyezett kivésett vagy kiütött csillagocskák voltak láthatók, különféle ágazattal. Volt köztük három, de volt tizenötágú is. E csillagocskákat két spirális vonal határolta, amelyeknek mindegyike a másikból indult ki.

— A fém, amelyből a korong készült, tantálium — magyarázta Davidov. — Kemény, szokatlanul tartós fém. Az átlátszó réteg ismeretlen vegyi anyag. Az egyszerű minőségi analízis nem hozott eredményt, komplikáltabb vizsgálatokat pedig még nem volt időm végezni. Az átlátszó réteg alatt lévő fém pedig indium. Nagyon kiváló fém.

— Miért kiváló? — érdeklődött Satrov.

— Mert ez a fém a mi kísérleteinknél is a legalkalmasabb a neutron kisugárzás kimutatására. És hogy mi ez az indium, azt véletlenül pontosan tudom, mert már megpróbáltam analizálni…

— Nem gondolja, hogy ezek a csillagocskák írásjelek vagy ahhoz hasonlók? — izgult Satrov.

— De igen. Vagy írásjelek, vagy számok, de az is lehet, hogy a műszer sémájához tartoznak. Sajnos, attól félek, hogy ez örök titok marad előttünk.

– És ez minden?

— Ejha, csak nem kevesli? Ilyen elégedetlen ember, mint maga, kevés akad! Hiszen még ezek nélkül is olyan adatok vannak a kezei között, amilyenekért az egész emberiség izgul.

— Biztos benne, hogy mindent rendesen kiástak ott? — makacskodott Satrov. — Mivel magyarázza, hogy a koponyával együtt nem akadtak rá a csontvázra is? Érthetetlen, hogy a csontváz nem volt ott.

— Bizonyosan volt csontváz is, mert hiszen gerinctelen lénynek nem lehet koponyája sem. Mégsem találtuk meg. Pedig a lelet környékét nagy területen ástuk ki és a homokot még át is szitáltuk. Nem valószínű, hogy valami ott maradhatott volna.

— Miért olyan biztos a dolgában, Ilja Andrejevics? Mi az, ami jogot ad magának erre?

— Semmi más, csak a megítélésem. Véleményem szerint mi ott egy szerencsétlenség színhelyére bukkantunk, mely szerencsétlenség hetvenmillió évvel ezelőtt történt. De ha nem történt volna meg ez a szerencsétlenség, sohasem találtuk volna meg ezt a koponyát, sem egyéb maradványt a megölt dynosaurusok csontjain kívül. Biztos vagyok abban, hogy az égi jövevényekkel valahol még váratlanul találkozni fogunk. De abban is biztos vagyok, hogy „ők” — emelte fel hangját Davidov, miközben a koponyára mutatott, amely mély szemüregeiből gondolattalan, vak tekintettel bámult Satrovra — nem túlságosan hosszú ideig tartózkodtak Földünkön, legfeljebb néhány esztendeig, azután újra hazarepültek. Hogy miként jutottam erre a megállapításra, később elmondom magának. Nézzen csak ide! — És Davidov Satrov elé tolt egy asztalnagyságú rajzlapot. — Itt van az ásatások tervrajza, Ő — mutatott ismét a koponyára Davidov — körülbelül itt tartózkodott a folyó partján műszerével vagy fegyverével, ami a jelek szerint atomerő segítségével működött. Hogy „ők” ismerték és felhasználták az atomerőt, azt éppen földünkön való megjelenésük bizonyítja legjobban. Azután nagy távolságból leöldösték az ősállatokat. Úgylátszik, hogy az ősgyíkok valamilyen okból zavarták őket. Egy alkalommal e koponya hajdani gazdája nagyon belemerülhetett valamilyen dologba, amikor egy dynosaurus rátámadt. Későn nyúlt-e fegyverhez vagy a fegyver mondott-e csütörtököt, azt ennyi idő után már nem lehet megállapítani. Az azonban bizonyos, hogy a dynosaurust közvetlen közelből érte az atomfegyver halálos csapása és estében rázuhant az égi jövevényre. Ennek következtében fegyvere összetört vagy elromlott. A szerkezet összetörése felszabadította a benne összegyűjtött energia magvát és ez aránylag nem nagy térségben halálos kisugárzást okozott. A kisugárzás hatókörében véletlenül ott tartózkodó dynosaurusok elpusztultak. Látja, itt van csontvázaik tömege. A másik oldalon, itt délen, a kisugárzás nem hatott, vagy lényegesen gyengébb volt. Erről jöttek a kisebb ragadozók, amelyek elhordták az égi jövevény csontvázának maradványait. A koponya azért maradt itt, mert vagy nagy volt a kisebb ragadozók számára, vagy a dynosaurus feje teljes súlyával ránehezedett. De elpusztult itt egy csoport más ragadozó is. Íme, itt van három kis csontváz. Mindezt a szél által idehordott homokból ástuk ki, ami azt jelenti, hogy a szél gyorsan eltemette a lezajlott tragédia minden nyomát.

— De mi lett a műszerekkel vagy fegyverekkel? — kérdezte nem minden irónia nélkül a kétkedő Satrov.

— Erre is van magyarázat — folytatta zavartalanul Davidov. — Azok a részek és darabok, amelyek igen tartós fémből készültek, megmaradtak. Minden egyéb nyom nélkül eltűnt, elporladt, széthullt, szétmállott az évmilliók alatt. A fémek nem csontok, nem alkalmasak arra, hogy megkövesedjenek vagy ásványi anyagokkal egyesülve, megkövesítsék maguk körül a talajt. Azonkívül a különböző eszközök elpusztulhattak akkor is, amikor a fegyver felrobbant, nem beszélve arról, hogy a robbanás messze szétszórta a fémtárgyakat.

Satrovot meggyőzte Davidov hibátlan fejtegetése.

— Elismerem, hogy okfejtése helytálló. Mindenesetre gondolkozni kell róla. Magának most a lehető legrövidebb időn-belül ki kell tanulmányoznia a koponyát, analizálni kell az evolúciós utat, amely a csontelemek struktúrájában visszatükröződik, aztán a nyilvánosságra kell hozni az egészet. Képzelje csak el, hogy egy ilyen cikk micsoda szédületes vihart kelt?

Miközben beszélt, lázasan csillogó szeme szinte megbabonázottan meredt az égi jövevény sötéten fénylő koponyájára. Davidov odalépett Satrov mellé és barátilag megveregette a vállat.

— Már pedig én nem hozom nyilvánosságra ezt az ügyet!

Satrov idegesen megremegett. Davidov karja a vállára siklott és megölelte. Satrov szólásra nyitotta száját, Davidov azonban megelőzte.

— Tanulmányozza át és írja meg! Magát joggal megilleti az elsőség. Ne ellenkezzék! — szólt rá erélyesen Satrovra. — Vagy elfelejtette már, hogy én milyen csökönyös vagyok?

— De… de… — dadogott Satrov.

— Semmi de! Az ásatásokról szóló geológiai beszámoló és a következtetések a szerencsétlenség lefolyásáról készen vannak. Megemlítem benne munkatársaimat, különösen azt, aki a koponyát felfedezte. Ezt a részt az én nevem alatt hozza nyilvánosságra, a koponya leírását pedig a maga neve alatt. Ez így igazságos. Nem igaz, Alekszej Petrovics? — vált hirtelen megindulttá a hangja. — Nekem más, nagy jelentőséggel bíró dolgom van. Emlékszik rá, hogy maga egyszer nagyon találóan azt mondta, hogy egy teljesen valószínűtlen láncolat hirtelen reálissá válhat? A realitás a maga szemében az égi bestia koponyája. De ez a realitás maga után von egy újabb valószínűtlenségét és a láncolat folytatódik tovább. És én tovább akarom fűzni a láncot!

— Jó! Tegyük fel, hogy így van. Bár nem egészen értem magát. De azt mégsem, lehet letagadni, hogy ez nagy áldozat a maga részéről. És én nem fogadhatom el ezt az áldozatot…

— Szó sincs áldozatról, Alekszej Petrovics! Ezt elhiheti nekem, öreg barátjának. Én valóban őszintén beszélek. Hát nem együttesen beszéltük át munkánk fontosabb részeinek anyagát? Nem kívánok magamnak tulajdonítani minden eredményt, mert nincs is miért! Aztán nézze csak, Alekszej Petrovics, mi mindketten a tudományt szolgáljuk, nekünk nem az érvényesülés, hanem a tudomány fejlődése a fontosabb…

A meghatott Satrov lehajtotta a fejét. Maga is érezte, hogy mondani kellene valamit, de valahogy nem talált szavakat érzéseinek kifejezésére. Ahogy ott állt barátjának felmagasodó alakja előtt, valami különös, megmagyarázhatatlan vidámság kerítette hatalmába. És amikor felnézett Davidovra, szemében ez a vidámság bujkált. De szólni még mindig nem szólt, csak ujjai simogatták gyengéden az égi jövevény előtte fekvő koponyáját. A koponyát, amely a „csillaghajón” érkezett, azon a hajón, ami azután eltűnt a világűr felmérhetetlen mélységében, örökké és végérvényesen, elérhetetlenné válva mind az erő, mind a gép, mind a gondolat számára. De az elvitathatatlan, letagadhatatlan, nyoma itt van. A bizonyíték, hogy az élet halálos biztonsággal, eltéríthetetlenül megy az evolúció útján és ha ez az út nagyon hosszú, nagyon göröngyös is, az élet mégis csak tökéletesedik. És ha az életet nem zavarja a kozmosznak valami véletlene, akkor az eredmény a gondolatok születésében, az ember felfedezéseiben, a társadalom és technika fejlődésében, a világegyetem rettentő erőivel vívott harcban stb., feltétlenül jelentkezik. Ez a harc pedig időben igen messzire nyúlik vissza, mint azt a másik világról jött bizonyíték tanúsítja. Ha „ők” nem akkor jelentek volna meg a földön, hanem most, milyen sok újat tudhatnánk meg!…

Ezek a gondolatok, amelyek villámgyorsan száguldottak át Satrov agyán, elaltatták kétségeit, megnyugtatták és egyben meghozták a szavát is.

– Ám legyen… elfogadom a javaslatát! Természetesen előbb el kell utaznom Leningrádba, hogy elrendezzem dolgaimat, aztán a lehető leggyorsabban visszatérek ide. Dolgozni csak itt lehet! Bűn lenne ilyen értékeket, mint ezek a leletek, ide-oda cipelgetni. Még csak azt árulja el, Ilja Andrejevics, miért nevezi „égi bestiának” a koponya hajdani tulajdonosát? Valahogy rosszul hangzik… van benne valami lekicsinylés… tiszteletlenség…

— Ugyan… — legyintett Davidov, — eszem ágában sincs lekicsinyleni… egyszerűen nem találok rá megfelelő elnevezést. Ha szem előtt tartjuk a tudományos terminológiát, nem nevezhetjük embernek, noha gondolkodást, a technikai tudást és társadalmi vonatkozásait illetően — ember. Csak éppen más anatómiai alapon épült fel. Szervezete szemmelláthatóan nem rokon a mienkkel. Mondjuk úgy, más állatfajta. Ezért is hívom „égi bestiának”, latinul „bestia celestis''. Esetleg valami görög szótövet használhatnánk, például „terion celestis”, ha így jobban tetszik. Különben is a maga gondja, hogy megfelelő nevet találjon számára.

— De mégis, Ilja Andrejevics, végeredményben mi lesz a maga jutalma? — aggodalmaskodott újból Satrov.

— Kedves barátom, mondtam már magának, hogy tovább fűzöm a láncot. Régóta gondolkozom az atomreakciók szerepéről a geológiai folyamatokban. És most, a mi váratlan felfedezésünk kiszabadított a szokások rabságából, szárnyakat adott gondolataimnak, kiterjesztette feltevéseim határait és felbátorított a végső következtetések levonására. A földkéreg mélyében rejtőző atomenergia hatalmas forrásainak kihasználására vonatkozó elméleteimet szeretném bebizonyítani, olyan mértékben akarom feltárni a föld mélyének geológiáját, hogy közelebb kerüljünk a gyakorlati felhasználáshoz… Hát kell ennél nagyobb jutalom? És vajjon mi a maga feladata? Az élet evolúciója és a gondolatvilág kibővítése nemcsak Földünk határain belül, hanem azon túl is, az egész világegyetemben. Kimutatni a fejlődés folyamatait, az emberek kezébe adni a nagy lehetőségek térképét, azon lehetőségekét, amelyek még előttünk állanak. Félre kell állítani az útból a cinikus kétkedőket, a kicsinyes egyhelyben topogókat, a nyomorúságos kishitűeket, akik még szép számmal akadnak a tudományban és a tudományosság álarcában handabandáznak!

Davidov elhallgatott. Satrov olyan meglepetten nézett barátjára, mintha most látta volna először életében.

— De miért is állunk itt? — törte meg Davidov most már szokott, nyugodt hangján a pillanat áhítatát. — Üljünk le és pihenjünk. Én bizony elfáradtam…

A két tudós leült. Olyan egyszerre gyújtottak rá cigarettára, mintha parancsszóra történt volna. Aztán gondolataikba mélyedve bámultak a koponyára. És az ősrégi lény e földi maradványának üres szemgödreiből semmitmondó tekintet nézett vissza rájuk.

A dolgozószobára mély csend telepedett. Davidov szeme rendületlenül a koponyára szegeződött, tekintete végigkísérte a szerteágazó barázdákat és megpihent a homlokon. Elképzelte, hogy valaha, időtlen idők előtt, e csontfal mögött hatalmas agyvelő működött. Milyen gondolatai lehettek a környező világról, milyen érzések és milyen tudás töltötte meg e ritka fejet? Milyen emlékeket őrzött az idegen világnak ez az élőlénye? Milyen műszereket, eszközöket, fegyvereket hozott bolygójáról Földünkre? Ismerte-e a szülőföldje utáni vágyat, szomjúhozott-e az igazság után, szerette-e a csodálatos dolgokat? Milyen körülmények között éltek ott náluk az élőlények, milyen volt a társadalmi rendjük? Elértek-e vajjon a társadalmi rend fejlettebb fokához, amikor a bolygó valamennyi élőlénye egyetlen dolgozó családdá alakul, amelyben nincs elnyomás, kizsákmányolás, nem ismeri a kegyetlen, értelmetlen háborút, ami szétforgácsolja az emberiség erejét és felemészti a bolygó energiatartalékait? Melyik nemhez tartozott Földünk e „csillaghajóról” származó vendége, aki örökre a számára idegen bolygón maradt?

De a koponya némasággal felelt a néma kérdésekre. Olyan volt sötét ragyogásában, mint a hallgatás és a rejtély szimbóluma.

— Sohasem tudunk meg tőle semmit! — folytatódott a gondolatsor Davidov agyában. — Szerencsére mi, a Föld emberei, szintén hatalmas agyvelővel rendelkezünk és sok mindenről tudunk fogalmat alkotni magunknak. Amikor „ti” megjelentetek itt, Földünk még borzalmas rejtelmekkel és gondolatnélküli erőkkel volt tele. A tehetetlen düh és a borzalmas rejtélyek szörnyű veszélyeket rejtettek magukban és „ti” kevesen voltatok. A jövevények kis csoportja az energia óriási forrását keresve bolyongott az ismeretlen világban, a kutatások, melyeket… eh, még elképzelni is szörnyű…

Satrov lassan felemelkedett helyéről. Türelmetlen, ideges természete nem bírta a huzamosabb ideig tartó tétlenséget. Látta, hogy Davidovot teljesen lefoglalják gondolatai. Nem akarta megzavarni. Óvatosan leemelte az asztalról a súlyos kis fémkorongot és a tudós kielégíthetetlen kutatóéhségével vizsgálgatta. Aztán a különleges mikroszkopikus lámpa fénykörébe helyezte és lassan forgatta, hátha sikerül rajta felfedezni valamit, ami eddig elkerülte a figyelmüket.

És ekkor a fémkorongnak az oldalán, ahol a köralakú domborulatot borító áttetsző réteg homályosnak látszott, észrevett valamit. Nem akart hinni a szemének. Úgy vélte, hogy felajzott képzelete játszik vele csalóka játékot. Még a lélekzetét is visszafojtotta, amikor újra és újra szemügyre vette és a legkülönbözőbb helyzetekben vizsgálta. Nem, nem lehetséges! De mégis! Nem tévedett! A homályos fátyolon át, amelyet az idő szőtt a kör átlátszó anyagára, egy szempár bámult az arcába. Olyan intenzíven érezte magán a szempár tekintetét, hogy szinte égette a bőrét.

Hangosan felkiáltott, a fémkorong kihullott a kezéből és éles csattanással ütődött az asztal lapjához.

Davidov úgy ugrott fel, mintha acélrugók lökték volna a magasba. Satrov azonban ügyet sem vetett megrémült barátjára. Valami halvány sejtés éledezett benne az előbbi látomást illetően, ami mellett minden más eltörpült.

— Ilja Andrejevics! — kiáltotta Satrov és hangjából kiérzett határtalan türelmetlensége. — Van valami csiszolóanyaga? És a dörzsöléshez szükséges szarvasbőrje?

— Természetesen, van mind a kettő! Dehát minek az magának? Ezer ördög!

— Adja ide őket gyorsan, Ilja Andrejevics! Ne habozzék! Hol találom a kért dolgokat?

Davidovra is átragadt Satrov izgatottsága. Gyors léptekkel indult kifelé. Útközben lába beleakadt a szőnyegbe és majdnem orrabukott. Dühös mozdulattal szabadította ki cipőjét a szőnyegből és eltűnt az ajtó mögött.

Satrov újra a kezébe vette a korongot és nagy óvatossággal kapargálta körmével a kis kör kidomborodó felületét.

Közben Davidov kezében egy tálcával visszajött a szobába. A tálcán csiszolóporos doboz, vizes és alkoholos üveg, szarvasbőr és egy keverő porcellánmozsár volt.

— Itt van minden, amit kért! — helyezte Davidov az asztalra a tálcát.

Satrov gyorsan elkészítette a csiszolóanyagot és lassú, egyenletes, körbenforgó mozgással dörzsölni kezdte a domborulat felületét. Davidov egyre növekvő érdeklődéssel figyelte barátja munkáját.

— Ez az átlátszó, előttünk ismeretlen anyag szokatlanul kemény — magyarázta Satrov, a nélkül, hogy egyetlen pillanatra is abbahagyta volna a dörzsölést. — Minthogy átlátszó és üvegszerű, feltétlenül csiszolt felületű. És mégis, amint látja, a felülete itt homályos lett. Vájjon miért? Mert a sok-sok millió év alatt, amíg a kőzetben hevert, a homok belemaródott. Még ez a rendkívül kemény anyag is engedett az idő vasfogának. De ha újból lecsiszoljuk, megint átlátszóvá válik.

— Könnyen lehetséges! — vélte Davidov. — Annál is inkább, mert az ellenkező oldalán az átlátszóság megmaradt és tisztán látható az indiumréteg… És azután?

— A réteg alatt valami kép vagy rajzféle ábra van! — jelentette ki emelt hangon Satrov. — Láttam, határozottan láttam egy szempárt és rendíthetetlen meggyőződésem, hogy ez a domborulat az égi jövevény arcképét rejti magában, lehet, hogy éppen azét, akinek koponyája itt fekszik előttünk. Hogy miért helyeztek arcképet ebbe a különös eszközbe, azt természetesen nem tudjuk. Talán ilyen szokás dívott náluk. De ez nem is fontos. A lényeg mellett minden más eltörpül. A lényeg pedig az, hogy sikerült megtalálnunk az arcképét! Nézze csak meg ennek a domborulatnak a formáját. Ez optikai lencse! Jól lehet csiszolni, fényesíteni!

Davidov áthajolt Satrov vállán és türelmetlen várakozással nézte a fémkorong közepén emelkedő domborulatot, amelynek most egyre nagyobb felülete fénylett tiszta, üvegszerű ragyogással.

Satrov végre elégedetten felsóhajtott. Aztán alkohollal lemosta a csiszolómasszát, majd egy száraz szarvasbőrrel gondosan megtörölgette.

— Kész! Mindjárt meglátjuk! — mondta és a nagy élményeket megelőző izgalom remegett hangjában.

A korongot újra a fénykörbe helyezte és úgy állította be, hogy a fény egyenesen a szemlélők szemébe verődött vissza.

Mindkét tudós testén ideges remegés futott keresztül és úgy érezték, hogy szívük ki akar ugrani mellkasukból. Feszült izgalmuk érthető volt, hiszen olyan látványban részesültek, amilyenben emberi szem még soha. Az átlátszó réteg mélyéből a domború optikai lencse által természetes nagyságúra felnagyított, szokatlan, az emberi képzelőerőt meghaladó arc tűnt elő.

Az arckép valamilyen ismeretlen módszerrel domborműszerűen készült és ami a legmeglepőbb volt, csodálatos élethűséggel. Úgy hatott, mintha az optikai lencse domború fala mögül egy élőlény tekintene rájuk és tekintete legyűrne minden más benyomást. Satrov és Davidov megbűvölten meredtek bele a nagy, kiduzzadó szemekbe. Olyanok voltak ezek a szemek, mint a világegyetem örök titkainak forrásai, amelyekből két, ésszel és törhetetlen akarattal telített sugár tör át az üvegfalon, hogy elhatoljanak a világegyetem végtelen távlatába. Ezekben a szemekben a felmérhetetlen emberi gondolat fénye ragyogott, megvilágítva a világegyetem könyörtelen törvényeit, amelyek hol gyötrő kínokban, hol a megismerés örömében jelentkeznek.

A két tudós már túljutott az első izgalmon, leküzdötte magában az első megdöbbenés okozta kábulatot. Már nem okozott gyötrelmet nekik az átható tekintet, amely az idők végtelenségéből nézett rájuk. Már a tudomány hűvös tárgyilagosságával vizsgálták és határtalan örömmel telített ünnepélyes hangulat lett úrrá rajtuk. Íme, a gondolat, amely az elérhetetlenül távoli világról került át egy másik világba, nem enyészett el nyom nélkül a térben és időben. Nem, magának az életnek létezése a bizonyítéka a gondolat végső győzelmének a világegyetem felett, annak a bizonyítéka, hogy a világegyetem különböző pontjain hatalmas evolúciós folyamat — az anyagok magasabb formáinak kialakulása és a megismerés alkotó munkája — zajlik.

A két tudós, miután kivonta magát a csodálatos szemek bűvköréből, az égi jövevény arcvonásait kezdte tanulmányozni. A kerek, nagyszemű, teljesen szőrzetnélküli, vastag és sima bőrrel borított fej nem hatott sem ellenszenvesnek, sem visszataszítónak. A nagy, széles, boltozatos, erősen kidomborodó homlok és az alóla elővillanó csodás szemek annyi emberi értelmet árultak el, hogy nagymértékben enyhítették az arc alsó részének torz vonásait. A fülek és az orr hiánya, a csőralakú, fognélküli száj némi visszahatást váltott ki idegenszerűségével, mégsem tudta elnyomni azt az érzést, hogy ez az ismeretlen, soha nem látott lény nem volt teljesen idegen, közel állt az emberhez és éppenúgy gondolkodó lény volt. Hogy bolygónk e vendége szellemi rokonságban állt a föld embereivel, azt szemének sugárzó tekintete kétségtelenül elárulta. Satrov és Davidov ebben annak a zálogát látták, hogy a különböző csillagszigetek lakosai megértik egymást és ha egykoron a világokat különválasztó űrt legyőzik, megtörténik végre a különböző bolygók gondolatainak találkozása. A két tudós ösztöne azt súgta, hogy ez a találkozás nemsokára létrejön, ellentétben józan eszükkel, amely a világ ilyen nagyszabású kiterjesztéséhez a fejlődésnek még sok-sokezer esztendejét tartotta szükségesnek.

De ahhoz, hogy biztosan haladhassunk a különböző világok egyesülése felé, előbb saját bolygónk népeit kell egyesíteni egyetlen testvéri családban, meg kell szüntetni az egyenlőtlenséget, kiirtani az embertelenséget, eltörölni az előítéleteket. Különben az emberiség nem valósíthatja meg nemzedékének legnagyobb hőstettét, a csillagokközti rettentő távolság legyőzését, nem tud megbirkózni a kozmosz erőivel. Az emberiség csodálatos jövője érdekében tehát mozgósítanunk kell minden lelki és testi erőnket, hogy megteremtsük azokat az előfeltételeket, amelyek a nagy cél megvalósításához elengedhetetlenül szükségesek…

1

Galaktika — hatalmas csillagrendszer. A mi csillagrendszerünk a Tejút, amelynek egyik csillaga a Nap is. A galaktika központja körül a Nap körmozgást végez.

2

Fényév = a csillagászatban használatos távolságegység; az a távolság, amelyet a másodpercenkéní 300.000 km sebességgel haladó fény 1 év alatt tesz meg = 9.46 billió kilométer.

3

Vergilius ismert római költő, akit Dante az „Isteni színjáték” című művében, mint túlvilági vezetőjét szerepeltet.

4

Az atomreakciók láncolata az a reakció, ami állandó külső behatás nélkül önállóan jön létre az anyagban, csak a kezdő lökést kell megkapnia.

5

Geológus = a Föld felépítését, szerkezetét, a mai szárazulatok és tengermedencék kialakítását, valamint a földi szerves élet fejlődését tanulmányozó tudós.

6

Paleontológus = a kihalt ősállatokkal és ősnövényekkel foglalkozó tudós.

7

Gyűrődés = a Föld szilárd kérge rétegzavarainak (diszlokációinak) egyik alapformája; a rétegeknek oldalnyomás következtében létrejött összepréselődése.

8

ősgyík.

9

Krétakori növények = a krétakorban tűntek fel az egy-, majd a kétszikű növények.

10

Alpi hegyképződés = a Föld történetében a hegyképződésnek utolsó időszaka, amikor kialakultak a Szovjetunió jelenlegi hegyei.

11

Energetika = az a tudomány, amely az energia jelenségeinek átalakulását, felhasználását, az energia feltárását végzi.

12

Mendelejev táblázat = a vegyi elemek periodikus rendszere, amelyet Mendelejev az atomok vegyi és fizikai sajátosságainak összegezése alapján állított össze.

13

neutron = az atomanyag alkotó része, amelynek nincs elektromos töltése, de súlya egyezik a protonnal, az atomanyag pozitív töltésű anyagával.

14

neutron reakciók láncolata = az a reakcióláncolat, ami az atommagvak szétbomlásakor, ennek következményeként jön létre.

15

amerícium = a legújabb kutatások során előállított új elem, a természetben nem ismeretes.

16

rádium = az alkáliföldfémek csoportjába tartozó radioaktív elem. Több milliószor radioaktívabb, mint az urán. A Curie házaspár fedezte fel.

17

Izotóp = az izotóp elemek különböző atomsúlyú, de azonos fizikai és kémiai tulajdonságú elemek, amelyek azonos megtöltésük folytán a periodikus rendszerben ugyanazt a helyet foglalják el.

18

Thórium = magas atomszámú, rádióaktív anyag, amelyet a röntgenvizsgálatok során kontraszt-anyagként is használnak.

19

Harmad-kor = közvetlenül a kréta-kor után következett a Föld történetében. Kb. 69 millió évig tartott, 1 millió évvel ezelőtt fejeződött be. A fejlettebb szárazföldi és tengeri állatok kialakulásának ideje.

20

Monoklon = púpos típusa a növényevő szarvas ősgyíkoknak.

21

Karnozaurus = ragadozó ősgyík.

22

Ceratopus = a növényevő szarvas ősgyíkok gyűjtőneve.

Content

Jefremov Ivan Csillaghajók

Ivan Jefremov Csillaghajók

I. fejezet — A FELFEDEZÉS KÜSZÖBÉN

II. fejezet — CSILLAGBELI JÖVEVÉNYEK

III. fejezet — AZ ÉSZ SZEME

1